ZPRAVODAJ KANCELÁŘE
VLÁDNÍHO ZMOCNĚNCE PROZASTUPOVÁNÍ
ČESKÉ REPUBLIKY PŘEDEVROPSKÝM SOUDEM
PRO LIDSKÁ PRÁVA

2021 číslo 1 | duben | ročník 9

Jmenování soudců

Vyhoštění cizinců

WhistleblowingGuđmundur Andri Ástráđsson
proti Islandu

Muhammad a Muhammad
proti Rumunsku

Goryaynova proti Ukrajině

Zásah politiků do výběru soudců

Použití utajených zpráv
zpravodajských služeb

Kritika korupce ve státním
zastupitelstvíObčanské právo
Ochrana osobnosti ................ 6

Rodinné právo ..................... 10

Délka řízení .......................... 13

Dupate proti Lotyšsku

C proti ChorvatskuZveřejnění tajně pořízených fotografií partnerky politika při jejím odjezdu z porodnice.

Náležité zapojení dítěte do rozhodovacího
procesu v řízení o úpravě péče po rozvodu
rodičů a v následném vykonávacím řízení.

Klub právní podpory,nadace v likvidaci proti České
republice

Presumpce neviny ................ 8

Honner proti Francii

Felix Guţu proti Moldavsku

Úprava styku dítěte s bývalou registrovanou partnerkou jeho biologické matky.

Ztráta postavení oběti při tvrzeném porušení práva na projednání věci v přiměřené
lhůtě.

Potvrzení stěžovatelova propuštění ze zaměstnání občanskoprávními soudy s poukazem na to, že se dopustil krádeže, třebaže
bylo jeho trestní stíhání v této věci zastaveno na základě amnestie.

Trestní právo
Proces jmenování
soudců ................................... 14Použitelnost důkazů .......... 18

Reformatio in peius ........... 23

Akbay a ostatní proti Německu

Lamatic proti Rumunsku

Guđmundur Andri Ástráđsson
proti IslanduPoužitelnost důkazů získaných v důsledku
policejního navádění; rozlišení přímé a nepřímé policejní provokace.

Podmínky, za nichž není porušením článku 6Úmluvy, pokud odvolací soud zvrátí prvostupňový rozsudek v neprospěch obžalovaného, aniž by přitom osobně vyslechl obžalovaného a svědka.

Vymezení podmínek pro určení, kdy nedodržení předpisů upravujících jmenování
soudců vede k porušení práva na „soud zřízený zákonem“.

Ćwik proti PolskuPřípustnost důkazu získaného špatným zacházením, jehož se dopustily soukromé
osoby.

Ne bis in idem ..................... 24
Bajčić proti Chorvatsku
Právo nebýt souzen nebo potrestán dvakrát podle článku 4 Protokolu č. 7 v kontextu souběhu přestupkového řízení za překročení povolené rychlosti s trestním řízením za způsobení dopravní nehody.

Správní právoPořádková pokuta .............. 27

Cizinecké právo .................. 29

Gestur Jónsson a Ragnar Halldór
Hall proti Islandu

Muhammad a Muhammad
proti Rumunsku

Použitelnost trestní větve článku 6 Úmluvy
na řízení ohledně pořádkové pokuty ve výši6200 eur uložené advokátům za pohrdání
soudem a úmyslné průtahy.

Procesní záruky v případě vyhoštění cizinců
podle článku 1 Protokolu č. 7, které se opíráo utajované skutečnosti zachycené ve zprávách zpravodajských služeb.

Osobní prohlídkyve věznici ............................ 35
Roth proti Německu
Provádění důkladných osobních prohlídek
u náhodně vybraných vězňů před a po přijetí návštěv, a to bez zohlednění individuálních okolností a konkrétního spojení se zajištěním bezpečnosti či předcházení trestnéčinnosti.

B a C proti Švýcarsku
Povinnost státu posoudit při rozhodování
o vyhoštění LGBTQ osoby riziko špatného
zacházení, které této osobě hrozí v zemi původu ze strany státních i nestátních subjektů, jakož i dostupnost ochrany před takovým zacházením.

Svoboda projevu ve veřejné
službě ..................................... 37
Goryaynova proti Ukrajině
Propuštění stěžovatelky z funkce prokurátorky v důsledku toho, že zveřejnila na internetu otevřený dopis adresovaný generálnímu prokurátorovi, v němž kritizovala
fungování prokuratury.

Opatření proti šíření
koronaviru ............................ 38
Le Mailloux proti Francii
Podmínky, za nichž může jednotlivec namítat nedostatečnost vnitrostátních opatření
v boji proti onemocnění covid-19.

Nové stížnosti a oznámení protiČeské republiceVýkon rozsudků SouduVzdělávání romských žáků ................................. 45

Délka řízení ......................................................... 40
Rodinný život ...................................................... 40
Daň z přidané hodnoty ....................................... 40
Institucionální péče o děti .................................. 41Velký senát Soudu
Impeachment ...................................................... 42

Rozhodovací činnost jiných
mezinárodních orgánů v oblasti
lidských práv
Soudnictví ve věcech mládeže ........................... 46
Restituční podmínka státního občanství .......... 49Daňové řízení ...................................................... 43
Sociální zabezpečení ........................................... 43
Nezávislost soudnictví ........................................ 43
Repatriace žen džihádistů ze Sýrie .................... 44

Anotace rozsudků a rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva obsažené
ve Zpravodaji nejsou úředními rozhodnutími a nejsou závazné. Jsou však autorskými díly chráněnými autorským právem. Zpravodaj jako celek ani jednotlivé anotace v něm obsažené proto nesmí být bez předchozího souhlasu státu
reprezentovaného Ministerstvem spravedlnosti zpřístupňovány veřejnosti ani
jinak užívány, zejména rozmnožovány, nad rámec volného užití dle § 30 autorského zákona a zákonných licencí dle § 31 a násl. autorského zákona.

Přehled použitých piktogramů

Jednotlivé články Úmluvy a protokolů

článek 2: Právo na život

článek 10: Svoboda projevučlánek 3: Zákaz mučeníčlánek 11: Svoboda
shromažďování a sdružováníčlánek 4: Zákaz otroctví
a nucených pracíčlánek 14: Zákaz diskriminacečlánek 5: Právo na svobodu
a osobní bezpečnost

článek 1 Protokolu č. 1:
Ochrana majetkučlánek 6: Právo na spravedlivéřízení

článek 2 Protokolu č. 1:
Právo na vzdělání

článek 8: Právo na respektovánísoukromého a rodinného životačlánek 3 Protokolu č. 1:
Právo na svobodné volbyčlánek 9: Svoboda myšlení,svědomí a náboženského
vyznáníčlánek 2 Protokolu č. 4:
Svoboda pohybu

Ostatní piktogramy
Rozhodnutí proti ostatnímstátům Rady Evropy

Občanské právo

Rozhodnutí protiČeské republice

Správní právo

Rozhodnutí velkého senátu
Soudu

Trestní právo

Mezistátní stížnost

Užitečné odkazy

Slovo úvodem

Milí čtenáři!
Přemýšlím, zda mám začít již obligátními slovy o tom, kolikrát jsme v tomtoúvodníku psali o koronaviru. Logicky již čtyřikrát. S dalším jarem a uzávěrou je těžké se oprostit od
pocitu déjà vu, ačkoli se říká, že je nemožné dvakrát vstoupit do téže řeky. Loni jsme striktně nosili
roušky a obcházeli kolemjdoucí širokým podezíravým obloukem, zatímco dnes, kdy máme v zásadě
nařízeno totéž, je na mnoha místech krajně obtížné podlehnout dojmu, že taková opatření ještě platí.
Toto zjištění nemá býti soudem, toliko svědectvím o situaci.
Přesto bych si rád z jara loňského roku připomněl ještě něco jiného, co ukazuje, že pokud s ročním
odstupem vstupujeme do řeky se stejným názvem, její proud nás již odnesl o něco dál. Původně jsme
v dubnu 2020 měli absolvovat veřejné jednání v Paláci lidských práv ve Štrasburku na téma stížností
proti povinnému očkování dětí. Jednání se nakonec konalo počátkem července. A hle, o necelý rokpozději tu máme kýžený rozsudek! Šestice stěžovatelů by ho za takový sice zajisté neoznačila, leč poproběhlém procesu je fér vyhlásit výsledek – šestnáct hlasů ze sedmnáctičlenného velkého senátu
dalo zapravdu argumentaci žalované vlády.
Rozsudek budete mít možnost si přečíst v češtině, ale nějakou dobu to potrvá – je dlouhý a chcemepořídit kvalitní překlad. Zatím je k dispozici jen v jednacích jazycích Soudu (angličtině a francouzštině).
Samozřejmě jeho anotaci, až se čas naplní a přijdou na řadu judikáty vydané ve druhém čtvrtletí letošního roku, naleznete na stránkách našeho Zpravodaje.
Věru nebývá tak časté, že řešíme případy, jako byl tento, kdy se do popředí dostala otázka prostředků
boje s nakažlivými či nebezpečnými chorobami, významná pro celé lidstvo. Mezi hlavní poselství rozsudku patří to, nač poukázal ve svém odděleném stanovisku belgický soudce, když podotkl, že existují nejen základní práva, ale také povinnosti vyjadřující společenskou solidaritu a odpovědnost. V demokratické společnosti může být nezbytné omezit svobodu jednotlivce tak, aby bylo možné sloučit
zájmy různých jednotlivců a skupin a zajistit respektování práv každého. Omezení tedy nejsou samoúčelná. Eventuálně stanovená povinnost očkování sice představuje zásah do tělesné integrity jednotlivců, ale děje se tak s cílem chránit zdraví všech členů společnosti.
A tak třebaže se nám respirátory nebo roušky už opravdu nosit nechce, neb je to veskrze protivné –hádám, že bychom si raději dali píchnout tu injekci –, obávám se, že naši zdravotníci zabalení téměř
do skafandrů jsou na tom pořád hůř než my. Mnozí nadto viděli umřít za jediný rok tolik pacientů, že
musíme vnímat s obdivem, jak v nemocnicích pravidelně nastupují na další směnu.
Nuže, těšme se, že na slova ‚až tahle válka skončí a my zas budem žít, své milenky a ženy zas půjdem
políbit‘ dojde již skutečně co nejdříve. Mezitím zkusme neztratit v našem počínání morálku jako ti
vojáci louskající buráky. To nám všem přeje
Vít Alexander Schorm,vládní zmocněnec
Zpravodaj KVZ 1/2021

5

Občanské právo

Ochrana osobnosti
Rozsudek ze dne 19. listopadu 2020ve věci č. 18068/11 – Dupate proti
Lotyšsku
Senát páté sekce Soudu jednomyslně rozhodl o porušení článku 8 Úmluvy v důsledku toho, že vnitrostátní soudy neposkytly stěžovatelce ochranu proti
bulvárnímu tisku, který zveřejnil tajně pořízené
snímky, na nichž je zachycena spolu se svým partnerem – veřejně známou osobou – a jejich novorozeným dítětem při odchodu z porodnice.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIPartner stěžovatelky byl v předmětné době předsedou
lotyšské neparlamentní politické strany. V roce 2003
zveřejnil celostátní bulvární týdeník článek, v němžse partner stěžovatelky vyjádřil k jejich vztahu a kderovněž zmínil, že se v brzké době stanou rodiči. Na podzim 2003 se páru narodilo první dítě. O rok později,na podzim 2004, se ve stejném časopise objevil článek

Soud předně uvedl, že byť byly dané fotografie pořízeny u vchodu do porodnice, tj. na veřejném místě, stěžovatelka tímto místem musela projít, aby se s dítětem
dostala z porodnice ke svému autu, přičemž nevěděla,že je fotografována. Tato situace se proto liší např. od
situace stěžovatelky, která byla otevřeně vyfotografována na veřejném koncertě (Vučina proti Chorvatsku,
č. 58955/13, rozhodnutí ze dne 24. září 2019, § 35–36).
Zveřejnění těchto fotografií proto dle Soudu spadá pod
pojem soukromého života ve smyslu článku 8 Úmluvy,který je v této věci tudíž použitelný.
Soud dále konstatoval, že jeho úkolem v projednávané
věci je posoudit, zda žalovaný stát dostál svým pozitivním závazkům na poli článku 8 – jinými slovy, zda vnitrostátní soudy patřičně zvážily jednotlivá kritéria při hledání spravedlivé rovnováhy mezi právem na respektování soukromého života podle článku 8 Úmluvy a svobodou projevu chráněnou článkem 10 Úmluvy, tak jak
byly definovány v dosavadní judikatuře Soudu (např.
Couderc a Hachette Filipacchi Associés proti Francii,
č. 40454/07, rozsudek velkého senátu ze dne 10. listopadu 2015, § 83–93). Následně se Soud zabýval každýmz těchto kritérií zvlášť.

6týkající se narození druhého dítěte páru. Článek obsahoval informace o narození dítěte, které časopisu poskytl partner stěžovatelky, a byl provázen devíti tajně
pořízenými fotografiemi zachycujícími stěžovatelku
a jejího partnera při odchodu z porodnice. Stěžovatelka
se proti zveřejnění fotografií bránila občanskoprávnížalobou. Vnitrostátní soudy však tuto žalobu zamítly,a to zejména s poukazem na skutečnost, že její partner
je veřejně známou osobou, že dané snímky byly pořízeny na veřejném místě, že stěžovatelku nezobrazujíponižujícím způsobem, že informace o narození dítěte
poskytl médiím sám partner stěžovatelky a že navíc stěžovatelka neprotestovala proti článku z roku 2003,
který se rovněž zabýval jejím soukromím.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 8 ÚMLUVYStěžovatelka namítala, že zamítnutím její žaloby směřující proti zveřejnění fotografií došlo k porušení jejího
práva na respektování soukromého života chráněného
článkem 8 Úmluvy.

a) Příspěvek k debatě sledující veřejný zájem
Soud připomněl, že články týkající se soukromého života známých osobností, které směřují výhradně
k uspokojení zvědavosti čtenářů, nelze považovat zapříspěvek k debatě sledující veřejný zájem (Couderc a
Hachette Filipacchi Associés proti Francii, cit. výše, § 89
a 100). Současně však platí, že třebaže je narození dítěte událostí intimní povahy, netýká se pouze soukromé sféry jednotlivce, ale i sféry veřejné, jelikož jezpravidla doprovázeno veřejným prohlášením (dokumentem osvědčujícím osobní stav) a vznikem právního
vztahu mezi rodičem a dítětem; mediální zprávu o narození dítěte jako takovou tudíž nelze považovat za odhalení čistě soukromé informace za účelem pouhého
uspokojení zvědavosti veřejnosti (tamtéž, § 107).
V případě stěžovatelky dotčený článek dokumentoval
intimní událost jejího života, přičemž však ani z článku,ani z dalších materiálů předložených Soudu nelze vyvodit, že by šlo o záležitost obecného významu (a contrario, Couderc a Hachette Filipacchi Associés proti Francii,
cit. výše, kde se jednalo o informaci týkající se narozenínemanželského potomka knížete v dědičné monarchii).

Zpravodaj KVZ 1/2021

Občanské právoByť partner stěžovatelky byl v dané době předsedou
politické strany, tato strana neměla zastoupení v parlamentu a on sám nevykonával žádné oficiální funkce.
Předmětný článek tedy měl jistý veřejný rozměr, avšak
jeho hodnota z hlediska příspěvku k debatě o věcech
obecného významu byla nižší než např. u článků týkajících se politiků při výkonu jejich funkcí, kde tisk vystupuje ve své stěžejní roli hlídacího psa (srov. Von Hannover proti Německu, č. 59320/00, rozsudek ze dne
24. června 2004, § 63–65).
b) Stupeň veřejné známosti dané osoby
Soud již ve své judikatuře akceptoval, že ve vztahu
ke sdíleným životním událostem lze stupeň veřejné
známosti stěžovatelky odvodit od postavení jejího partnera (Sihler-Jauch a Jauch proti Německu, č. 68273/10
a 34194/11, rozhodnutí ze dne 24. května 2016, § 35) aže soukromá osoba může vstoupit do veřejného života
v důsledku svého propojení s veřejně známou osobou(Flinkkilä a ostatní proti Finsku, č. 25576/04, rozsudek
ze dne 6. dubna 2010, § 82–83). Soud však v těchto případech vždy zkoumal, zda se zveřejněná informace týkala primárně veřejně známé osoby a zda nezasáhla do
podstaty práva na soukromí u soukromé osoby (tamtéž, § 84–85).
V projednávané věci stěžovatelka mohla počítat s tím,že bude v médiích zmíněna jako matka dítěte a žečlánky o narození jejího syna budou obsahovat infor-

brát zvláštní ohled na situace zranitelnosti (Egelanda Hanseid proti Norsku, č. 34438/04, rozsudek ze dne
16. dubna 2009, § 61). Dle Soudu však pro zveřejnění
dotčených fotografií neexistoval žádný naléhavý důvod. Ani to, že stěžovatelčin partner informoval veřejnost o těhotenství stěžovatelky, nemělo za následek,
že by porod a převoz dítěte domů pozbyly svou zásadně soukromou povahu.
d) Předchozí počínání dotčené osoby
Soud zopakoval, že samotnou skutečnost, že osoba
v minulosti spolupracovala s médii, případně se nebránila proti předchozím článkům týkajícím se svého soukromí, nelze použít jako argument pro to, aby byla tatoosoba zbavena práva na soukromí (Couderc a Hachette
Filipacchi Associés proti Francii, cit. výše, § 130). Pokud
osoba nepodnikne kroky proti článku, který zasahuje
do jejího soukromí, nelze tímto odůvodnit zveřejnění
dalšího, ještě invazivnějšího článku (Egeland a Hanseid
proti Norsku, cit. výše, § 61–62). V projednávané věcise stěžovatelka nebránila proti článku z roku 2003,
který však neobsahoval tajně pořízené fotografie anizáběry jejího dítěte; tímto jejím počínáním tedy nelze

mace o její osobě. S ohledem na druh a rozsah zveřejněného materiálu a jeho zaměření na osobu stěžovatelky nicméně Soud shledal, že dotčený článek zasáhl
do soukromí stěžovatelky v mnohem větší míře, než lzeodůvodnit veřejným postavením jejího partnera nebo
skutečností, že se jednalo o jejich sdílenou životní událost.
c) Obsah mediální informace
Námitka stěžovatelky – na vnitrostátní úrovni i předSoudem – směřovala výlučně proti zveřejnění tajně pořízených fotografií zachycujících její odchod z porodnice. Soud připomněl, že porod je jedinečný okamžik
v životě ženy, který se dotýká její tělesné i morální integrity, zdravotních informací, jakož i volby místa porodu(Dubská a Krejzová proti České republice, č. 28859/11
a 28473/12, rozsudek velkého senátu ze dne 15. listopadu 2016, § 163). Převoz dítěte po porodu domů tvoří
součást této životní zkušenosti a odehrává se v citlivé
poporodní době. V této souvislosti Soud upozornil,
že vnitrostátní soudy v projednávané věci nerozlišily
mezi informací o narození dítěte, kterou jeho otec bylochoten zveřejnit, na straně jedné a zveřejněním tajně
pořízených snímků zobrazujících stěžovatelku při odchodu z porodnice na straně druhé. Přitom však platí,že i když článek přispívá do veřejné debaty, zveřejnění
soukromých informací musí být odůvodněné (MGN Limited proti Spojenému království, č. 39401/04, rozsudek ze dne 18. ledna 2011, § 147–51), přičemž nutno

ospravedlnit zveřejnění druhého článku v roce 2004,který do jejího soukromí zasáhl mnohem výrazněji.
e) Obsah, forma a následky článku
Předmětný článek obsahoval krátký text a devět tajně
pořízených fotografií. Byť dle Soudu lze souhlasit s vnitrostátními soudy v tom, že žádný z těchto záběrů nezobrazuje stěžovatelku ponižujícím způsobem, nelzetuto skutečnost považovat za rozhodující, a to vzhledem k soukromé povaze události zachycené na fotografiích. Soud dále upozornil na to, že daný časopis
znovu otiskl daný článek včetně fotografií v roce 2007.
Opakované použití záběrů přitom představuje jeden
z faktorů, který Soud zohledňuje při posuzování intenzity zásahu (Couderc a Hachette Filipacchi Associés
proti Francii, cit. výše, § 148).
f) Okolnosti pořízení fotografií
Soud připomněl, že klíčovým kritériem je tu rovněž férovost prostředků použitých k získání informací (Von
Hannover proti Německu, cit. výše, § 68). V projednávané věci byly předmětné fotografie pořízeny během

Zpravodaj KVZ 1/2021

7

Občanské právopřesunu stěžovatelky z porodnice do auta, kdy tato musela projít veřejným prostorem. Uvedená zásadně soukromá událost nepředstavuje aktivitu, u níž stěžovatelka měla očekávat publicitu. Za takových okolnostíúčinná ochrana soukromí vyžaduje získání souhlasu dotčené osoby během pořízení snímků, a ne až v době jejich zveřejnění. V opačném případě se dostane stěžejní
prvek osobnostních práv jednotlivce do rukou třetí
strany a dotčená osoba nemá kontrolu nad dalším použitím těchto snímků (Reklos a Davourlis proti Řecku,
č. 1234/05, rozsudek ze dne 15. ledna 2009, § 37 a 40).
g) Závěr
Ve světle uvedeného Soud shledal, že vnitrostátní
soudy se sice pokusily nalézt rovnováhu mezi právem
na soukromý život a svobodou projevu, nicméně jejichpřezkum nebyl proveden v souladu s kritérii stanovenými judikaturou Soudu. Z těchto důvodů Soud rozhodl, že žalovaný stát nedostál svým pozitivním závazkům na poli článku 8 Úmluvy, a došlo tudíž k porušení
práva stěžovatelky na respektování jejího soukroméhoživota.

Presumpce neviny
Rozsudek ze dne 20. října 2020 ve věcič. 13112/07 – Felix Guţu proti Moldavsku
Senát druhé sekce Soudu dospěl jednomyslně k závěru, že občanskoprávní soudy tím, že potvrdily stěžovatelovo propuštění ze zaměstnání s odkazem na
to, že se dopustil krádeže, o jejímž spáchání bylo příslušným orgánem (údajně) rozhodnuto, porušily jeho
presumpci neviny chráněnou v čl. 6 odst. 2 Úmluvy.
Trestní stíhání stěžovatele pro vytýkané jednáníbylo totiž zastaveno na základě amnestie, aniž stěžovatel svoji vinu přiznal.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTI
Státní zastupitelství zahájilo v roce 2003 proti stěžovateli trestní stíhání pro podezření ze zpronevěry, jíž seměl dopustit tím, že svému zaměstnavateli předložil
pozměněnou fakturu za ubytování v hotelu. Státní zastupitelství nakonec usnesením z května 2005 stíhání
zastavilo s odůvodněním, že se na ně uplatní amnestiez roku 2004.
Zaměstnavatel následně stěžovatele propustil s tím,že vyšetřování prokázalo, že si stěžovatel neoprávněně
přivlastnil určitou finanční částku. Stěžovatel se proti
propuštění bránil u občanskoprávního soudu. Nejvyšší
soud v srpnu 2006 rozhodl, že stěžovatel v podstatě

přiznal, že se namítaného jednání dopustil, když požádal o to, aby mohl být účasten amnestie.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČL. 6 ODST. 2 ÚMLUVYStěžovatel namítal, že občanskoprávní soudy ve svých
rozhodnutích, jimiž bylo potvrzeno jeho propuštění
ze zaměstnání, porušily zásadu presumpce neviny.
a) K použitelnosti čl. 6 odst. 2 na projednávanou věc
Pokud otázka použitelnosti čl. 6 odst. 2 Úmluvy vyvstane v souvislosti s pozdějším řízením, musí stěžovatel prokázat vazbu na skončené trestní řízení. Taková
vazba se například vyskytuje tam, kde pozdější řízení vyžaduje přezkoumání výsledku trestního řízení, zejména
pokud musí příslušný soud analyzovat trestní rozsudek,
prostudovat nebo posoudit součásti trestního spisu,
posoudit účast stěžovatele na skutcích, které vedly
ke vznesení obvinění, nebo komentovat náznaky, které
nadále ukazují na případnou vinu dotyčné osoby (Allen
proti Spojenému království, č. 25424/09, rozsudek velkého senátu ze dne 12. července 2013, § 104). Otázka

8

slučitelnosti ratione materiae s Úmluvou musí být přezkoumána bez ohledu na to, zda vláda vznese námitku
na ní založenou, jak jí to umožňuje čl. 35 odst. 3 písm. a)Úmluvy, protože se týká pravomoci Soudu (Béláné
Nagy proti Maďarsku, č. 53080/13, rozsudek velkého
senátu ze dne 13. prosince 2016, § 113–114).
Stěžovatel byl propuštěn ze zaměstnání na základě důkazů zjištěných v trestním řízení. Také občanskoprávní
soudy propuštění potvrdily po přezkoumání trestního
spisu a jedním z klíčových aspektů jejich úvah bylo zjištění, zda byla určena stěžovatelova trestní odpovědnost. Mezi trestním řízením a pozdějším občanskoprávním řízením ohledně propuštění tedy existuje silná
vazba. V projednávané věci je proto namístě na spornéobčanskoprávní řízení vztáhnout záruky obsažené v
čl. 6 odst. 2 Úmluvy.
b) K odůvodněnosti
Soud s odkazem na věc Allen proti Spojenému království (cit. výše, § 92–94 a 120–126) připomněl, že jedním
z aspektů presumpce neviny je zabránit tomu, aby s jednotlivcem, který byl zproštěn viny nebo vůči němuž
bylo trestní stíhání zastaveno, bylo veřejnými orgány

Zpravodaj KVZ 1/2021

Občanské právo

nakládáno, jako kdyby byl ve skutečnosti vinen vytýkaným trestným činem. K porušení presumpce neviny dojde, pokud bez předchozího zákonného určení viny,
zejména tehdy, když obviněný neměl možnost uplatnit
svá práva na obhajobu, vyvolává soudní rozhodnutí, ježse ho týká, dojem, že je vinen. Vina takto nemusí být
formálně konstatována; stačí, když z odůvodnění vyplývá, že soud na dotyčného pohlíží jako na viníka.
1. Povaha usnesení státního zastupitelství
Soud musí ve světle těchto zásad posoudit, zda usnesení státního zastupitelství z května 2005, na které občanskoprávní soudy odkázaly, představuje zastavení
trestního stíhání vůči stěžovateli nebo rozhodnutí, jímžbyla zákonným způsobem určena stěžovatelova vina.
Podle Soudu je třeba Úmluvu vnímat jako celek a vykládat ji se zřetelem k harmonii a vnitřní soudržnosti jejíchrůzných ustanovení. Soud již na poli čl. 4 odst. 1 Protokolu č. 7 učinil závěr, že k tomu, aby bylo rozhodnutí považováno za zproštění viny nebo odsouzení, není nezbytný zásah soudu. K určení trestní odpovědnosti musídojít po přezkoumání skutkových okolností věci, tedyvěci samé, k čemuž musí být příslušný orgán vybavenpatřičnou pravomocí. Obnáší to prostudování nebo posouzení důkazů založených ve spise a posouzení účasti
stěžovatele na událostech, které vedly k zahájení vyšetřování, s cílem určit trestní odpovědnost (Michalache
proti Rumunsku, č. 54012/10, rozsudek velkého senátu

senátu ze dne 12. května 2017, § 115 a tam citovaná judikatura). Tyto zásady platí i pro jakékoli přiznání viny
v rámci dohody s úřady.
Nejvyšší soud měl v projednávané věci za to, že stěžovatel svou žádostí o uplatnění amnestie v podstatě přiznal svoji vinu.
Soud má jen omezenou pravomoc k tomu, aby ověřil,zda bylo vnitrostátní právo správně vyloženo a uplatněno, a musí se zejména ujistit, zda rozhodnutí vnitrostátních soudů není svévolné nebo zjevně nepřiměřené
(Anheuser-Busch Inc. proti Portugalsku, č. 73049/01,
rozsudek velkého senátu ze dne 11. ledna 2007, § 83).
Přesto poukázal na celou řadu skutečností, které zpochybňují tezi, že stěžovatel přiznal vinu: popíral ji předstátním zastupitelstvím, amnestie bránila pokračovánív trestním stíhání, žádné právní ustanovení pro účely
amnestie nevyžadovalo přiznání viny a ani přijetí amnestie ze strany stěžovatele nelze vyložit jako přiznání,
nadto podle moldavského práva nemůže být výkon
práv obviněného vykládán v jeho neprospěch. Podle
Soudu tedy stěžovatel nemohl očekávat, že jeho žádosto účast na amnestii bude vyložena jako přiznání viny.
Stěžovatel se tedy vědomě a informovaně nevzdal

ze dne 8. července 2019, § 92, 95 a 97). Zjištění, zda došlo k posouzení okolností věci a viny či neviny obviněného, může vycházet ze stádia, k němuž dospělo řízení,a lze na ně usuzovat, pakliže bylo vzneseno obvinění,byl vyslechnut poškozený, byly shromážděny a příslušným orgánem přezkoumány důkazy a na jejich základě
bylo vydáno odůvodněné rozhodnutí.
Státní zastupitelství bylo podle vnitrostátního právapříslušné vést vyšetřování. Shromáždilo důkazy, vyslechlo stěžovatele i poškozeného zaměstnavatele,aniž však bylo proti stěžovateli vzneseno obvinění, neboť byl považován toliko za podezřelého. Ve sporném
usnesení nedošlo k celkovému posouzení okolnostívěci ani právní či protiprávní povahy jednání stěžovatele. Nepředstavuje tedy posouzení věci samé.
Usnesení nicméně konstatuje splnění podmínek pro
uplatnění amnestie, mezi nimi i podmínky souhlasu stěžovatele. Vzniká tedy otázka, zda se tímto způsobemstěžovatel vzdal svého práva na záruky spravedlivého
procesu, čemuž článek 6 Úmluvy nebrání, a to ani u alternativních způsobů řešení trestních věcí. Vzdání
se práva však musí být jednoznačné, doprovázené zárukami odpovídajícími závažnosti takového úkonu, jenžnemusí být výslovný, zato však musí být dobrovolný, vědomý a informovaný z hlediska jeho důsledků. Navíc
nesmí narážet na žádný významný veřejný zájem (Simeonovi proti Bulharsku, č. 21980/04, rozsudek velkého

svého práva na presumpci neviny a práva nepřispívat
ke svému vlastnímu obvinění, nehledě na to, že takový
úkon nebyl doprovázen patřičnými zárukami. Podle
Soudu tedy závěr nejvyššího soudu nespočíval na žádném právním základě. Je proto třeba, aby ho Soud nahradil svým vlastním posouzením.
Soud se zřetelem k výše uvedenému učinil závěr,že usnesení státního zastupitelství představovalo rozhodnutí o zastavení trestního stíhání z důvodu amnestie, aniž došlo k určení viny stěžovatele.
2. Rozhodnutí vydaná v pozdějším řízení
Podle Soudu zproštění trestní odpovědnosti jako takové nebrání tomu, aby na základě méně přísných podmínek došlo k vyvození občanskoprávní nebo jiné odpovědnosti z týchž skutkových okolností. Problémy všakpři neexistenci konečného trestního rozhodnutí můževyvolat prohlášení, z něhož vyplývá trestní odpovědnost stěžovatele (Teodor proti Rumunsku, č. 46878/06,
rozsudek ze dne 4. června 2013, § 39). Za této situace
je totiž zásadní rozdíl mezi tvrzením, že někdo je podezřelý ze spáchání trestného činu, a jednoznačným soudním určením, že se dotyčný trestného činu dopustil

Zpravodaj KVZ 1/2021

9

Občanské právo(Peltereau-Villeneuve proti Švýcarsku, č. 60101/09,
rozsudek ze dne 28. října 2014, § 32).
Stěžovatel byl s odkazem na příslušné ustanovení zákoníku práce propuštěn, neboť se dopustil krádeže
(údajně) konstatované soudem nebo orgánem s pravomocí v oblasti správních přestupků. Pouhá skutečnost,
že občanskoprávní soudy potvrdily tento zákonný důvod pro propuštění, představuje jednoznačné určení,že stěžovatel je vinen vytýkaným trestným činem, třebaže bylo trestní stíhání proti němu zastaveno. I konstatování nejvyššího soudu, že stěžovatel podáním žádosti o uplatnění amnestie svoji vinu přiznal – od něhož
byl Soud nucen se odchýlit –, prozrazuje, že občanskoprávní soudy měly za to, že stěžovatel trestný čin spáchal.
Za těchto okolností došlo k porušení zásady presumpce
neviny chráněné v čl. 6 odst. 2 Úmluvy.

Rodinné právo
Rozsudek ze dne 8. října 2020 ve věcič. 80117/17 – C proti Chorvatsku

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIStížnost podala matka jménem nezletilého syna narozeného v roce 2006. Po rozvodu rodičů v roce 2010
matka podala trestní oznámení na otce pro podezření
ze sexuálního zneužívání dítěte a požadovala přerušení
kontaktů dítěte s otcem. Znalecké šetření sexuální zneužívání neprokázalo. Dle znalců matka dítě emocionálně zneužívala a dítě bylo zatíženo jejím negativním
postojem k otci. V roce 2012 otec podal žádosto změnu rozhodnutí o úpravě péče. Znalci shledali závislý, symbiotický vztah mezi matkou a synem, který nebyl pro vývoj dítěte zdravý. V červnu 2015 soud svěřil
dítě do péče otce a stanovil styk s matkou. Otec podalžádost o výkon rozsudku, jelikož matka odmítla dítěpředat. V roce 2016 došlo k výkonu rozsudku, avšak syn
utekl zpět k matce. V roce 2017 soud dočasně svěřil
dítě do péče matky a stanovil asistovaný styk s otcem.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDU

Senát první sekce Soudu jednomyslně rozhodl, že řízení o úpravě péče a následné vykonávací řízení trpělo v rozporu s článkem 8 Úmluvy procesními nedostatky z důvodu neustanovení opatrovníka nezletilému stěžovateli a jeho nevyslechnutí soudem. Soud

A. PŘEDBĚŽNÁ OTÁZKA

dítě emocionálně zneužívala, za což byla trestně stíhána.

rovněž svým jménem, Soud neshledal střet zájmů mezi
matkou a dítětem (N. Ts. a ostatní proti Gruzii, cit. výše,§ 57; oproti tomu Kruškić proti Chorvatsku, č. 10140/13,
rozhodnutí ze dne 25. listopadu 2014, § 97).

Soud námitce vlády nepřisvědčil. Dle judikatury Souduvyžaduje postavení dětí podle článku 34 Úmluvy pečlivé
zvážení, neboť děti jsou obvykle odkázány na jinéosoby, aby uplatňovaly jejich nároky a zastupovaly jejich zájmy, a nemusejí mít věk nebo schopnosti potřebné k tomu, aby v jakémkoli reálném smyslu daly
souhlas s kroky, které mají být jejich jménem učiněny.
V této otázce je proto nutno vyvarovat se restriktivního
nebo formalistického přístupu. Hlavním hlediskem v takových situacích je, že by měly být prozkoumány veškeré závažné otázky týkající se respektování práv dítěte
(N. Ts. a ostatní proti Gruzii, č. 71776/12, rozsudek
ze dne 2. února 2016, § 54 a 55). V případech sporů
mezi rodiči je ochranou zájmů dítěte pověřen rodič,
kterému bylo dítě svěřeno do péče (Moog proti Německu, č. 23280/08 a 2334/10, rozsudek ze dne 6. října
2016, § 41). V době podání stížnosti bylo dítě nezletilé
a bylo dočasně svěřeno do péče matky. Jádrem stížnosti byl soulad s procesními požadavky Úmluvy při respektování nejlepšího zájmu dítěte. S ohledem na rozsah stížnosti a skutečnost, že matka nepodala stížnost

10

zamítl předběžnou námitku vlády, že matka nemůže
dítě zastupovat v řízení před Soudem z důvodu
střetu zájmů.

Vláda vznesla námitku k zastupování dítěte matkou v řízení před Soudem z důvodu střetu zájmů. Právní zástupce dítěte před Soudem zastupoval matku před vnitrostátními soudy, přičemž dle zjištění znalců matka

B. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 8 ÚMLUVY
Ve stížnosti bylo namítáno, že v rozporu s článkem 8Úmluvy nebyl dítěti v řízení o úpravě péče a následném
vykonávacím řízení ustanoven opatrovník ad litem,který by hájil jeho zájmy, a že nebylo soudem vyslechnuto. Dále bylo namítáno, že rozhodnutí o svěření
do péče otce nebylo v souladu s nejlepším zájmem dítěte s ohledem na absenci adaptačního období.
Třebaže článek 8 Úmluvy neobsahuje výslovné procesnípožadavky, rozhodovací proces musí být spravedlivý
a musí zajistit náležitý respekt k zájmům chráněným
tímto článkem (T. P. a K. M. proti Spojenému království,č. 28945/95, rozsudek velkého senátu ze dne 10.
května 2001, § 72). Soud zkoumá, zda byli rodiče dostatečně zapojeni do rozhodovacího procesu, což platí přiměřeně i pro děti ve všech soudních a správních řízeních, které se dotýkají jejich práv dle článku 8 Úmluvy.

Zpravodaj KVZ 1/2021

Občanské právo

Zapojení není dostatečné, pokud děti schopné formulovat svůj vlastní názor neměly příležitost být slyšeny
a pokud jejich názoru nebyla s ohledem na jejich věka vyspělost dána dostatečná váha (M. a M. proti Chorvatsku, č. 10161/13, rozsudek ze dne 3. září 2015, § 171
a 181).
Soud uvedl, že dle zákona o rodině měl být dítěti ustanoven opatrovník v řízení v případech střetu jeho zájmů
se zájmy rodičů. Dle článku 10 Evropské úmluvy o výkonu práv dětí z roku 1996 je úlohou zástupců dítěte
poskytovat mu příslušné informace a vysvětlení, zjišťovat jeho názory a zprostředkovat je soudnímu orgánu.
Stejně tak dle pokynů Výboru ministrů Rady Evropy
o justici vstřícné k dětem z roku 2010 by měl být v případech protichůdných zájmů rodičů a dítěte jmenován
opatrovník nebo obdobný nezávislý zástupce, který
bude zastupovat názory a zájmy dítěte a informovat hoo průběhu řízení. Soud tak odmítl námitku vlády,
že opatrovník v řízení nebyl třeba, jelikož dítě nebyloúčastníkem řízení. Soud byl opačného názoru. Situacedítěte rozvedených rodičů ve sporu o péči je příkladem
situace, kdy dítě potřebuje opatrovníka k výše uvedeným účelům. Stěžovateli však takový opatrovník ustanoven nebyl a jeho roli plnila matka.
V době rozhodování bylo stěžovateli devět let. Dle zákona o rodině mělo dítě právo být slyšeno a jeho názorům měla být dána dostatečná váha s ohledem na jehodítěte matkou. Je zarážející, že Soud shledal nedostatky v zastupování dítěte ve vnitrostátním řízení z důvodu střetu zájmů, aniž by připustil, že stejný problém
nastal v řízení před Soudem. Otázka zastupování dětí vřízení před Soudem musí být celkově řešena ve spolupráci se smluvními státy.

Rozsudek ze dne 12. listopadu
2020 ve věci č. 19511/16 – Honner proti
Francii
Senát páté sekce Soudu dospěl jednomyslně k závěru, že rozhodnutí nepřiznat stěžovatelce právo
styku s dítětem její bývalé partnerky, s nímž rozvinula faktický rodinný život, odůvodněné nejlepším
zájmem dítěte, nepředstavovalo porušení článku 8Úmluvy.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIStěžovatelka žila se svou partnerkou v letech 2000–
2012. V roce 2007 se její partnerce díky umělému
oplodnění narodil syn G. Stěžovatelka o něj začala záhy
pečovat, zatímco jeho biologická matka pokračovala

věk a vyspělost. Soud dále odkázal na mezinárodní
standardy a svou judikaturu (viz M. a M. proti Chorvatsku, cit. výše). Stěžovatel nebyl v soudním řízení přímo
vyslechnut, aniž bylo řádně vysvětleno, proč se tak nestalo. Vláda pouze uvedla, že jeho přání zůstat žít s matkou bylo všeobecně známo. Dle Soudu však byla potřeba jeho přímého zapojení zřejmá z důvodu absence
opatrovníka v soudním řízení (N. Ts. a ostatní proti Gruzii, cit. výše, § 80).
Kombinace nedostatečného zastupování zájmů dítěte
a absence jeho slyšení nenapravitelně narušila rozhodovací proces. S ohledem na uvedený závěr Soud již nezkoumal, zda bylo rozhodnutí o svěření dítěte do péčeotce a následné vykonávací řízení v souladu s nejlepším
zájmem dítěte (E. S. proti Rumunsku a Bulharsku,
č. 60281/11, rozsudek ze dne 19. července 2016, § 82).
Soud proto konstatoval porušení článku 8 Úmluvy.
III. ODDĚLENÁ STANOVISKA
Soudkyně Koskelo se ve svém souhlasném stanovisku
stejně jako ve věcech A a B. proti Chorvatsku(č. 7144/15, rozsudek ze dne 20. června 2019) a Strand
Lobben a ostatní proti Norsku (č. 37283/13, rozsudek
velkého senátu ze dne 10. září 2019) vymezila k oprávnění matky zastupovat dítě v řízení před Soudem. Za situace, kdy znalci ve vnitrostátním řízení shledali jejich
symbiotický vztah a jeho škodlivé následky pro vývoj dítěte, lze pochybovat o řádném hájení nejlepšího zájmu

ve svém profesním rozvoji. Obě ženy v roce 2009 uzavřely registrované partnerství, jež bylo o tři roky později
zrušeno. Stěžovatelka se následně obrátila na občanskoprávní soud s návrhem na přiznání práva styku s dítětem. Zatímco soud prvního stupně návrhu na sklonku
roku 2013 vyhověl, odvolací soud jeho rozsudekv červnu 2014 zrušil a nahradil zamítavým rozhodnutím, které opřel o to, že styk není v nejlepším zájmu dítěte. Vzal přitom v potaz i lékařské zprávy, za jejichž
vady byl jejich autor odsouzen v kárném řízení. Kasační
soud, na který se stěžovatelka obrátila, dovolání v říjnu
2015 odmítl s tím, že zjevně nemůže vést ke zrušení napadeného rozsudku.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 8 ÚMLUVYStěžovatelka tvrdila, že nepřiznání práva styku s dítětem její bývalé partnerky, jehož v prvních letech života
vychovávala, představuje porušení jejího práva na respektování rodinného života.

Zpravodaj KVZ 1/2021

11

Občanské právoa) Existence rodinného života
Podle účastníků řízení i Soudu spadají vztahy stěžovatelky a G. pod ‚rodinný život‘ ve smyslu článku 8 Úmluvy.
Pojem rodiny totiž zahrnuje i faktické vztahy mezi dospělým či dospělými a dítětem při absenci biologických
nebo právem uznaných vazeb, pokud jsou mezi nimi
skutečné osobní vazby (Paradiso a Campanelli proti Itálii, č. 25358/12, rozsudek velkého senátu ze dne
24. ledna 2017, § 140 a 148 a tam citovaná judikatura).
Vztah dvou žen žijících v registrovaném partnerství a dítěte, které jedna z nich počala za pomoci umělého
oplodnění a vychovávala společně se svou partnerkou,
představuje ‚rodinný život‘ ve smyslu článku 8 Úmluvy(X a ostatní proti Rakousku, č. 19010/07, rozsudek velkého senátu ze dne 19. února 2013, § 95; Gas a Dubois
proti Francii, č. 25951/07, rozhodnutí ze dne 31. srpna
2010).
Za skutkových okolností projednávané věci – několikaletého společného soužití, stěžovatelčina zapojení
do péče o G. a jeho výchovy i toho, že ji G. označoval
za matku – došlo mezi nimi k vytvoření faktické vazby
rodiče a dítěte.
b) Druh dotčených závazků
Účastníci řízení se sice shodovali v tom, že došlo k zásahu veřejné moci do výkonu práva stěžovatelky na respektování rodinného života, což má vést k přezkumu

při výkonu jejich posuzovací volnosti (Moretti a Benedetti proti Itálii, rozsudek cit. výše, § 60, 63 a 64).
V projednávané věci tedy Soud musel zodpovědět
otázku, zda stát s ohledem na svůj prostor pro uvážení
nastolil spravedlivou rovnováhu mezi přítomnými zájmy s tím, že musí převážit nejlepší zájem dítěte.
d) Právní rámec
Soud konstatoval, že francouzské právo umožňuje, aby
osoba, u níž se vyvinula faktická rodinná vazba, dosáhla
vydání opatření s cílem tuto vazbu zachovat, je-li tov zájmu dítěte. Právní rámec tedy nabízel stěžovatelcemožnost soudního projednání otázky zachování vazby,
kterou si vyvinula s G., a ona této možnosti využila.
e) Přezkum ze strany odvolacího soudu
Odvolací soud však při tomto projednání zjistil, že setkání se stěžovatelkou dítě příliš traumatizují, a že tudíž
není v jeho zájmu v nich pokračovat. Rozhodnutí bylo
tedy založeno na nejlepším zájmu dítěte, který musípřevážit. Odvolací soud také tento nejlepší zájem dítěte za okolností případu náležitě odůvodnil, když pou-12

pod úhlem negativních závazků státu, avšak podle
Soudu k zásahu do vazby mezi stěžovatelkou a G. došlov důsledku rozchodu obou partnerek. Vnitrostátní
soud nezrušil existující právo styku stěžovatelky vůči G.,
ale zamítl její návrh na stanovení podoby vztahů mezidítětem a dospělou osobou, pokud je to v zájmu dítěte
(Moretti a Benedetti proti Itálii, č. 16318/07, rozsudek
ze dne 27. dubna 2010, § 60–71; V. D. a ostatní proti
Rusku, č. 72931/10, rozsudek ze dne 9. dubna 2019,§ 125–131). Podle Soudu je tedy namístě přezkoumatstížnost pod úhlem pozitivních závazků státu spočívajících v zaručení účinného respektování rodinného života
osobám v jeho jurisdikci.
c) Zásady přezkumu
Soud připomněl, že v oblasti pozitivních i negativníchzávazků je třeba dosáhnout spravedlivé rovnováhy
mezi soupeřícími zájmy jednotlivce a společnosti jako
celku. Státy požívají určitého prostoru pro uvážení,který je obvykle značný, když mají orgány nastolit rovnováhu mezi soupeřícími soukromými a veřejnými zájmy nebo mezi různými právy chráněnými Úmluvou. Tak
je tomu i v projednávané věci, jelikož v ní je dotčeno nejenom právo stěžovatelky na respektování rodinnéhoživota, ale také zásada nejlepšího zájmu dítěte a jeho
práva podle článku 8 stejně jako práva jeho biologické
matky podle téhož ustanovení. Není také úkolem
Soudu nahradit vnitrostátní orgány, ale přezkoumat
pod zorným úhlem Úmluvy jejich rozhodnutí vydaná

kázal na to, že G. je křehké dítě, jež se ocitlo v traumatizující situaci uprostřed agresivního konfliktu mezi stěžovatelkou a jeho biologickou matkou, v důsledku čehož se G. zdráhal se stěžovatelkou trávit čas. Jelikož
není jeho úkolem nahradit vnitrostátní orgány přiúpravě péče, nemůže Soud závěry odvolacího soudu
zpochybnit. Projednávaná věc se tak liší od výše citovaných věcí V. D. a ostatní proti Rusku a Moretti a Benedetti proti Itálii, v nichž Soud dospěl k závěru o porušeníčlánku 8 Úmluvy, jelikož v nich k řádnému soudnímupřezkumu klíčových otázek nedošlo.
Stěžovatelka odvolacímu soudu vytýkala, že vyšel
pouze z důkazů předložených protistranou a z pochybných lékařských zpráv, nenařídil znalecký posudek a sociální šetření, případně nerozhodl o jiných opatřeníchk zachování její vazby s G. Dostupné informace však dle
Soudu těmto výtkám nenasvědčují. Navíc judikatura
Soudu státům, s výhradou svévolného postupu, přiznává velice široký manévrovací prostor v oblasti provádění důkazů, jejichž důkazní hodnotu přísluší posoudit
vnitrostátním soudům (A. P., Garçon a Nicot proti Francii, č. 79885/12 a 2 další, rozsudek ze dne 6. dubna
2017, § 150–151). Není tudíž možné vyvozovat závěry

Zpravodaj KVZ 1/2021

Občanské právoz toho, že odvolací soud měl za to, že provedl dost důkazů k posouzení rizik, která ze zachování schůzek sestěžovatelkou pro G. vyplývají, a nepovažoval za nutné
provádět další důkazy. Co se týče možných alternativ,
např. v podobě organizace mediatizovaných setkánístěžovatelky s G., je třeba poukázat na to, že odvolací
soud s ohledem na konfliktní vztahy mezi bývalými
partnerkami a jejich traumatizujícími dopady na dítěrozhodl, že není v zájmu dítěte vztahy mezi ním a stěžovatelkou upravit.
f) Závěr
Soud sice vyjádřil pochopení pro strádání, jemuž vzniklá
situace mohla stěžovatelku vystavit, avšak podotkl,
že její práva nemohou být upřednostněna na úkor nejlepšího zájmu dítěte. S ohledem na široký prostor prouvážení proto žalovaný stát neporušil svou pozitivní povinnost zajistit účinné respektování rodinného životastěžovatelky, a tedy ani článek 8 Úmluvy.

Vnitrostátní orgány v rámci řízení o odškodnění výslovně uznaly, že nalézací řízení, jež trvalo více než
17 let, bylo nepřiměřeně dlouhé a přiznaly stěžovatelce náhradu nemajetkové újmy ve výši téměř 37 tis.
Kč, a to vzhledem ke složitosti nastolené právní otázky,obstrukčnímu jednání stěžovatelky a nízkému významupředmětu řízení.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 6 ODST. 1
ÚMLUVYStěžovatelka namítala, že nalézací řízení nedostálo požadavku na projednání věci v přiměřené lhůtě.
Soud nejprve uvedl, že postavení stěžovatelky cobyoběti ve smyslu článku 34 Úmluvy závisí na tom, zda vnitrostátní orgány uznaly, že došlo k porušení jejího právadle čl. 6 odst. 1 Úmluvy, a zda poskytnuté zadostiučinění v penězích lze považovat za vhodnou a dostatečnou nápravu. V této souvislosti připomněl, že v některých případech může i nepřiměřená délka řízení působit
na straně jeho účastníků pouze minimální či dokoncevůbec žádnou újmu (Nardone proti Itálii, č. 34368/02,
rozsudek ze dne 25. listopadu 2004). Rozhodnutí vnitrostátních soudů musí být v každém případě řádně

Délka řízení
Rozhodnutí ze dne 4. února 2021 ve věcič. 31441/17 – Klub právní podpory,nadace v likvidaci proti České republiceVýbor druhé sekce Soudu jednomyslně odmítl stížnost na porušení práva na projednání věci v přiměřené lhůtě dle čl. 6 odst. 1 Úmluvy, když se zřetelemk výši odškodnění přiznaného za průtahy na vnitrostátní úrovni shledal, že stěžovatelku nadále nelzepovažovat za oběť namítaného porušení Úmluvy.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIV červenci 1994 se státní zástupkyně dopustila urážlivého výroku vůči zakládajícím členům stěžovatelky,v čemž tito spatřovali zásah do dobré pověsti stěžovatelky jakožto právnické osoby. Z tohoto důvodu stěžovatelka zahájila řízení na ochranu osobnosti. Odvolací
soud věc pětkrát vrátil soudu prvního stupně k dalšímuřízení, neboť oba soudy zaujímaly protichůdné názory
stran otázky právní subjektivity a aktivní legitimace stěžovatelky. Soud prvního stupně nakonec v dubnu 2006
rozhodl, že jednání státní zástupkyně nemohlo zasáhnout do dobré pověsti stěžovatelky, neboť se týkalo
pouze osob jejích zakladatelů. Stěžovatelka následně
využila všechny dostupné vnitrostátní prostředky nápravy, o posledním bylo rozhodnuto v listopadu 2011.

odůvodněna (Apicella proti Itálii, č. 64890/01, rozsudek
velkého senátu ze dne 29. března 2006, § 93).
V projednávané věci považoval Soud odůvodnění vnitrostátních soudů za dostatečné, neboť náhrada nemajetkové újmy slouží především k odčinění úzkosti, nepohodlí a nejistoty způsobené porušením práva zaručeného Úmluvou, přičemž její přiznání právnické osobě
závisí na okolnostech případu. Soud zejména přihlédl
k tomu, že stěžovatelka nebyla nikdy zapsána do rejstříku nadací a její veškerá činnost se týkala vedení většího počtu soudních řízení ohledně její právní existence,
zrušení a aktivní legitimace, což musí mít nutně vliv na
vnímání újmy, kterou mohla pociťovat v důsledku nepřiměřené délky řízení (viz mutatis mutandis Domira, spol.
s r. o. a Meluzínová proti České republice, č. 60702/11
a 59633/12, rozhodnutí ze dne 7. března 2017, § 57; Žirovnický proti České republice, č. 10092/13 a 6 dalších,rozsudek ze dne 8. února 2018, § 117).
Stěžovatelce se tedy na vnitrostátní úrovni dostalo
vhodné a postačující výše peněžité náhrady, a proto ji
nadále nelze považovat za oběť tvrzeného porušeníÚmluvy dle článku 34 Úmluvy. Stížnost proto odmítl
pro neslučitelnost ratione personae s Úmluvou.

Zpravodaj KVZ 1/2021

13

Trestní právo

Proces jmenování
soudců

zpochybňuje její nezávislost. Námitka byla zamítnuta,načež odvolací soud potvrdil rozsudek soudu prvního
stupně.

Rozsudek ze dne 1. prosince 2020ve věci č. 26374/18 – Guđmundur AndriÁstráđsson proti IslanduVelký senát Soudu jednomyslně shledal, že soudkyně odvolacího soudu, která rozhodovala ve věcistěžovatele, byla do funkce jmenována postupemnerespektujícím platné právo. Stěžovateli se proto
nedostalo trestního řízení před soudem „zřízeným
zákonem“ ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIStěžovatel byl odsouzen za řízení bez platného řidičského oprávnění a pod vlivem návykové látky k trestuodnětí svobody a doživotnímu zákazu řízení motorových vozidel. V rámci řízení o odvolání obhájce navrhl,
aby byla z rozhodování věci vyloučena soudkyně A. E.,
jelikož byla do funkce jmenována nestandardně, což14

Právní úprava předpokládala, že nově zřízený odvolací
soud bude složen z 15 soudců vzešlých z řádného výběrového řízení. Odborné předpoklady uchazečů hodnotila zvláštní komise složená ze zástupců nejvyššího
soudu, soudcovské unie a advokátní komory. Ministryně spravedlnosti mohla ke jmenování navrhnout jen
osoby vybrané komisí. Z tohoto pravidla existovala výjimka, podle které se ministryně mohla od stanoviska
komise odchýlit, jestliže i jí navrhovaný kandidát splnívšechny předpoklady pro výkon funkce soudce a odsouhlasí ho parlament. Komise posuzovala celkem 33
uchazečů, z nichž 20 osob vyhodnotila jako způsobilé.
Na základě jimi dosažených výsledků vybrala 15 nejvhodnějších uchazečů. Jejich jména zaslala ministryni
spravedlnosti. Ta si vyžádala seznam všech kandidátů.
Komise jí předložila hodnotící zprávu s výsledky uchazečů. Předseda komise ji poučil, že 15 uchazečů bylooznačeno za nejvhodnější, takže není třeba uvádět další
jména uchazečů. Upozornil ji, že daný požadavek

se příčí smyslu a účelu zákona, který svěřuje výběr
vhodných osob nezávislé komisi. Ministryně předložila
parlamentu seznam 15 osob, z nichž 11 vybrala komise,zatímco 4 nahradila jinými. Šlo o kandidáty, kteří se nacházeli dle hodnotící zprávy komise na 17., 18., 23.
a 30. místě. Mezi nimi byla také soudkyně A. E. Ministryně tento postup zdůvodnila tím, že připisuje větší
váhu soudcovské praxi. Vládnoucí většina schválila seznam kandidátů jako celek, třebaže mělo být hlasováno
o každém z uchazečů jednotlivě. Tyto osoby posléze
prezident jmenoval do funkce.

povinnostem a zabránit svévoli výkonné moci při jmenování soudců. Jmenování jiných soudců než navržených však nejvyšší soud neprohlásil za neplatné.

Dva uchazeči, kteří byli komisí doporučeni, nikoli všakministryní navrženi ke jmenování, se bránili soudní cestou. Nejvyšší soud jim dal za pravdu, že postup ministryně byl porušením platného práva. Dle názoru soudu
svůj postup dostatečně nezdůvodnila, což měla za důsledek, že parlament nemohl dostát svým dohledovým

Senát druhé sekce Soudu dne 12. března 2019 shledalpěti hlasy proti dvěma, že došlo k porušení čl. 6 odst. 1Úmluvy. Věc byla na žádost vlády postoupena velkému
senátu.

II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČL. 6 ODST. 1 ÚMLUVYStěžovatel namítal, že soudkyně A. E. nebyla jmenována do funkce zákonným postupem, což mělo za následek, že v jeho trestní věci nerozhodoval nezávislý
soud zřízený zákonem.

a) K rozsahu přezkumu
Námitky stěžovatele se netýkaly ustavení odvolacího
soudu jako takového. Soudu ani nepřísluší přezkoumávat systém výběru a jmenování soudců in abstracto.
Tyto otázky patří do prostoru pro uvážení každého

Zpravodaj KVZ 1/2021

Trestní právo

státu. Úmluva přitom nevylučuje, aby do tohoto procesu byly zapojeny orgány moci zákonodárné a výkonné, které však na soudce nesmí vyvíjet vliv či nátlak
při výkonu jejich rozhodovací činnosti (Maktoufa Damjanović proti Bosně a Hercegovině, č. 2312/08
a 34179/08, rozsudek velkého senátu ze dne 18. července 2013, § 49). Úkolem Soudu bylo toliko určit, zdaúčast A. E., jejíž jmenování do funkce provázely nesrovnalosti a která rozhodovala ve věci stěžovatele, mohlo
být porušeno jeho právo na „soud zřízený zákonem“ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

proti Slovensku, č. 19334/03, rozsudek ze dne 5. října
2010, § 59). Účelem požadavku na soud „zřízený zákonem“ je, aby organizace soudnictví v demokratické společnosti byla nezávislá na uvážení výkonné moci a aby
se řídila zákony pocházejícími z parlamentu. Takové
jsou požadavky dělby moci a zajištění nezávislosti soudnictví (Baka proti Maďarsku, č. 20261/12, rozsudek velkého senátu ze dne 23. června 2016, § 165).

b) Obecné zásady

V projednávané věci se velký senát rozhodl upřesnit obsah práva na „soud zřízený zákonem“, vyjádřit se k jeho
dílčím prvkům a stanovit test, kterým se mají napříště
posuzovat obdobné případy.

1. Požadavek na „soud zřízený zákonem“ a jeho účel3. Definiční znaky „soudu“

Podle čl. 6 odst. 1 Úmluvy má každý právo, aby o jehozáležitosti týkající se mimo jiné oprávněnosti trestního
obvinění rozhodl soud zřízený zákonem. Soud, který
nebyl ustaven zákonem stanoveným postupem, postrádá legitimitu potřebnou k tomu, aby mohl rozhodovat právní spory (Lavents proti Lotyšsku, č. 58442/00,
rozsudek ze dne 28. listopadu 2002, § 114). Výraz „zákon“ v tomto ustanovení nezahrnuje jen právní úpravutýkající se pravomoci a organizace soudnictví, ale i pravidla vnitrostátního práva, která – pokud by byla porušena – činí účast soudce na rozhodování věci protiprávní. Do této kategorie patří např. ustanovení
ohledně nezávislosti členů soudu, délky jejich funkčního období či nestrannosti (např. DMD GROUP, a. s.

Soud ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy je charakterizovánsvou soudní funkcí, tedy rozhodováním sporů v rámci
své pravomoci, na základě právních norem a postupem,který stanoví použitelné předpisy. Soud v materiálním
smyslu musí splňovat řadu dalších požadavků, jako jenezávislost, nestrannost apod. Náležitostí pojmu„soud“ je také podmínka, že musí být složen z osob vybraných podle zásluh, tj. soudců splňujících požadovanou kvalifikaci a majících morální předpoklady k výkonu
soudcovské funkce. Soud zdůraznil zásadní význam
přísného procesu jmenování soudců, aby bylo zajištěno, že do těchto funkcí budou dosazeni nejkvalitnější
z uchazečů, a to z hlediska odborné způsobilosti i mo-rální integrity. Je samozřejmé, že čím výše se soud nachází v soudní soustavě, tím náročnější by měla být kritéria výběru soudců. Precizní výběr soudců je zásadní
z hlediska zajištění důvěry veřejnosti v řádný výkon
spravedlnosti; slouží jako doplňková záruka nezávislost
soudců.

5. K pojmu „zákonem“

4. K pojmu „zřízený“Výraz „zřízený zákonem“ se nevztahuje jen k samotné
existenci soudu, ale i dodržování pravidel ohledně jeho
fungování a složení v jednotlivých případech. Klíčovou
pro rozhodnutí projednávané věci je otázka, zda porušení vnitrostátního práva v počáteční fázi jmenování
soudce do funkce u konkrétního soudu může vést k porušení práva účastníka řízení na soud zřízený zákonem.
Soud si je vědom toho, že proces jmenování soudců
může být náchylný k vnějším vlivům – zejména výkonnémoci, ale obdobně i moci zákonodárné nebo soudní –,a proto vyžaduje přísnou kontrolu; soudce jmenovaný
v rozporu s příslušnými pravidly postrádá legitimitu nezbytnou k výkonu soudcovské funkce. S ohledem
na tyto důsledky Soud shledal, že proces jmenování
soudců nutně spadá do věcného rozsahu požadavku
na soud „zřízený“ zákonem.

Požadavek, aby byl soud zřízen „zákonem“, vyžaduje,
aby měl soud právní základ ve vnitrostátním právu
a aby byly při jeho fungování dodržovány požadavky vyplývající z vnitrostátního práva. Je třeba ho vykládatve smyslu „soudu zřízeného v souladu se zákonem“. Cílem naopak není zavedení jednotného postupů jmenování soudců napříč smluvními státy Úmluvy. Soud siuvědomuje, že existují různé systémy výběru a jmenování soudců. Skutečnost, že v mnoha státech má výkonná moc rozhodující vliv na jmenování, neodporuje
sama o sobě požadavku, aby byl soud zřízen zákonem.
Daný imperativ stanoví, že příslušné vnitrostátní předpisy musí být formulovány natolik jednoznačně, aby vylučovaly svévolné zásahy výkonné moci do procesu jmenování.
6. Vzájemný vztah mezi požadavky „nezávislosti“,„nestrannosti“ a „soudu zřízeného zákonem“
Ačkoli je právo na „soud zřízený zákonem“ samostatné,
judikatura naznačuje, že má úzkou vazbu na záruky nezávislosti a nestrannosti. Soudní orgán, který nesplňuje
uvedené požadavky, nelze totiž považovat za „soud“

Zpravodaj KVZ 1/2021

15

Trestní právove smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy. Také při určování, zda lze
soud považovat za „nezávislý“, Soud přihlíží mimo jiné
ke způsobu jmenování jeho členů (Ramos Nunes de Carvalho e Sá proti Portugalsku, č. 55391/13 a další, rozsudek velkého senátu ze dne 6. listopadu 2018, § 144).
I když jde tedy o odlišné záruky spravedlivého procesu,
existuje mezi nimi úzké sepětí v tom smyslu, že mířína dodržování základních zásad právního státu a dělby
moci. Soud má v této souvislosti za to, že zkoumání požadavku na „soud zřízený zákonem“ nesmí ztrácet
ze zřetele tento společný účel a je při něm třeba systematicky šetřit, zda údajná nesrovnalost byla natolik závažná, že narušuje zmíněné základní zásady a ohrožuje
nezávislost příslušného soudu.

(Ryabykh proti Rusku, č. 52854/99, rozsudek ze dne 24.
července 2003, § 52). Kromě toho nelze pomíjet zásadu
neodvolatelnosti soudců během jejich funkčního období, která je dílčí zárukou soudcovské nezávislosti. Závěr o tom, že soud nebyl zřízen zákonem, může mít dalekosáhlé dopady z hlediska právní jistoty aneodvolatelnosti soudců. Současně však lpění natěchto zásadách za každou cenu může ještě více poškodit podstatné náležitosti právního státu a důvěru veřejnosti v soudnictví. Proto je nezbytné hledat rovnováhu
mezi těmito zájmy. Při posuzování toho, zda nesrovnalosti v procesu jmenování soudců byly tak závažné, ževedly k porušení práva na soud zřízený zákonem, Soudbude postupovat ve třech krocích.

7. Test pro určení, kdy nerespektování pravidel
pro jmenování soudců představuje porušení
práva na „soud zřízený zákonem“

Zaprvé, musí dojít ke zjevnému porušení vnitrostátního
práva v tom smyslu, že toto porušení musí být jako takové objektivně a skutečně identifikovatelné. Toto
hodnocení přísluší v prvé řadě vnitrostátním soudům,ledaže lze jejich zjištění považovat za svévolná
nebo zjevně nerozumná. Neexistence zjevného porušení nicméně nevylučuje porušení práva na soud zřízený zákonem. Mohou totiž existovat situace, kdy postup jmenování soudce, ač zjevně nebyl v rozporu spříslušnými pravidly, přesto vedl k výsledkům, které
jsou neslučitelné s předmětem a účelem Úmluvy. I za
takových okolností musí Soud přikročit k dalším dvěma
krokům.

Právo na „soud zřízený zákonem“ nemůže být vykládáno natolik široce, aby každé porušení předpisů použitelných při jmenování soudců znamenalo jeho porušení. Dle Soudu je třeba také zohledňovat zásadu
právní jistotu. Ta vyžaduje, aby pravomocná soudní rozhodnutí nebyla zpochybňována. Předpokládá tedy dodržování zásady překážky věci rozsouzené (res iudicata).
Zásada právní jistoty slouží k zajištění stability soudního
systému a přispívá k důvěře veřejnosti v soudy. Proto se
od ní lze odchýlit jen tehdy, je-li to nezbytné v zájmu nápravy zásadních vad řízení anebo justičních omylů

Zadruhé, je třeba zohlednit předmět a účel požadavku
na „soud zřízený zákonem“. Těmi je snaha zajistit
schopnost soudce vykonávat své povinnosti bez ovlivňování. Porušení čistě technické povahy, která nemajížádný vliv na legitimitu postupu jmenování, nedosahujípožadovaného prahu závažnosti. Jinak je tomu u porušení základních pravidel postupu jmenování, jako
např. jmenování osoby, která nesplňuje odborné
a osobnostní předpoklady. Soud zastává názor, žepouze ta porušení, která se týkají základních pravidel
postupu jmenování soudců, tzn. že mají dopad na podstatu práva na „soud zřízený zákonem“, mohou mít
za následek porušení tohoto práva.
Zatřetí, významnou roli hraje přezkum vnitrostátníchsoudů z hlediska důsledků, které mělo porušení pravidel pro jmenování soudce na individuální práva účastníka řízení. Takový přezkum musí být proveden na základě standardů Úmluvy, přičemž musí být hledána
rovnováha mezi soupeřícími zájmy. Zejména si musí vnitrostátní soudy položit otázku, zda za konkrétních okolností věci existuje naléhavá potřeba – podstatné a přesvědčivé povahy – odůvodňující odchylku od zásad

16

právní jistoty a neodvolatelnosti soudců. Pokud by vnitrostátní přezkum byl v souladu s Úmluvou a byly z něj
vyvozeny nezbytné závěry, potřeboval by Soud pádnédůvody k tomu, aby vnitrostátní posouzení nahradilsvým vlastním. Soud má totiž na paměti svou subsidiární úlohu, podle které mají smluvní strany primární odpovědnost za dodržování práv a svobod stanovených
Úmluvou (Garib proti Nizozemsku, č. 43494/09, rozsudek velkého senátu ze dne 6. listopadu 2017, § 137).
c) Použití těchto zásad na projednávanou věc
Zaprvé, Soud shledal, že ke zjevnému porušení vnitrostátního práva došlo. Nespatřoval tak důvod odchýlit seod názoru nejvyššího soudu, že během procesu jmenování nebyla ve dvou ohledech dodržena předepsanápravidla. V prvé řadě ministryně spravedlnosti nezdůvodnila odklon od návrhu hodnotící komise. Parlament
potom nedodržel předepsaný hlasovací postup, kdyžschválil seznam navržených kandidátů jako celek, anižby o nich hlasoval jednotlivě.
Zadruhé, porušení se týkala základních pravidel upravujících proces jmenování soudců určených k ochraně
soudní moci před vměšováním a svévolí exekutivy.

Zpravodaj KVZ 1/2021

Trestní právo

Po několika reformách systému byla zřízena nezávislá
hodnotící komise. Její úlohou bylo posuzovat kvalifikaci
kandidátů a vybírat ty, kteří mají pro výkon funkce
soudce nejlepší předpoklady. Této komisi byla přiznána
pravomoc vydávat závazná doporučení. Přestože zákonumožňoval, aby se ministr výjimečně od hodnocení komise odchýlil, využití této diskrece podléhalo kontrole
parlamentu. Hlavním účelem celé reformy byla podlepřípravných materiálů snaha omezit vlivu výkonné mocina proces jmenování soudců.
Soud tak musel určit, zda porušení postupu jmenováníčtyř soudců navržených ministryní, včetně A. E., bylo
natolik závažné, aby podkopalo samotnou podstatu
práva na „soud zřízený zákonem“. Rozhodnutí ministryně odchýlit se od doporučení hodnotící komise mělobýt motivováno tím, že přikládala větší váhu praxi a zkušenostem uchazečů. Naproti tomu přístup komise přiznávající justiční praxi stejnou váhu jako zkušenostemz jiných právnických profesí odpovídalo platné úpravě,která zdůrazňovala vhodnost rozmanité odborné praxe
soudců. Všichni čtyři kandidáti včetně A. E., které na seznam zařadila ministryně, získali skutečně více bodůstran soudní praxe než čtyři vyloučení uchazeči. Pozornosti Soudu však neuniklo, že jiní kandidáti, kteří měliz hlediska soudní praxe ještě nižší hodnocení, bylipřesto jmenováni. Mezi kandidáty, které komise nedoporučila, byli nadto tací, kteří dosáhli vyššího skóre než

stup ministryně odporoval platnému právu, avšak podpisem jmenovacích dopisů prezidentem se jmenování
A. E. do funkce na dobu neurčitou stalo hotovou a nevratnou věcí. Mimoto vyzdvihl, že od té doby je povinnařídit se při výkonu svých povinností jen zákony a rozhodovat nezávisle. Obavy stěžovatele o spravedlivost řízení proto nepovažoval za opodstatněné.
Nejvyšší soud měl pravomoc napravit shora popsanápochybení. Stačilo zrušit rozsudek odvolacího souduz důvodu, že byl stěžovatel odsouzen senátem, ve kterém zasedala soudkyně A. M., jmenovaná v rozporus požadavkem na soud zřízený zákonem. Nejvyšší soud
sice potvrdil, že se ministryně i parlament dopustilyv průběhu jmenovacího procesu pochybení, nevyvodil
z toho však žádné důsledky ve vztahu k právu stěžovatele na „soud zřízený zákonem“. Místo toho vyloučil,
že by jmenování A. E. bylo nicotné a že by se stěžovateli
nedostalo spravedlivého procesu. Názor nejvyššího
soudu, že po oficiálním jmenování jsou výhrady vůči nedodržení předepsaného postupu pro výběr a jmenování soudce irelevantní, Soud považoval za rezignaci
na ochranu práv stěžovatele. Tento přístup dle něhopodkopává význam moci soudní v rámci systému dělby

kandidáti dodatečně navržení ministryní. Nedodržení
pravidel bylo o to závažnější, že ministryni byly její
právní povinnosti opakovaně připomínány jejími poradci i předsedou hodnotící komise. Svá rozhodnutí takučinila s plným vědomím stanoveného postupu a bez
ohledu na dobrou pověst kandidátů, které ze seznamuvyřadila. Nešlo tudíž o pouhé technické nebo procesnínesrovnalosti, nýbrž o závažný zásah do jmenovacího
procesu. Pokud jde o parlament, tomu byla svěřena významná kontrolní pravomoc při schvalování navržených
kandidátů. Parlament však na svoje poslání rezignoval,když nevyžadoval, aby ministryně zdůvodnila, proč seodklonila od návrhů komise. Kromě toho nedodržel anipředepsaná pravidla hlasování. Zatímco mělo být hlasováno o každém z kandidátů zvlášť, parlament schválil
seznam hromadně. Přesvědčení stěžovatele, že postup
parlamentu byl veden především politickými úvahami,
tedy nemůže být považováno za nepodložené.
Zatřetí, Soud nepovažoval přezkum ze strany nejvyššího soudu za dostatečný. Stěžovatel tvrdil, že mu
bylo upřeno právo na spravedlivý proces, jelikož o jehověci rozhodovala protiprávně jmenovaná soudkyně. Vyjádřil také znepokojení ohledně politické motivace jejího jmenování. Nejvyšší soud zamítl dovolání stěžovatele na základě dvou hlavních argumentů. Nejprve
zjistil, že ačkoli hlasování v parlamentu neproběhlo, jak
mělo, tato vada nebyla významná. Dále uznal, že po-moci. Důsledky svévole při jmenování soudců se nedotýkají jen kandidátů, kteří byli poškozeni nejmenováním, ale nutně i široké veřejnosti. Soudnictví má totiž
zvláštní společenskou roli garanta spravedlnosti aochrany základních hodnot právního státu. Jako takové
musí požívat důvěry veřejnosti.
S ohledem na výše uvedené Soud shledal, že stěžovateli bylo odepřeno právo na projednání oprávněnosti
jeho trestního obvinění „soudem zřízeným zákonem“,jelikož se na rozhodování podílela soudkyně, jejíž jmenování doprovázely závažné nesrovnalostmi narušující
samotnou podstatu daného práva. K porušení čl. 6
odst. 1 tedy došlo.
K POUŽITÍ ČLÁNKU 46 ÚMLUVY
Podle článku 46 Úmluvy se smluvní strany zavázaly řídit
se konečnými rozsudky Soudu v každém případě, jehož
jsou stranami. Kromě povinnosti zaplatit stěžovateli
Soudem přiznanou výši spravedlivého zadostiučinění
mají státy na základě odsuzujícího rozsudku i povinnostpřijmout obecná opatření k nápravě. Soud připomněl,Zpravodaj KVZ 1/2021

17

Trestní právože přísluší žalovanému státu, aby z rozsudku vyvodil nezbytné závěry a přijal vhodná obecná opatření k řešení
problémů, které vedly Soud k závěru o porušení čl. 6
odst. 1 Úmluvy. Soud však zdůraznil, že konstatování
porušení ve věci stěžovatele nemůže být vykládáno tak,že by ukládalo povinnost obnovit všechna řízení, v nichž
rozhodovala soudkyně A. E. a která mezitím byla pravomocně skončena (res iudicata).

Použitelnost důkazů

III. ODDĚLENÁ STANOVISKA

Rozsudek ze dne 15. října 2020 ve věcič. 40495/15, 37273/15 a 40913/15 –Akbay a ostatní proti NěmeckuČástečně souhlasné a částečně nesouhlasné stanovisko
k rozsudku připojil soudce Pinto de Albuquerque. Ačkoli se ztotožnil se závěrem o porušení čl. 6 odst. 1Úmluvy, rozsudek dle něho postrádá přesvědčivou
právní analýzu ohledně povahy pochybení, k nimžv procesu jmenování soudkyně A. E. došlo, a dopadů na
spravedlivé řízení ve věci stěžovatele. Z tohoto důvodu
jsou chybné i závěry většiny stran vhodných opatření
k nápravě ve smyslu článku 46 Úmluvy.

Senát páté sekce Soudu rozhodl jednomyslně, že došlo k porušení práva prvního a druhého stěžovatele
na spravedlivý proces dle článku 6 Úmluvy, jelikož jevnitrostátní soudy uznaly vinnými z trestné činnosti
spáchané v důsledku policejní provokace, a to na základě důkazů, jež pocházely z této utajené operace.
Soud neshledal porušení ve vztahu k třetímu stěžovateli, neboť naznal, že jeho jednání nebylo policií
vyprovokováno.

K rozsudku je dále připojeno společné částečně souhlasné a částečně nesouhlasné stanovisko soudkyň
O’Leary a Kucsko-Stadlmayer a soudců Ravaranihoa Ilievskiho. Podle jmenovaných se měl Soud dále zabývat otázkou nezávislosti odvolacího soudu, který rozhodoval ve věci stěžovatele.

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTI

pečného pašování drog do Německa. N. A. po opakovaných nabídkách souhlasil. Přestože N. A. tvrdil, že má
kontakt na osoby, které mu drogy v zahraničí zajistí, nebylo tomu tak, což bylo orgánům činným v trestním řízení známo. N. A. se nakonec obrátil na druhého stěžovatele, který fungoval jako zprostředkovatel dalších
kontaktů, a na třetího stěžovatele, který měl zásilku
s cca 100 kg kokainu převézt z nizozemského přístavu
Bremerhaven do Berlína. N. A., druhý i třetí stěžovatel
byli v srpnu 2011 během přepravy drog z Bremerhavenu zatčeni a odsouzeni k trestu odnětí svobody, přičemž výše trestu N. A. a druhého stěžovatele byla v důsledku závěru o použití policejní provokace významně
snížena. Stěžovatelé se v dalším řízení domáhali toho,
že trestní řízení s nimi mělo být v důsledku použití policejní provokace zastaveno. Krátce po vyčerpání posledního opravného prostředku N. A. zemřel.

článku 34 Úmluvy. V případech, kdy přímá oběť porušení práv podle Úmluvy zemře ještě před podáním stížnosti k Soudu, lze přiznat aktivní legitimaci jiným osobám pouze v případě, že daná stížnost má přímý vliv na
jejich práva, nebo pokud se týká otázky obecného zájmu související s „respektováním lidských práv“ a stěžovatelé, resp. dědicové, mají na přezkoumání věci legitimní zájem (Micallef proti Maltě, č. 17056/06,
rozsudek velkého senátu ze dne 15. října 2009, § 48).
U stížností namítajících porušení článků 5, 6 nebo 8Úmluvy Soud přiznal postavení oběti také blízkým příbuzným, kteří prokázali svůj morální zájem na tom, aby
zprostili zesnulou oběť jakéhokoliv konstatování viny
nebo aby ochránili dobrou pověst svou a své rodiny, případně pokud doložili svůj hmotný zájem v důsledku přímého dopadu na svá majetková práva (Centre for Legal
Resources jménem Valentina Câmpeana proti Rumunsku, č. 47848/08, rozsudek ze dne 17. července 2014,§ 100).

II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČL. 6 ODST. 1 ÚMLUVY
1. K přijatelnosti
Soud se nejprve zabýval otázkou, zda lze první stěžovatelce, manželce N. A., přiznat postavení oběti ve smyslu

18

Obdobné výhrady vůči rozsudku obsahuje také částečně nesouhlasné stanovisko, které sepsal soudce
Serghides.

Manžela první stěžovatelky, jistého N. A., začala v roce2009 policie podezřívat z prodeje drog. Toto podezření
se nepodařilo potvrdit ani po použití policejních odposlechů, které odhalily komunikaci N. A. v kódovaném jazyce o velkých finančních sumách. V únoru 2010 byl
N. A. kontaktován policejním informátorem M., jenž mu
na základě pokynů policie nabídl možnost zdánlivě bez-

Soud konstatoval, že první stěžovatelka má, jakožto
blízký příbuzný N. A., legitimní zájem na zrušení odsuzujícího rozsudku, čehož by se na vnitrostátní úrovni
mohla domáhat, shledá-li Soud porušení článku 6Úmluvy. Projednávaná stížnost nadto nastoluje otázky

Zpravodaj KVZ 1/2021

Trestní právo

obecného zájmu. Soud proto naznal, že první stěžovatelka je aktivně legitimována k podání stížnosti. Otázku,zda N. A., druhý a třetí stěžovatel ztratili postaveníoběti, se Soud rozhodl posoudit společně s meritemstížnosti.
2. K odůvodněnostiStěžovatelé v řízení před Soudem namítali, že došlo
k porušení jejich práva na spravedlivé řízení ve smyslu
čl. 6 odst. 1 Úmluvy, neboť byli usvědčeni z trestnéhočinu, kterého se dopustili v důsledku policejní provokace, a to na základě důkazů, jež pocházely z této utajené operace.
a) Shrnutí obecných zásad vyplývajících z judikatury
Soudu
Soud připomněl, že při posuzování podobných policejních operací v prvním kroku zkoumá, zda šlo o policejní
provokaci či navádění (tzv. hmotněprávní složka). Následně přistoupí k procesní složce a zkoumá, zda v řízení nebyly použity důkazy získané právě při provokaci.
Pokud jde o hmotněprávní složku testu, tedy zda došlok policejní provokaci, Soud se zabývá otázkou, zda utajená operace nezašla nad rámec pasivního vyšetřování.
Soud přihlíží ke skutečným důvodům, jež vedly ke spuštění utajované operace, k jednání orgánů, které ji provedly, jakož i k tomu, zda existovalo objektivní podezření, že je stěžovatel zapojen do trestné činnosti či žea násl.). V této souvislosti Soud přihlíží ke skutečnosti,
zda policie mohla předpokládat, že se jimi oslovený
subjekt obrátí na další osoby; zda byly činy této osoby
závislé na jednání policie; a zda vnitrostátní soudy takovou osobu označily za účastníka trestného činu (CiprianVlăduț a Ioan Florin Pop proti Rumunsku, č. 43490/07
a 44304/07, rozsudek ze dne 16. července 2015, § 84–
94).
Soud poté připomněl, že i v případě, kdy shledá, že stěžovatel byl k trestné činnosti vyprovokován, je namístě
přistoupit k procesní složce testu (Matanović
proti Chorvatsku, č. 2742/12, rozsudek ze dne 4. dubna
2017, § 134) a zkoumat, zda nedošlo k použití důkazů
získaných v důsledku policejní provokace (Lagutina ostatní proti Rusku, č. 6228/09, rozsudek ze dne 24.
dubna 2014, § 117) a odsouzení jedince za trestnou činnost, k níž byl vyprovokován (Grba proti Chorvatsku,
č. 47074/12, rozsudek ze dne 23. listopadu 2017, § 95).
Je-li tomu tak, následky nezhojí ani značné zmírnění
trestu (Furcht proti Německu, č. 54648/09, rozsudek
ze dne 23. října 2014, § 68–69), ani doznání obviněných
ke spáchání vyprovokované trestné činnosti (Ramanauskas proti Lotyšsku, č. 74420/01, rozsudek velkého
senátu ze dne 5. února 2010, § 72).

měl tendenci páchat trestné činy (Bannikova
proti Rusku, č. 18757/06, rozsudek ze dne 4. listopadu
2010, § 38). V tomto ohledu Soud již v minulosti konstatoval, že vnitrostátní orgány nemají pádný důvod podezřívat stěžovatele ze zapojení do obchodování s drogami, má-li čistý trestní rejstřík, v minulosti proti němunebylo vedeno trestní řízení a neexistovaly jiné skutečnosti, jež by nasvědčovaly tomu, že by se stěžovatel doobchodování s drogami zapojil, aniž by byl kontaktován
policií (Edwards a Lewis proti Spojenému království,č. 39647/98 a 40461/98, rozsudek velkého senátu
ze dne 27. října 2004, § 46 a 48; Khudobin proti Rusku,
č. 59696/00, rozsudek ze dne 26. října 2006, § 134).
Soud se dále zabývá otázkou, zda byl na stěžovatele vyvíjen nátlak, přičemž o tom, že utajovaná operace zašla
nad rámec pasivního vyšetřování, svědčí např. okolnost,
že vyšetřovatelé kontaktovali stěžovatele z vlastní iniciativy, obnovili svou nabídku i přes jeho počáteční odmítnutí, byli neodbytní, jimi navrhovaná cena přesahovala cenu obvyklou či apelovali na stěžovatelův soucits poukazem na abstinenční příznaky (Veselov a ostatní
proti Rusku, č. 23200/10, rozsudek ze dne 2. října 2012,§ 92).
Soud již v minulosti konstatoval, že trestná činnost
osoby může být vyprovokována policií i v případě, kdy
s ní nebyla v přímém kontaktu, avšak podílela se na jejím spáchání jako účastník (Lalas proti Litvě,č. 13109/04, rozsudek ze dne 1. března 2011, § 41b) Použití těchto zásad na projednávanou věc
Posouzení situace N. A. a druhého stěžovatele
Co se hmotněprávní složky testu týče, Soud shrnul,že je jeho úkolem posoudit, zda byli stěžovatelé policejním zásahem navedeni ke spáchání trestného činu, kterého by se bez vlivu policie jinak nedopustili. Ve vztahu
k N. A. Soud konstatoval, že přestože neměl záznam
v trestním rejstříku a nebyl nikterak zapojen do pašování heroinu, z čehož ho policie zpočátku podezřívala,policie s ním prostřednictvím informátora M. po roka půl udržovala kontakt. Přitom jej M. opakovaně vybízel k zosnování dovozu drog prostřednictvím zdánlivě
bezpečné trasy. Informátor M. měl stejně tak jako tajný
agent K. vystupující jako pracovník přístavu významný
finanční zájem na tom, aby byli stěžovatel a jeho komplicové přistiženi při činu; oba byli motivováni odměnou ve výši 50 tis eur. Byla to právě existence této bezpečné trasy vytvořené policií, jež přiměla N. A. k dovozu
velkého množství drog za pomoci osob, se kterými se
N. A. v Nizozemsku náhodou seznámil.
Druhý stěžovatel, přítel N. A., neměl žádný předchozízáznam v trestním rejstříku za drogovou trestnou činnost a ani další skutečnosti nenasvědčovaly tomu, že by

Zpravodaj KVZ 1/2021

19

Trestní právo

se do obchodování s drogami v minulosti zapojil. Soud
shledal, že to i v jeho případě byla právě existence bezpečné trasy vytvořené policií navozující dojem snadného zisku velké finanční sumy, která jej vedla k tomu,
aby se podílel na převozu drog v přístavu za asistence
agenta K. vydávajícího se za pracovníka přístavu. Soud
proto učinil závěr, že trestná činnost N. A. a druhéhostěžovatele byla vyprovokována policií, neboť by k jejímu spáchání jinak nedošlo.
Co se procesní složky testu týče, je pravda, že vnitrostátní soudy nepřikládaly důkazům získaným v důsledku policejní provokace příliš velkou váhu, jelikož
se výpovědi informátora a vyšetřovatelů značně lišily
od vylíčení skutku, jak jej popsali ve svém doznání obvinění. Soud však podotkl, že tito neměli jinou možnost,
jak poukázat na policejní provokaci, než se ke spáchánítrestné činnosti doznat. Dle názoru Soudu tak vnitrostátní soudy buď neměly k výpovědím a doznáním vůbec přihlížet, nebo měly učinit jiné úkony, jež by mělyobdobné důsledky jako nepřipuštění takových důkazů.
Soud si povšiml, že zatímco obecné soudy rozhodovaly
v projednávané věci před vydáním klíčového rozsudku
Soudu ve věci Furcht proti Německu (cit. výše), ústavní
soud vynesl svůj rozsudek teprve několik měsíců poněm. Ve svém odůvodnění se k jeho závěrům obšírně
vyjádřil ve snaze shrnout jeho poselství pro budoucírozhodování obecných soudů o podobných případech.

Úmluvy vyvstávaly automaticky ve vztahu ke všem spolupachatelům, i když nebyli k trestnému činu policií vyprovokováni přímo ani nepřímo. Třebaže i v případě třetího stěžovatele platilo, že byl díky popisu N. A.
informován o bezpečné trase dovozu přes přístav,
Soud vyzdvihl, že jeho plánovaná trestná činnost mělaspočívat teprve v následné přepravě drog z Bremerhavenu do Berlína a nebyla tak aktivitami policie nikterak
ovlivněna. Soud proto konstatoval, že třetí stěžovatel
nebyl ke spáchání trestného činu vyprovokován, pročež
v jeho případě nedošlo k porušení čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

Rozsudek ze dne 5. listopadu
2020 ve věci č. 31454/10 –Ćwik proti Polsku
Senát první sekce Soudu rozhodl pěti hlasy protidvěma, že použitím audionahrávky, na níž byla zaznamenána výpověď člena zločinecké skupiny pašeráků drog získaná jeho mučením, jako relevantníhodůkazu v trestním řízení proti stěžovateli odsouzenému za pašování drog došlo k porušení jeho práva
na spravedlivý proces chráněného článkem 6 Úmluvy.

20Ústavní soud nicméně naznal, že část důkazů použitá
proti druhému stěžovateli nemusela být plně vyloučena, když dovodil, že případ N. A. a druhého stěžovatele je třeba odlišit od situace stěžovatele ve věciFurcht proti Německu. Soud však shledal, že pro toto odlišení nevidí důvody.
Soud proto rozhodl, že přestože vnitrostátní soudy
shledaly, že N. A. i druhý stěžovatel byli naváděni policií
a v návaznosti na to jim snížily výši trestů na méně nežpolovinu obvyklé trestní sazby, jimi vyvozené důsledky
ohledně důkazů získaných při provokaci nebyly dostatečné, a nedostály tak požadavkům čl. 6 odst. 1Úmluvy. Z uvedeného důvodu k porušení tohoto ustanovení ve vztahu k N. A. a druhému stěžovateli došlo.
Posouzení situace třetího stěžovatele
Naproti tomu třetí stěžovatel nebyl v přímém kontaktu
s policií ani s osobami, které jednaly podle jejích instrukcí. Ačkoli byl v minulosti trestně stíhán za drogové
trestné činy, policie neměla informace, že by byl zapojen do pašování drog spolu s N. A. Policie předpokládala, že N. A. za účelem pašování zkontaktuje další
osoby, tak jako tomu bylo v případě třetího stěžovatele. K jeho námitce, že vyprovokování pašování drog u
N. A. vedlo k závažným procesním pochybením týkajícím se všech účastníků, Soud uvedl, že z jeho judikatury
nevyplývá, že by otázky ohledně porušení článku 6

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIStěžovatel a K. G. byli členy organizované zločinecké
skupiny pašeráků drog, která do Polska pašovala velké
objemy kokainu z Hondurasu, Kolumbie a Spojených
států. V roce 1997 se rozhodli začít pašovat do Polska
drogy bez vědomí ostatních členů skupiny. Vedení však
jejich záměr odhalilo a odvezlo K. G. do suterénu domu,
kde byl mučen s cílem, aby prozradil místo úkrytu droga peněz. Členové zločinecké skupiny drželi při „výslechu“ K. G. zbraň u hlavy, několikrát střelili mezi jeho
nohy, kopali jej a lili na něj vařící vodu. Část „výslechu“
byla nahrána na audiokazetu. Policie následně K. G.
osvobodila a zajistila audionahrávku.
V roce 2008 byl stěžovatel shledán vinným za pašovánídrog v letech 1995–1997 a odsouzen k trestu 12 let odnětí svobody. Soud se ve svém rozhodnutí opřel
zejména o výslech dvou členů zločinecké skupiny, kteří
se rozhodli spolupracovat s policií. Jako podpůrný důkaz využil rovněž záznam z audionahrávky, když konstatoval, že tato nahrávka potvrzovala zapojení stěžovatele do obchodování s drogami. Ve svém odvolání proti

Zpravodaj KVZ 1/2021

Trestní právo

rozsudku stěžovatel namítal, že použití nahrávky bylo
nezákonné, neboť na ní zaznamenané informace byly
získány za cenu mučení, a jednalo se tak o nepřípustný
důkaz, jelikož relevantní ustanovení trestního řádu vylučovalo použití důkazů získaných pod nátlakem. Odvolací soud tuto námitku zamítl s odkazem na to, že odkazované ustanovení se týkalo výhradně postupu orgánů
činných v trestním řízení a nezahrnovalo jednání soukromých osob.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 6 ODST. 1
ÚMLUVYStěžovatel namítal, že trestní řízení vedené proti němubylo nespravedlivé ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy, jelikož vnitrostátní soudy připustily audionahrávku s výroky K. G., které sdělil členům zločinecké skupiny za použití mučení. Porušení mělo být dále umocněno
skutečností, že K. G. nebyl předvolán k soudu, a nebylo
mu tak umožněno, aby se k nahrávce vyjádřil.
a) Obecné zásady
Soud předeslal, že ačkoli se věc týká čl. 6 odst. 1Úmluvy, jsou pro posouzení námitek stěžovatele vysoce relevantní zásady judikatury Soudu na poli článku 3 Úmluvy.

bijícího dítě rákoskou (A. proti Spojenému království,cit. výše, § 22–24), zneužívání a zanedbávání dětíze strany rodičů (Z a ostatní proti Spojenému království,č. 29392/95, rozsudek velkého senátu ze dne
10. května 2001, § 73), znásilnění (M. C. proti Bulharsku, č. 39272/98, rozsudek ze dne 4. prosince 2003,§ 148) nebo domácího násilí a vyhrožování (Volodina
proti Rusku, č. 41261/17, rozsudek ze dne 9. července
2019, § 74–75). V těchto případech Soud potvrdil,že článek 3 Úmluvy chrání jednotlivce před každým
špatným zacházením bez ohledu na to, zda je jeho původcem stát či soukromá osoba. Nedávno Soud také
potvrdil, že se požadavek minimálního stupně závažnosti pro použitelnost článku 3 Úmluvy vztahuje
i na špatné zacházení ze strany soukromé osoby (Nicolae Virgiliu Tănase proti Rumunsku, č. 41720/13,
rozsudek velkého senátu ze dne 25. června 2019,§ 121).
Konečně, ochrany lidského života ani trestního odsouzení nemůže být dosaženo na úkor ochrany absolutního práva nebýt vystaven špatnému zacházení, neboť tento přístup by obětoval tyto hodnoty a zpo-

1. Ve vztahu k článku 3 Úmluvy
Soud předně připomněl, že článek 3 Úmluvy v soběuchovává jednu z nejzákladnějších hodnot demokratických společností (Gäfgen proti Německu, č. 22978/05,
rozsudek velkého senátu ze dne 1. června 2010, § 87),která je těsně spojena s úctou k lidské důstojnosti(Bouyid proti Belgii, č. 23380/09, rozsudek ze dne
28. září 2015, § 81, 89–90). Zákaz mučení nebo nelidského či ponižujícího zacházení je absolutní a nelze jej
omezit ani za tak závažných okolností, jako je boj proti
terorismu či organizovanému zločinu; to platí bez ohledu na chování dotčené osoby (Khlaifia a ostatní proti
Itálii, č. 16483/12, rozsudek velkého senátu ze dne
15. prosince 2016, § 158 a tam uvedené odkazy).
Soud dále připomněl, že v rámci povinností, které vyplývají z článku 3 ve spojení s článkem 1 Úmluvy, musí státyzajistit osobám ve své jurisdikci ochranu před špatným
zacházením i ze strany soukromých osob (A. proti Spojenému království, č. 25599/94, rozsudek ze dne
23. září 1998, § 22). Rozsah pozitivních povinností státu
se nicméně může lišit v závislosti na tom, zda jednánív rozporu s článkem 3 Úmluvy bylo způsobeno zástupci
státu, nebo soukromými osobami (Beganović
proti Chorvatsku, č. 46423/06, rozsudek ze dne
25. června 2009, § 69). Pozitivní závazek státu chránit
osoby před špatným zacházením ze strany soukromých
osob Soud dovodil například v případě nevlastního otce

chybnil výkon spravedlnosti (Gäfgen proti Německu,
cit. výše, § 176).
2. Ve vztahu k čl. 6 odst. 1 Úmluvy
Ačkoli článek 6 Úmluvy zaručuje právo na spravedlivý
proces, nezakotvuje pravidla přípustnosti důkazů, cožzůstává úlohou vnitrostátního práva (Schenk proti Švýcarsku, č. 10862/84, rozsudek ze dne 12. července 1988,§ 45–46). Úlohou Soudu tak není posuzovat přípustnost
konkrétního důkazu, ale spravedlivost řízení jako celku(Khan proti Spojenému království, č. 35394/97, rozsudek ze dne 12. května 2000, § 34). Zvláštní přístup sevšak uplatní ve vztahu k použití důkazu, který byl získán
v trestním řízení v rozporu s článkem 3 Úmluvy. Použití
takového důkazu získaného v důsledku porušení jednoho z nejzákladnějších a absolutních práv Úmluvy vždyvyvolá závažné otázky ohledně spravedlnosti řízení, a toi tehdy, pokud tento důkaz nebyl klíčový pro odsouzení(İçöz proti Turecku, č. 54919/00, rozhodnutí ze dne
9. ledna 2003).
Důvody, proč jsou důkazy získané při mučení v systémuÚmluvy i mezinárodního práva zakázané, vysvětil Soud

Zpravodaj KVZ 1/2021

21

Trestní právo

v rozsudku Othman (Abu Qatada) proti Spojenému království (č. 8139/09, rozsudek ze dne 17. ledna 2012,§ 264). Použití těchto důkazů by nepřímo ospravedlňovalo druh morálně zavrženíhodného chování, kteréchtěli autoři Úmluvy zakázat. Mimoto důkazy získané
při mučení je třeba považovat za nespolehlivé, nepoctivé, urážlivé vůči běžnému standardu lidskosti, slušnosti a neslučitelné se zásadami, které by měl dodržovat soud usilující o výkon spravedlnosti. Oběť mučenítotiž řekne cokoli, pravdu či lež, jen aby co nejrychleji
unikla soužení v podobě mučení. Žádný právní systémnemůže připustit použití důkazů – byť i spolehlivých –získaných takto barbarským způsobem. Soudní proces
je základním kamenem právního státu. Důkazy získané
při mučení nenapravitelně podkopávají tento proces.
Panství práva nahrazují násilím a pošpiňují pověst jakéhokoli soudu, který je použije.
Důkazy získané při mučení jsou vyloučeny za účelem
ochrany nedotknutelnosti soudního procesu i právního
státu jako takového. Proto Soud vždy v případech zahrnujících špatné zacházení ze strany zástupců státu
v rozporu s článkem 3 Úmluvy považoval přijetí výpovědí získaných v rozporu s tímto článkem za porušující
právo na spravedlivý proces. Tento závěr byl nezávislý
na důkazní hodnotě, kterou měly tyto výpovědi,i na tom, zda jejich použití bylo pro odsouzení stěžovatele rozhodující (Gäfgen proti Německu, cit. výše, § 166možné považovat za špatné zacházení zakázané článkem 3 Úmluvy. Zacházení bylo v rozsudku vnitrostátního soudu opakovaně označováno jako mučení nebo
napadení. S ohledem na to Soud nepovažoval za nutné,
aby si otázku zodpovídal sám. Podotkl však, že z jemu
dostupných materiálů nemůže být sporu o tom, že jednání dosahovalo minimálního prahu závažnosti, aby
spadalo do rámce článku 3 Úmluvy. Shrnul tak, že výpověď K. G. byla získána v důsledku špatného zacházení
soukromých osob, a státu proto ve vztahu k tomuto zacházení vyplývají pozitivní závazky.
Soud poznamenal, že na záznam audionahrávky s vyjádřením K. G. odkazovalo v řízení se stěžovatelem státní
zastupitelství; prvoinstanční soud jej přijal jako důkaz
a odkázal na něj ve shrnutí skutkového stavu i v rozhodnutí o vině stěžovatele. Odvolací soud k námitce stěžovatele, že tato nahrávka získaná za pomoci mučení
nemá dle vnitrostátních předpisů žádnou důkazní hodnotu, konstatoval, že ustanovení trestního řádu se
uplatní výhradně ve vztahu k jednání zástupců státu, anikoli soukromých osob. Shledal, že nahrávku zajistila
policie zákonnou cestou.

22

a případy tam citované). Toto platí rovněž pro použití
důkazů získaných jako přímý důsledek mučení (tamtéž,§ 173). Přijetí důkazů získaných v důsledku jednání považovaného za nelidské v rozporu s článkem 3 Úmluvy,
avšak nikoli za mučení, bude v rozporu s článkem 6Úmluvy pouze za situace, kdy bylo prokázáno, že porušení článku 3 Úmluvy mělo vliv na výsledek řízení protiobžalovanému, tedy na jeho odsouzení nebo trest(tamtéž, § 178). Uvedené zásady se uplatní nejen v případech, kdy obětí mučení je obžalovaný, ale i v případě
týkajících se třetích osob (Harutyunyan proti Arménii,č. 36549/03, rozsudek ze dne 28. června 2007, § 64).
b) Použití obecných zásad na projednávanou věcSoud předeslal, že projednávaná věc se odlišuje od série případů, které vedly k formulování zásady, že přijetívýpovědi získané při mučení nebo jiným způsobem
v rozporu s článkem 3 jako důkazu v trestním řízení způsobuje nespravedlivost řízení jako celku. Spojující linkou všech těchto případů byla účast zástupců státu na
získání napadaných výpovědí od obžalovaného nebotřetích osob. Nově je Soudu předkládána otázka, zda sezmíněné pravidlo uplatní i tehdy, kdy výpověď byla získána od třetí strany v důsledku špatného zacházení
způsobeného soukromými osobami, i když zde není informace o účasti či souhlasu orgánů státu.
Soud předně musel posoudit, zda bylo jednání, v jehož
důsledku byla od K. G. získána předmětná výpověď,Soud nově naznal, že zásada, že důkazy získané v důsledku zacházení v rozporu s článkem 3 Úmluvy činí řízení jako celek nespravedlivým, se použije i tehdy, pokud byla třetí osoba vystavena špatnému zacházení
ze strany soukromých osob bez ohledu na kvalifikaci takového jednání. Odvolací soud přijal výpověď získanoušpatným zacházením jako důkaz, aniž zohlednil důsledky svého rozhodnutí na právo stěžovatele na spravedlivý proces.
Soud tak učinil závěr, že použití napadené audionahrávky zakládá nespravedlivost řízení jako celku, čímždošlo k porušení čl. 6 odst. 1 Úmluvy. Soud s ohledem
na tento závěr nepovažoval za nutné zkoumat námitkustěžovatele týkající se nepředvolání K. G. jako svědka
k soudu.
III. ODDĚLENÉ STANOVISKO
Soudci Wojtyczek a Pejchal ve svém nesouhlasném stanovisku vyjádřili názor, že zde nebyly dostatečné důvody, aby Soud na důkazy získané při mučení způsobeném soukromými osobami uplatnil obecné pravidlonepřípustnosti důkazů získaných při špatném zachá-

Zpravodaj KVZ 1/2021

Trestní právo

zení. Poznamenali, že posouzení přípustnosti jednotlivých důkazů v soudním řízení náleží vnitrostátnímu
právu. V kontinentální Evropě se uplatňuje zásada volného hodnocení důkazů, kterou je dle jejich názoru
nutné chápat jako připuštění veškerých dostupných důkazů a jejich následné zhodnocení. Podotkli, že důležitou okolností je rovněž skutečnost, že nahrávka nebylav řízení rozhodujícím důkazem pro odsouzení stěžovatele. Kritizovali, že většina dostatečně nepoměřovala
klady a zápory různého řešení nově vzniklé právní
otázky a použitím analogie se vyhnula zodpovězení zásadního právního problému.

Reformatio in peius
Rozsudek ze dne 1. prosince 2020ve věci č. 55859/15 – Lamatic proti Rumunsku
Senát čtvrté sekce Soudu jednomyslně shledal,
že nedošlo k porušení článku 6 Úmluvy, když odvolací soud zvrátil zprošťující prvostupňový rozsudek
v neprospěch obžalovaného, aniž by přitom osobně
vyslechl obžalovaného a poškozenou, jelikož s ohledem na další faktory lze dané řízení jako celek hodnotit jako spravedlivé.

stupně přezkoumal odvolací soud na veřejném zasedání, na němž byl přítomen i stěžovatel. Ačkoli odvolací
soud zopakoval část důkazů, přímo nevyslechl ani stěžovatele, neboť ten se vzdal práva vypovídat v odvolacím řízení, ani poškozenou, neboť měl za to, že její svědecké výpovědi jsou zcela konzistentní a její opakovaný
výslech by nepřinesl žádné nové informace. Uvedený
soud nicméně na veřejném zasedání znovu přehrál videozáznam zachycující část červencové loupeže a poskytl stranám možnost vyjádřit se k němu. Jelikož odvolací soud dospěl k závěru, že skutečnosti zachycené
na videozáznamu korespondují jak se svědeckou výpovědí oběti červencové loupeže, tak i částečně se skutečnostmi prokázanými ve vztahu k zářijovým loupežím
(pachatel červencové loupeže měl na videozáznamu
stejné boty a stejný batoh jako pachatel zářijových loupeží, tedy stěžovatel), napadený rozsudek prvostupňového soudu v části týkající se zářijových loupeží potvrdil
a v části týkající se červencové loupeže změnil tak, žestěžovatele shledal vinným. V návaznosti na to mu navýšil trest odnětí svobody o 20 měsíců oproti původnímu rozsudku.

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIStěžovatel byl obviněn ze tří skutků loupeže. Ke dvěma
loupežím ze září 2014 se přiznal, avšak popíral, že sev červenci 2014 dopustil i třetí loupeže. Poškozená,
která byla obětí červencové loupeže, poskytla policejnímu orgánu popis výzoru pachatele, při první rekognici
vybrala ze sady fotografií tu, jež zobrazovala stěžovatele, při druhé rekognici určila ze skupiny mužů jako pachatele rovněž stěžovatele a při výpovědi před soudem
prvního stupně taktéž za pachatele označila stěžovatele; její výpovědi stran okolností loupeže, výzoru pachatele a skutečnosti, že jím měl být stěžovatel, byly
konzistentní po celou dobu. Červencová loupež bylarovněž zčásti zachycena na videozáznamu.
Soud prvního stupně na základě provedených důkazů,včetně výpovědi stěžovatele a poškozené, shledal stěžovatele vinným ze spáchání dvou loupeží v září 2014,
avšak zprostil jej obžaloby ze spáchání loupeže v červenci 2014. Prvostupňový soud měl mimo jiné za to,že výpověď poškozené stran červencové loupeže nebyla dostatečně podpořena dalšími důkazy a s ohledemna skutkové okolnosti případu (zejména na skutečnost,že k loupeži došlo v noci, tudíž za ztížených světelných
podmínek) je osamoceným a ne zcela spolehlivým důkazem o vině stěžovatele. Rozsudek soudu prvního

II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 6 ÚMLUVYStěžovatel namítal, že jeho odsouzení za spáchání červencové loupeže je rozporné se zásadami spravedlivého procesu, neboť je založeno na důkazech, které nebyly přímo provedeny odvolacím soudem.
Soud předně uvedl, že obdobnou problematikou se jižzabýval ve věci Júlíus Þór Sigurþórsson proti Islandu(č. 38797/17, rozsudek ze dne 16. července 2019, § 30
a 35–38), pročež toliko zopakoval zásady uvedené v
tomto rozsudku. Článek 6 Úmluvy sice zaručuje právo
na spravedlivé projednání věci, avšak nezakotvuježádné konkrétní požadavky stran přípustnosti a hodnocení důkazů. V rámci odvolacího řízení je z pohledučlánku 6 klíčové, zda mohl odvolací soud řádně prozkoumat předmětnou otázku, aniž by přímo provedldůkaz (např. výpověď svědka nebo obviněného). Je přitom nutno rozlišovat mezi situací, kdy odvolací soudpřehodnocuje posouzení důkazů, k němuž dospěl prvostupňový soud, aniž by tyto důkazy provedl, a situací,Zpravodaj KVZ 1/2021

23

Trestní právo

kdy odvolací soud vychází ze skutkového stavu zjištěného prvostupňovým soudem, avšak dospěje k odlišnému právnímu závěru. To platí i navzdory tomu,
že hranice mezi změnou hodnocení důkazů a odlišným
právním posouzením není vždy zřetelná. Soud dále připomněl, že z pohledu práva na spravedlivé projednánívěci není přípustné, aby vnitrostátní soudy rozhodly
o vině osoby, která tvrdí, že se daného skutku nedopustila, aniž by tuto osobu přímo vyslechly (Constantinescu
proti Rumunsku, č. 28871/95, rozsudek ze dne
27. června 2000, § 55).
V projednávané věci Soud nicméně poukázal na to,že stěžovatel – doprovázen svým právním zástupcem –se osobně účastnil jednání před prvostupňovým i odvolacím soudem. V řízení před prvostupňovým soudem
vypovídal a soud tu rovněž vyslechl svědky, přičemž stěžovatel nenamítal, že by jeho právnímu zástupci byloznemožněno klást těmto svědkům otázky. V řízení předodvolacím soudem se stěžovatel svého práva vypovídatvýslovně vzdal; jeho právní zástupce však i v tomto řízení mohl předkládat argumenty na jeho obhajobu.
V této souvislosti Soud zopakoval, že článek 6 Úmluvy
nevylučuje, aby se osoba dobrovolně – ať už výslovně
nebo mlčky – vzdala záruk spravedlivého procesu, pokud tak učiní jednoznačným způsobem (Hermi proti Itálii, č. 18114/02, rozsudek velkého senátu ze dne
18. října 2006, § 73). Stěžovateli v projednávané věciže pravdivost a věrohodnost svědecké výpovědi poškozené je podpořena jak tímto videozáznamem, tak nepřímo dalšími svědeckými výpověďmi. S ohledem
na shora uvedené okolnosti Soud dospěl k závěru,že ačkoli odvolací soud zčásti dospěl k odlišným skutkovým zjištěním než prvostupňový soud, tato nová skutková zjištění byla založena na důkazech přímo provedených v odvolacím řízení.
Ve světle uvedeného Soud konstatoval, že řízení jako
celek lze hodnotit jako spravedlivé, a k porušení článku
6 Úmluvy tudíž nedošlo.

Ne bis in idem
Rozsudek ze dne 8. října 2020 ve věci67334/13 – Bajčić proti Chorvatsku
Senát první sekce Soudu jednomyslně rozhodl, ževe věci stěžovatele nedošlo k porušení jeho právanebýt souzen nebo potrestán dvakrát podle článku 4
Protokolu č. 7, neboť přestupkové a trestní řízení,která proti němu byla vedena v souvislosti se stejnou

24

se tedy dle Soudu dostalo spravedlivé příležitosti, abyv prvostupňovém i odvolacím řízení předložil soudům
svou verzi událostí a rovněž zpochybnil výpověď poškozené.
Následně Soud posuzoval otázku, zda odvolací soud neporušil závazky plynoucí z článku 6 Úmluvy, když shledalstěžovatele vinným i ze spáchání červencové loupeže,aniž by v odvolacím řízení znovu vyslechl poškozenou.
S ohledem na to, že poškozená byla vyslechnuta prvostupňovým soudem, stěžovatel měl možnost klást jíotázky a vyjádřit se k obsahu její výpovědi, a navíc svědecké výpovědi poškozené byly zcela konzistentní,
Soud shledal, že rozhodnutí odvolacího soudu nepřistoupit k opakovanému výslechu poškozené není svévolné nebo nerozumné. Soud připomněl, že pravomoc
odvolacího soudu změnit prvostupňový rozsudek v neprospěch obžalovaného bez osobního výslechu svědků
není sama osobě v rozporu se zárukami spravedlivého
procesu podle článku 6 Úmluvy (Júlíus Þór Sigurþórsson proti Islandu, cit. výše, § 34). V projednávané věcinebylo hlavním úkolem odvolacího soudu vyhodnotit
to, zda byla výpověď poškozené věrohodná, nýbrž
otázku, zda – tak jak to shledal prvostupňový soud –byla její výpověď osamoceným důkazem. Za tímto účelem provedl odvolací soud na veřejném zasedání důkaz
videozáznamem červencové loupeže, z něhož dovodil,

událostí, tvořila soudržný celek a byla dostatečně
úzce spjata po věcné i časové stránce.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIV říjnu 2004 překročil stěžovatel při řízení automobilu
povolenou rychlost a způsobil dopravní nehodu, jež vedla k usmrcení jedné osoby. Správní orgán ho v červenci
2006 uznal vinným z přestupků, které zahrnovaly překročení povolené rychlosti v obci, řízení automobilu
v nevyhovujícím technickém stavu a opuštění místa nehody bez informování policie. Stěžovateli byla v přestupkovém řízení uložena pokuta a šestiměsíční zákazřízení a bylo mu odečteno pět bodů v rámci bodového
systému. V červnu 2005 bylo vůči stěžovateli zahájeno
rovněž trestní řízení za způsobení dopravní nehodys následkem smrti. Prvostupňový soud ho v březnu
2011 uznal vinným a uložil mu trest odnětí svobody
v délce jednoho roku a šesti měsíců. Stěžovatel v odvolání namítal porušení zásady ne bis in idem, odvolací
soud však prvostupňový rozsudek potvrdil. Rozhodl, žeporušení dopravních pravidel, jež vedlo k ohrožení

Zpravodaj KVZ 1/2021

Trestní právo

v rámci silničního provozu a usmrcení osoby, není klasifikováno jako přestupek, a stěžovatel tudíž nebyl obviněn na základě totožného skutku. Stěžovatel nebylúspěšný ani před nejvyšším a ústavním soudem.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 4 PROTOKOLU
Č. 7 K ÚMLUVĚ
Stěžovatel namítal porušení práva nebýt souzen nebo
potrestán dvakrát podle článku 4 Protokolu č. 7, neboť
měl za to, že byl za stejný skutek stíhán a odsouzennejdřív v přestupkovém a posléze i v trestním řízení.
Soud připomněl, že článek 4 Protokolu č. 7 zakazujeopětovné stíhání nebo potrestání za stejný trestný činve smyslu Úmluvy, pokud je tento druhý trestný čin založen na totožných či v podstatě stejných skutečnostech (Zolotukhin proti Rusku, č. 14939/03, rozsudek
velkého senátu ze dne 10. února 2009, § 82; A a B proti
Norsku, č. 24130/11 a 29758/11, rozsudek velkého senátu ze dne 15. listopadu 2016, § 108). Cílem tohoto
ustanovení je zamezit nespravedlnosti, kterou by
osoba stíhaná nebo potrestaná dvakrát za totožné protiprávní jednání utrpěla; nebrání však tomu, aby právnísystémy využívaly „integrovaného“ přístupu při postihování společensky škodlivého jednání, zejména prostřednictvím vedení souběžných řízení různými orgány

pouze zčásti, jelikož odsouzení stěžovatele za přestupek překročení povolené rychlosti se nijak netýkalo
způsobení dopravní nehody, jež měla za následek smrt
osoby. Pokud by pak už trestní soud nebyl oprávněn odsoudit stěžovatele za toto závažnější jednání – které nebylo a ani nemohlo být předmětem přestupkového řízení –, stěžovatel by nebyl potrestán za veškeré své
jednání, se zohledněním všech skutečností a celkového
stupně svého zavinění.
Článek 4 Protokolu č. 7 nevylučuje vedení souběžných
řízení za splnění určitých podmínek. Zejména má-li
Soud dospět k závěru, že nedošlo k opětovnému souzení nebo potrestání (bis) v rozporu s tímto ustanovením, je povinností žalovaného státu přesvědčivě prokázat, že tato souběžná řízení jsou dostatečně úzce spjatapo věcné a časové stránce. Jinými slovy, je potřeba prokázat, že k vedení obou řízení došlo uceleně tak, abytvořily soudržný celek. Z toho plyne nejen to, že sledované účely a použité prostředky se musí v zásadě vzájemně doplňovat a být spojeny v čase, ale rovněž to,že případné důsledky takového právního postupu musíbýt ve vztahu k dotčenému jednotlivci přiměřené

za různým účelem (A a B proti Norsku, cit. výše, § 122–
123).
V projednávané věci Soud předně shledal, že obě dotčená řízení lze hodnotit jako „trestní“ pro účely článku
4 Protokolu č. 7 (Engel a ostatní proti Nizozemsku,
č. 5100/71 a další, rozsudek pléna ze dne 8. června
1976). Dále Soud posuzoval, zda došlo ve smyslu tohoto ustanovení ke dvojímu potrestání za „stejný
trestný čin“ (idem). Jak bylo rozhodnuto ve věci Zolotukhin (cit. výše, § 78–84), zhodnocení této otázky závisí spíše na posouzení konkrétních skutkových okolností, jež se týkají téhož obžalovaného a jsou
neoddělitelně spjaty v čase a místě, nežli na formálním
porovnání znaků jednotlivých skutkových podstat.
Soud zjistil, že víceré skutečnosti, které vedly k potrestání stěžovatele v přestupkovém řízení (řízení automobilu v nevyhovujícím technickém stavu, neposkytnutí
pomoci, neinformování policie, nevyčkání příjezdu
osoby odpovědné za ohledání místa nehody), nespadaly do rozsahu trestního obvinění, a nelze je tedy považovat za v podstatě totožné s těmi, jež vedly k potrestání v trestním řízení. Na druhé straně, překročení
povolené rychlosti bylo stěžejní pro odsouzení stěžovatele v řízení o jednom z přestupků a současně bylo důležitou součástí jeho obvinění a odsouzení v trestním řízení. Soud nicméně shledal, že k překrývání skutkových
okolností, které byly předmětem obou řízení, došloa předvídatelné. Mezi významné faktory pro stanovení
existence dostatečné spojitosti po věcné stránce patří:(i) zda předmětná řízení sledují vzájemně se doplňující
cíle, a tedy zda se týkají (nikoliv pouze in abstracto,
ale také in concreto) různých stránek předmětného
společensky závadného jednání; (ii) zda je vedenítěchto řízení předvídatelným důsledkem téhož postihovaného jednání, a to jak v právu, tak v praxi; (iii) zda
jsou tato řízení vedena způsobem, kterým se v nejvyššímožné míře zabrání nežádoucím následkům spojeným
s vedením zdvojeného řízení, zejména ve vztahu
ke shromažďování a hodnocení důkazů, a to hlavně pomocí náležité součinnosti příslušných orgánů tak, aby
byly zjištěné skutkové okolnosti využity i v druhém řízení; (iv) zda, a to je nejdůležitější, byla sankce uložená
v prvním ukončeném řízení zohledněna i v řízení druhém, aby dotčený jednotlivec nebyl vystaven nadměrné zátěži (A a B proti Norsku, cit. výše, § 130–132).
V projednávané věci směřovalo přestupkové řízení
k posouzení, zda stěžovatel dodržel pravidla silničního
provozu, zejména rychlostní limity. Jak uvedla žalovaná
vláda, účelem existence daného přestupku je odradit ři-

Zpravodaj KVZ 1/2021

25

Trestní právo

diče od překračování povolené rychlosti, a to bez ohledu na to, zda jejich jednání způsobí dopravní nehodu.
Cílem trestního řízení vůči stěžovateli pak bylo právě
potrestat ho za důsledek překročení povolené rychlosti, kterým byla smrt chodce. Uvedená dvě řízení tedy
dle Soudu sledovala navzájem se doplňující účely odpovídající různým aspektům porušení dopravních předpisů, přičemž trestní řízení se omezuje na ty nejzávažnější činy.
Stěžovatel mohl navíc předvídat, že vůči němu budou
vedena dvě řízení, neboť podle vnitrostátního práva nemohlo být usmrcení stíháno v přestupkovém řízení. Vedení kombinovaného přestupkového a trestního řízení
patřilo v rozhodné době do běžné praxe v rámci ukládání sankcí v souladu s jasnými pravidly pro nedodržování dopravních předpisů s následkem smrti.
Příslušné vnitrostátní orgány byly přiměřeně součinné,když trestní soud nejen využil důkazy předložené předpřestupkovým soudem, ale rovněž nahlédl do spisu z řízení o přestupku v celém jeho rozsahu. Tato dvě řízení
tudíž tvořila soudržný celek. Stěžovatel proto neutrpěl
nežádoucí následky spojené s vedením dalšího řízení
nad rámec toho, co bylo nezbytně nutné.
Stěžovateli byla za překročení povolené rychlosti přestupkovým soudem uložena pokuta ve výši zhruba 95
eur. V rámci odůvodnění se o tom trestní soud sice výslovně nezmiňoval, avšak stěžovateli uložil trest odnětí

26

svobody v délce jednoho a půl roku, přičemž maximální
trest za způsobení smrtelné dopravní nehody byl
v délce pěti let. Uložené tresty dle Soudu pro stěžovatele tudíž nepředstavovaly nadměrnou zátěž, nýbrž
byly omezeny na to, co bylo nezbytně nutné ve vztahu
k závažnosti činů, kterých se stěžovatel dopustil. Podle
Soudu pouhá skutečnost, že trestní soud výslovně neodkázal na sankci uloženou v přestupkovém řízení, nemusí sama o sobě prokazovat, že předmětná řízení nebyla po věcné stránce spjatá.
Co se týče časové propojenosti, obě řízení byla zahájena prakticky ve stejnou dobu a poté probíhala souběžně dalších téměř čtrnáct měsíců až do července
2006, kdy nabylo právní moci rozhodnutí v řízení o přestupku. Trestní řízení následně trvalo dalších šest let
a deset měsíců na čtyřech úrovních soudní soustavy,
což není samo o sobě dostačující pro závěr, že obě řízení nebyla z časového hlediska spjatá. Z povahy věci jenavíc trestní řízení složitější a probíhá před několika
stupni soudní soustavy.
Vzhledem k výše uvedenému dospěl Soud k závěru,že žalovaný stát nezneužil svého práva ukládat tresty.
Stěžovateli z vedení obou řízení a z uložených sankcí
nevznikla nepřiměřená újma, ale naopak jak řízení, takuložené sankce tvořily soudržný a přiměřený celek.
K porušení článku 4 Protokolu č. 7 tedy nedošlo.

Zpravodaj KVZ 1/2021

Správní právoPořádková pokuta
Rozsudek ze dne 22. prosince 2020ve věci č. 68273/14 a 68271/14 – Gestur
Jónsson a Ragnar Halldór Hall proti IslanduVelký senát Soudu shledal poměrem čtrnácti hlasů
vůči třem, že námitky vůči spravedlnosti řízení o uložení pořádkové pokuty ve výši 6200 eur, která byladvěma advokátům uložena v nepřítomnosti za pohrdání soudem a úmyslné průtahy, jsou nepřijatelné ratione materiae, neboť článek 6 Úmluvy ve své trestnísložce není na dané řízení použitelný. Soud označil zanepřijatelnou rovněž námitku porušení článku 7Úmluvy, který zakotvuje zásadu zákazu trestu bez
zákona.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIStěžovatelé jsou advokáti, kteří zastupovali v trestnímřízení dva bankéře stíhané za podvod, manipulaci
s trhem a další hospodářskou kriminalitu. Těch se mělibyla stěžovatelům v nepřítomnosti uložena pořádková
pokuta ve výši cca 6200 eur za pohrdání soudem a způsobení průtahů.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDU
A. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 6 ÚMLUVYStěžovatelé namítali porušení práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 6 odst. 1 a 3 Úmluvy z důvodu, žeo uložení pokuty rozhodl soud v jejich nepřítomnosti a
nejvyšší soud tuto vadu řízení nezhojil.
Rozsudkem ze dne 30. října 2018 senát druhé sekce
Soudu jednomyslně rozhodl, že k porušení článku 6Úmluvy nedošlo. Věc byla na žádost stěžovatelů postoupena velkému senátu.
a) Obecné zásady
Soud připomněl, že pojem „trestní obvinění“ dle čl. 6
odst. 1 Úmluvy má autonomní význam. Použitelnost
trestní složky článku 6 v konkrétní věci se posuzuje s využitím tzv. engelovských kritérií (Engel a ostatní proti
Nizozemsku, č. 5100/71 a další, rozsudek pléna ze dne
23. listopadu 1976, § 82). Prvním je kvalifikace deliktu

dopustit v roce 2008 během hospodářské krize, která
vedla ke krachu největších islandských bank. Pozadí
trestního stíhání klientů stěžovatelů je popsáno ve věciSigurður Einarsson a ostatní proti Islandu (č. 39757/15,
rozsudek ze dne 4. června 2019). S ohledem na složitost věci žádali stěžovatelé soud několikrát o odročení
začátku hlavního líčení. Ten však jejich žádost opakovaně zamítl, a tak se po dohodě s klienty rozhodli tři dnypřed plánovaným začátkem hlavního líčení vypovědět
plné moci k zastupování. Ve své žádosti o zproštění povinnosti obhajoby uvedli, že kromě nedostatku časuna její přípravu neměli přístup k důležitým dokumentům, obžaloba jim nezaslala kopii svého podání a nebylivčas informováni o lhůtě pro zaslání vyjádření. Soud
stejného dne žádost zamítl s tím, že změna obhájců byvyvolala významné nežádoucí průtahy v řízení. Stěžovatelé tak soud informovali o svém záměru se k hlavnímu
líčení nedostavit, což také následně učinili. Obžalovaní
se k hlavnímu líčení dostavili s novými právními zástupci, kteří namítli nedostatečný čas pro přípravu obhajoby. Řízení tak muselo být odročeno. Státní zástupce upozornil, že jednání stěžovatelů bylo čistě
účelové, a požadoval pro ně postih. V prosinci 2013

dle vnitrostátního práva, druhým povaha deliktu a třetím závažnost nejpřísnější sankce, kterou lze za spáchaný čin uložit. Ve třetím kroku Soud hodnotí i povahu
sankce. Platí, že druhé a třetí kritérium jsou alternativní; to však nevylučuje, aby byl použit kumulativní přístup tam, kde oddělená analýza obou kritérií neumožňuje dospět k jasnému závěru ohledně existence„trestního obvinění“ (Jussila proti Finsku, č. 73053/01,
rozsudek velkého senátu ze dne 23. listopadu 2006,§ 30–31).
b) Přehled dosavadní judikatury
Soud posuzoval v minulosti v řadě případů otázku použitelnosti článku 6 Úmluvy v jeho trestní složce na řízení
o deliktu pohrdání soudem, jehož se dopustili právní zástupci; v závislosti na okolnostech případu přikládal
váhu tomu či onomu kritériu.
V některých případech dospěl k závěru, že článek 6Úmluvy nebyl ve své trestní složce použitelný. U prvního kritéria například vyloučil, že by řízení bylo trestní,jestliže sankce byla ukládána podle občanského soudního řádu a nebyla zapisována do trestního rejstříku
(Putz proti Rakousku, č. 18892/91, rozsudek ze dne

Zpravodaj KVZ 1/2021

27

Správní právo

22. února 1996, § 32). Nesplnění druhého kritéria pak
shledal tehdy, když sankce měla spíše disciplinární povahu a sloužila k zajištění řádného průběhu soudního řízení (Ravnsborg proti Švédsku, č. 14220/88, 23. března
1994, § 34). V případech, kdy shledal, že ani třetí kritérium nemůže případ vtáhnout do trestní působnostičlánku 6 Úmluvy, Soud zohlednil například to, že výšepokuty nebyla značná, vnitrostátní právo stanovilo maximální výši pokuty, sankce nebyla zaznamenávána
do trestního rejstříku, v případě nezaplacení nemohlo
dojít k její přeměně na trest odnětí svobody nebo jen
za velmi omezených okolností (tamtéž, § 35).
Naopak jindy považoval článek 6 v trestní složce na obdobná řízení za použitelný. Například ve věci Zaicevs
proti Lotyšsku (č. 65022/01, rozsudek ze dne 31. července 1997) Soud u druhého kritéria konstatoval,
že ustanovení bylo obecně použitelné, tj. nejenve vztahu ke zvláštní skupině osob, jakými jsou účastníci řízení, ale i další osoby přítomné v jednací síni. U třetího kritéria přihlédl k tomu, že trest odnětí svobody
nebyl jednou z alternativ, ale sankcí, která měla být
ukládána přednostně. S ohledem na to, že stěžovatel
byl odsouzen ke třem dnům odnětí svobody a maximální výše trestu byla 15 dnů, byl tento trest dostatečně závažný, aby sankce spadala do trestní sféry. K témuž závěru Soud dospěl v případě, kdy stěžovateli
hrozil zvláště závažný trest, konkrétně pokuta
až do výše 30 tis. eur, nakonec musel uhradit 2 tis. eur

soudního jednání. To je faktor, který v minulosti hovořil
ve prospěch závěru o trestní povaze deliktu. Nicméně
konkrétně pokutou, která byla uložena stěžovatelům,bylo možné postihovat pouze státní zástupce, obhájceči právní zástupce obecně. Soud vyzdvihl, že jde
o osoby, které mají zvláštní roli při výkonu spravedlnosti, z čehož jim vyplývá i řada povinností. V zájmu důvěry veřejnosti ve výkon spravedlnosti je totiž třeba,aby veřejnost měla důvěru i ve schopnost advokátů své
klienty řádně zastupovat (Correia de Matos proti Portugalsku, č. 56402/12, rozsudek velkého senátu ze dne 4.
dubna 2018, § 139). Soud dále podotkl, že sankceumožňující postih narušování pokojného průběhu
soudních jednání jsou právním systémům smluvních
zemí společné. Tyto sankce se obvykle více blíží sankcím disciplinárním nežli uložení trestu za trestné činy.
Stěžovatelé nadto své povinnosti porušili závažným
způsobem, když ignorovali pokyn soudu a úmyslně senedostavili k nařízenému jednání, čímž způsobili
značné průtahy v řízení. Nejvyšší soud se k trestní povaze deliktu nevyjádřil. Soud naproti tomu naznal,
že pouze závažnost deliktu nepostačuje k závěru, žedelikt byl svou povahou trestní.

28

a v případě nezaplacení mohl být trest bez nařízení dalšího jednání přeměněn na odnětí svobody (T. proti Rakousku, č. 27783/95, rozsudek ze dne 14. listopadu
2000).
c) Použití obecných zásad na projednávanou věc
1. Kvalifikace deliktu ve vnitrostátním právu
Soud vzal v úvahu závěry nejvyššího soudu, dle něhož
byla pokuta uložená stěžovatelům svou povahoutrestní sankcí s ohledem na absenci její horní hranicei její výši uloženou stěžovatelům. Dále uvedl, že dle tvrzení vlády nebyl delikt považován za trestní s ohledem
na to, že příslušná ustanovení nebyla začleněna
do trestněprávních předpisů. Sankce byla upravena
v kapitole procesní pokuty v trestním řádu, a nikoli
v trestním zákoníku. Navíc byla formulována velmi podobně jako odpovídající ustanovení občanského soudního řádu. K jejímu uložení obvykle nebyla třeba součinnost státního zástupce, soud ji mohl v rámci danéhořízení uložit z vlastní iniciativy. Soud tak shrnul, že delikt
není možné označit za trestní na základě prvního kritéria. Toto kritérium má však pouze relativní váhu a slouží
toliko jako výchozí bod (Weber proti Švýcarsku,
č. 11034/84, rozsudek ze dne 22. května 2005, § 31).
2. Povaha deliktu
Soud si povšiml, že sankce mohla být podle příslušného
ustanovení zákona uložena komukoli, kdo se účastnil

3. Povaha a stupeň závažnosti sankce
Nejvyšší soud učinil závěr o trestním charakteru deliktu
a použitelnosti trestní složky článku 6 Úmluvy právě
na základě třetího kritéria. Zdůraznil přitom neomezenou maximální výši sankce i přísnost pokuty uložené
stěžovatelům. Navzdory tomuto závěru si Soud otázku,zda delikt byl vzhledem k závažnosti hrozící sankce
trestní povahy, posoudil sám. Státům totiž nic nebránív tom, aby poskytly ve vnitrostátním právu vyšší
ochranu práv ve smyslu článku 53 Úmluvy. Předně shledal, že za pořádkový delikt nebylo možné uložit stěžovatelům trest odnětí svobody. Ani uloženou pokutu
v případě jejího neuhrazení nebylo možné na tento
trest přeměnit. Delikt nebyl zapisován do trestního rejstříku. Sama skutečnost, že pokuta byla vysoká, včetně
absence její horní hranice, nepostačují k tomu, aby ji
bylo možné označit bez dalšího za sankci trestníve smyslu článku 6 (srov. Müller-Hartburg proti Rakousku, č. 47195/06, rozsudek ze dne 19. února 2013,§ 47: pokuta 36 tis. eur; Ramos Nunes de Carvalhoe Sá proti Portugalsku, č. 55391/13 a další, rozsudek
velkého senátu ze dne 6. listopadu 2018, § 25, 71, 126

Zpravodaj KVZ 1/2021

Správní právoa 217: pokuta 43 750 eur). Ani povaha a závažnost
sankce tak nenasvědčovaly tomu, že by řízení o uložení
pořádkové pokuty spadalo do rámce trestní větve
článku 6 Úmluvy.
4. Závěr
Soud tak dospěl k závěru, že řízení v projednávané věcise netýkalo „trestního obvinění“ ve smyslu článku 6Úmluvy, a že se na něj tudíž nevztahují trestněprávní záruky tohoto ustanovení. Soud proto shledal, že tato námitka je neslučitelná s Úmluvou ratione materiae.

není trestem ve smyslu článku 7 Úmluvy (Kafkaris proti
Kypru, č. 21906/04, rozsudek velkého senátu ze dne
12. února 2008, § 137–142).
III. ODDĚLENÁ STANOVISKA
K rozsudku byla připojena dvě souhlasná a jedno nesouhlasné stanovisko.

Rozsudkem ze dne 30. října 2018 příslušný senát Soudu
jednomyslně rozhodl, že k porušení článku 7 Úmluvy
nedošlo.

Soudce Spano ve svém souhlasném stanovisku poukázal na dilema soudce zvoleného za žalovaný stát, který
je členem senátu sekce a později i velkého senátu a má
tak možnost si svůj původní názor na věc zachovat nebo
jej přehodnotit. Uvedl, že neslučitelnost ratione materiae nebyla v řízení před senátem vůbec namítána a on
tak hlasoval společně s kolegy v senátu o neporušeníčlánku 6 Úmluvy. Jelikož v tomto případě nejde o klasickou námitku nepřijatelnosti, ale spíš o otázku pravomoci Soudu ve smyslu článku 32 Úmluvy, vládě nic nebrání, aby ji vznesla poprvé až v řízení před velkým
senátem. S ohledem na právní argumenty, které zazněly, se nyní připojil k většině a hlasoval o nepřijatelnosti stížnosti.

Vzhledem k závěru o nepřijatelnosti námitky na poličlánku 6 Úmluvy označil Soud z důvodu potřeby jejího
konzistentního výkladu za nepřijatelnou rovněž námitku porušení článku 7 Úmluvy. Jelikož Soud řízení
o uložení pokuty ve věci stěžovatelů nepovažoval
za trestní, proto ani samotná pokuta ve výši 6200 eur

Soudkyně Turković ve svém souhlasném stanovisku
uvedla, že souhlasí s disentujícími soudci, že by bylovelmi zajímavé znát názor soudu na slučitelnost pokuty
bez horní hranice s požadavky na určitost a předvídatelnost trestních sankcí ve smyslu článku 7 Úmluvy. Dále
rozvedla, proč stanovení takové hranice považuje

pro ochranu obviněných a zájem na právní jistotě za zásadní.

vyhoštění z důvodu ochrany národní bezpečnosti neobsahovalo dostatečné procesní záruky, které by
byly způsobilé zachovat spravedlivou rovnováhu
mezi právem stěžovatelů na kontradiktornost řízení
a zájmem na ochraně utajovaných informací.

B. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 7 ÚMLUVYStěžovatelé dále namítali, že došlo k porušení zásady
zákazu trestu bez zákona, neboť jim pokuta byla uložena v okamžiku, kdy již své klienty nezastupovali. Zadaných okolností považovali uložení pokuty za nepředvídatelné.

Soudci Sicilianos, Ravarani a Serghides kritizovali přístup většiny k posuzování engelovských kritérií, která
podle nich nejsou exaktní vědou a lze tak při jejich použití klást důraz na různé aspekty. Vyjádřili nesouhlass tím, že se většina odklonila od dosavadního přístupu,
kdy Soud v minulosti vždy potvrdil, že se jedná o trestnířízení tam, kde k tomuto závěru dospívá vnitrostátní
právo a soudy. K posuzování dalších dvou kritérií testu
pak již nepřistupoval. Konečně uvedli, že závěr většiny,která snížila stupeň ochrany poskytovaný vnitrostátním
právem, je v rozporu s článkem 53 Úmluvy.

Cizinecké právo
Rozsudek ze dne 15. října 2020 ve věcič. 80982/12 – Muhammad a Muhammad
proti Rumunsku
Velký senát Soudu čtrnácti hlasy proti třem rozhodlo porušení článku 1 Protokolu č. 7 Úmluvy tím, že řízení před vnitrostátními soudy o uložení správního

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIStěžovatelé pobývali v Rumunsku na základě oprávnění
k pobytu za účelem studia. V roce 2012 státní zastupitelství navrhlo soudu, aby je prohlásil za nežádoucíosoby a uložil jim správní vyhoštění kvůli ohrožení národní bezpečnosti. Podrobnosti měla obsahovat přiložená zpráva zpravodajské služby v režimu utajení. Stěžovatelé byli bez sdělení bližších informací předvoláni,
aby se dostavili k soudnímu jednání, kde jim byl návrhpřetlumočen. Nařčení odmítli a požádali o právní pomoc, což prvoinstanční soud pro opožděnost zamítla týž den rozhodl o vyhoštění. Z rozsudku vyplynulo,že hrozba souvisela s podezřením z účasti na terorismu. Stěžovatelé se odvolali, neboť se jim nedostalo
poučení o průběhu řízení, právu na právní pomoc, sdělení podstaty podezření a spis neodkazoval na žádný
utajovaný dokument ani stupeň jeho utajení. Podrobnosti se dozvěděli až z tiskové zprávy zpravodajské

Zpravodaj KVZ 1/2021

29

Správní právoslužby uveřejněné den po vydání rozsudku. Při odvolacím řízení byli již zastoupeni advokáty, ale ani ti se bez
nezbytného osvědčení nemohli seznámit s utajovanými
podklady. Odvolací soud vyhoštění potvrdil. Současně
částečně odmítl návrh stěžovatelů na doplnění dokazování a uvedl, že z důvodu ochrany národní bezpečnosti
nemohou soudní rozhodnutí obsahovat bližší informace.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUK TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 1 PROTOKOLU
Č. 7 K ÚMLUVĚ
Stěžovatelé namítali, že vnitrostátní řízení neskýtalo
dostatečné procesní záruky, aby se mohli účinně bránit
obvinění, že ohrožují národní bezpečnost. Nebylo jimtotiž sděleno, v čem má hrozba spočívat, ani jim nebylumožněn přístup k části spisu obsahující utajované
podklady zpravodajské služby.
Dne 26. února 2019 se senát čtvrté sekce vzdal pravomoci ve prospěch velkého senátu Soudu.
a) Obecné zásady
Soud připomněl, že na řízení o vyhoštění cizinců se nevztahuje čl. 6 odst. 1 Úmluvy, neboť se netýká rozhodování o občanských právech nebo závazcích ani o oprávněnosti trestního obvinění (Maaouia proti Francii,
č. 39652/98, rozsudek velkého senátu ze dne 5. října

poru se zdravým rozumem (Ljatifi proti Bývalé jugoslávské republice Makedonii, č. 19017/16, rozsudek ze dne
17. května 2018). Soud se tedy musí ujistit, zda vyhoštění není svévolné a zda cizinec mohl účinně vykonávat
svá práva. Musí proto zkoumat, zda a do jaké míry bylapráva zaručena, možnostmi jejich omezení a kritérii,která musí být zohledněna při posuzování souladu
omezení práv s daným článkem.
1. Zda práva uvedená stěžovateli požívají ochranyčlánku 1 Protokolu č. 7
Právo být informován o důvodech vyhoštění a právona přístup k podkladům ve spise nejsou v daném článku
výslovně uvedena. Rozhodnutí však musí být vydáno
v souladu se zákonem a současně má cizinec právo
uplatnit námitky proti vyhoštění. Cizinec by nemohl
smysluplně a účinně brojit proti nařčení z ohrožení národní bezpečnosti, aniž by mu byly známy relevantnískutečnosti, na jejichž základě ho vnitrostátní orgánypovažují za hrozbu. Dosavadní judikatura dovozuje
z daného článku právo cizince být informován o obviněních proti němu (Lupsa proti Rumunsku, č. 10337/04,

30

2000, § 38). Zvláštní úpravu stran vyhoštění však obsahuje článek 1 Protokolu č. 7 vztahující se na cizince
oprávněně pobývajícího na území státu [Gruzie
proti Rusku (č. 1), č. 13255/07, rozsudek velkého senátu ze dne 3. července 2014, § 228]. Ten zaručuje určitá práva procesní povahy: uplatnit námitky proti vyhoštění, dát případ přezkoumat a dát se za tímtoúčelem zastupovat před příslušným úřadem nebo předosobou nebo osobami tímto úřadem určenými. Zároveň však výjimečně umožňuje vyhoštění před jejich výkonem, je-li to nezbytné kvůli ochraně veřejného pořádku nebo národní bezpečnosti. Stran „minimálního“
rozsahu ochrany Soud zdůraznil, že dle čl. 1 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě může být cizinec vyhoštěn „pouzena základě rozhodnutí přijatého v souladu se zákonem“. Toto spojení je svým obsahem totožné s požadavkem zákonnosti, kterého se opakovaně dovoláváÚmluva.
Podle dosavadní judikatury Soudu k požadavku předvídatelnosti právní úpravy na poli článku 1 Protokolu č. 7
státy nemusejí podrobně upravit, jaká jednání mohou
vést k vyhoštění kvůli ochraně národní bezpečnosti.
Z požadavku zákonnosti však i zde vyplývá, že rozhodnutí o vyhoštění musí podléhat určité formě kontradiktorního řízení před nezávislým orgánem nebo soudem,který přezkoumá, zda jsou založena na rozumném skutkovém základě, nejsou nezákonná, svévolná či v roz-rozsudek ze dne 8. června 2006, § 59). Soud vždy shledal pochybení, pokud cizinci nebyly osvětleny důvody
vyhoštění (Ljatifi proti Bývalé jugoslávské republice Makedonii, cit. výše, § 36–39). Pokud jde o právo na přístup
k podkladům rozhodnutí, Soud shledal, že řízení musíbýt v jisté míře kontradiktorní, byť v případě utajovaných informací jsou přípustná vhodná procesní omezení tohoto práva (tamtéž, § 35). To v zásadě znamená,že by měl být cizinci sdělen obsah podkladů a informace, ze kterých vychází orgán rozhodující o vyhoštění,a to nejlépe písemně, minimálně však ve formě, která
mu zachovává možnost účinně se bránit. Tím však nenívyloučeno přijetí nezbytných a řádně odůvodněných
omezení tohoto práva. Podle Soudu tudíž čl. 1 odst. 1
Protokolu č. 7 obecně vyžaduje, aby byli cizinci informováni o skutečnostech, z nichž vyplývají důvody, pro
které jsou vnitrostátními orgány považovány za hrozbu
pro národní bezpečnost, a aby jim bylo umožněno seznámit se s obsahem podkladů ve spise, na kterých jerozhodnutí založeno.

Zpravodaj KVZ 1/2021

Správní právo

2. Přípustná omezení práva být informován a právana přístup k podkladům rozhodnutí
Dle Soudu však uvedená práva nejsou absolutní. I v řízení o vyhoštění mohou existovat protichůdné zájmy(ochrana národní bezpečnosti, svědka před možnou
odvetou či zájem uchovat v tajnosti policejní metody
vyšetřování zločinů), které je třeba vyvažovat oprotiprávům cizince, přičemž státy při volbě vhodných omezení práv mají určitý prostor pro uvážení (srov. Regner
proti České republice, č. 35289/11, rozsudek velkého
senátu ze dne 19. září 2017, § 147–148). Soud již přitom
uznal omezení práv být informován v rámci vyhoštění ana přístup k podkladům kvůli ochraně národní bezpečnosti (Ljatifi proti Bývalé jugoslávské republice Makedonii, cit. výše, § 35). Většina států ostatně připouští
omezení těchto práv, je-li v sázce národní bezpečnost.
Článek 1 Protokolu č. 7 nemůže být vykládán v tom
smyslu, aby ukládal nepřiměřené břemeno na vnitrostátní orgány při potírání teroristických hrozeb, zvláště
mají-li dle Úmluvy povinnost chránit životy, zdraví aosobní svobodu osob (Ibrahim a ostatní proti Spojenému království, č. 50541/08 a další, rozsudek velkého
senátu ze dne 13. září 2016, § 252). Jakákoliv omezenívšak nesmějí zasahovat do samotné podstaty práv
chráněných v článku 1 Protokolu č. 7 (srov. Regner
proti České republice, cit. výše, § 148). Dojde-li tedyk omezením, cizinci musí být dána účinná možnost
předložit důvody proti vyhoštění, resp. být chráněn

cizinci, musí existovat postup umožňující jejich řádný
přezkum. Aby pak bylo možné považovat přezkum
za souladný s právem, měl by být prováděn soudním
či jiným orgánem, který je dostatečně nezávislý na orgánu moci výkonné (Roman Zakharov proti Rusku,
č. 47143/06, rozsudek velkého senátu ze dne 4. prosince 2015, § 233). I ve vztahu k právům dle čl. 1 odst. 1
písm. a) a b) Protokolu č. 7 byla nezbytnost nezávisléhopřezkumu při ochraně národní bezpečnosti Soudemzdůrazněna již v minulosti (Ljatifi proti Bývalé jugoslávské republice Makedonii, cit. výše, § 35). Zda nezbytnost omezení procesních práv cizince byla přezkoumána nezávislým orgánem, bude tedy prvním kritériem, které Soud zohlední.
Druhým kritériem je rozsah pravomocí – zda je nezávislý orgán oprávněn sám zkoumat potřebu utajení informací, nebo může vyzvat příslušný orgán, aby nezbytnost utajení přehodnotil, případně zda může utajovaný
dokument sám odtajnit (Regner proti České republice,cit. výše, § 152), aby mohl být předložen cizinci či mu
alespoň sdělen jeho obsah. Pokud odtajnění možné
není, Soud se bude zabývat tím, zda byly řádně pojmenovány a poměřovány soupeřící zájmy. Nebylo-li tomupřed svévolí, a Soud musí posoudit, zda omezení práv
bylo okolnostmi ospravedlnitelné. Bude přitom hodnotit, zda obtíže vyplývající z omezení byly dostatečně vyváženy kompenzačními opatřeními. Pouze omezení,která budou řádně odůvodněná a dostatečně kompenzovaná, mohou obstát.
3. Kritéria pro určení, zda jsou omezení práv slučitelnás čl. 1 odst. 1 Protokolu č. 7
Již v rámci judikatury na poli článku 6 Úmluvy Soudv minulosti shledal, že při ochraně národní bezpečnosti
jsou přijatelná pouze taková omezení procesních práv,
která nezasahují do jejich samotné podstaty (Regner
proti České republice, cit. výše, § 148). Kromě tohomusí být důsledky omezení z hlediska práv dotčenéhoúčastníka vyváženy kompenzujícími opatřeními (Schatschaschwili proti Německu, č. 9154/10, rozsudek velkého senátu ze dne 15. prosince 2015, § 107). Obdobně
by mělo být postupováno i při posuzování omezení
práv zaručených čl. 1 odst. 1 Protokolu č. 7.
Zda jsou omezení procesních práv řádně zdůvodněna
S ohledem na zásadu subsidiarity je předně na vnitrostátních orgánech, aby posoudily důvodnost omezení
procesních práv (Schatschaschwili proti Německu,
cit. výše, § 119). Musí být přitom dbáno na záruky vylučující svévoli. Konkrétně rozhodnutí ukládající omezenímusí být řádně zdůvodněna, a nejsou-li důvody sděleny

tak, samo o sobě to nezakládá porušení čl. 1 odst. 1
protokolu č. 7. Soud bude následně posuzovat, zda
kompenzační opatření dostatečně zmírnila omezení
procesních práv cizince, aby zůstala zachována podstata těchto práv. Platí, že čím méně přísné je hodnocení nezbytnosti omezení práv stěžovatele, tím silnější
musí být kompenzační opatření, má-li být za daných
okolností zachována podstata práv (Ibrahim a ostatní
proti Spojenému království, cit. výše, § 265). Soud zde
bude veden dvěma základními zásadami. Zaprvé, čím
více je sdělení informací cizinci omezeno, o to důležitější jsou kompenzující opatření. Zadruhé, vedou-li
okolnosti věci k obzvláště závažným důsledkům pro cizince, o to více musí být posílena kompenzační opatření.
Zda je omezení práv dostatečně vyváženo kompenzačními
opatřeními
Stran kompenzačních opatření Soud shledal, že na evropské úrovni neexistuje shoda ohledně druhu a rozsahu vhodných opatření. Vnitrostátní úpravy se zderůzní. Jakkoli článek 1 Protokolu č. 7 dává státům určitý
prostor pro uvážení při výběru konkrétních opatření,Zpravodaj KVZ 1/2021

31

Správní právo

tento prostor jde ruku v ruce s dohledem Soudu, kterému přísluší konečné hodnocení. Při výkonu dohledu
bude přihlížet zejména k následujícím opatřením, jejichž výčet ovšem není vyčerpávající.
Prvním je relevance cizinci sdělených informací
ve vztahu k tvrzením, na nichž má být vyhoštění založeno. Vhodné množství informací se přirozeně liší dle
okolností každého případu. Soud však musí zjistit, zda
vnitrostátní orgány při respektování důvěrné povahy
utajovaných informací a řádného průběhu vyšetřování
informovaly cizince alespoň o podstatě vznesených obvinění (Lupsa proti Rumunsku, cit. výše, § 59). Taktéž je
podstatné, zda nezávislý orgán poté, co se seznámil
s utajovanými podklady, mohl rozhodnout, že informace či její část bude cizinci sdělena, aniž by byla dotčena ochrana národní bezpečnosti, za předpokladu,že se tak stane ještě ve chvíli, kdy cizinec má smysluplnou možnost tyto informace zpochybnit.
Zadruhé, Soud zohlední, zda byl cizinec poučen o průběhu řízení a o přijatých opatřeních, která mají vyvážit
skutečnost, že se sám nemůže seznámit s klíčovými důkazy. Takové poučení je nezbytným předpoklademúčinného výkonu práv (Ibrahim a ostatní Spojenému
království, cit. výše, § 272). Soud musí ověřit, zda mu nezbytné informace byly sděleny v relevantních fázích řízení, především pokud cizinec nemá právní zastoupení,
kde nedostatek informací může vést k nemožnostimožnost se účinně a před nezávislým orgánem bránit,že je hrozbou národní bezpečnosti (Ljatifi proti Bývalé
jugoslávské republice Makedonii, cit. výše, § 35); 3) zda
měl nezávislý orgán pravomoc přezkoumat důvody vedoucí k vyhoštění a utajované podklady, a pokud ano,
zda tuto pravomoc řádně vykonal – Soud přitom zohlední, zda nezávislý orgán měl přístup k úplnému spisovému materiálu, včetně utajovaných zpráv zpravodajských služeb (tamtéž, § 32 a 35), a zda nezávislý
orgán měl pravomoc zkoumat pravost utajovaných
zpráv, jejich věrohodnost a pravdivost (Regner protiČeské republice, cit. výše, § 152). V tomto ohledu neplatí presumpce existence bezpečnostních důvodů
(Kaushal a ostatní proti Bulharsku, č. 1537/08, rozsudek ze dne 2. září 2010, § 31 a 32, 49); 4) zda nezávislý
orgán může v rámci přezkumu zrušit či změnit rozhodnutí, postrádá-li rozumné a přiměřené důvody; a 5) zda
nezbytnost vyhoštění je vzhledem k okolnostem a zdůvodnění nezávislým orgánem přijatelná – Soud zohlední, zda povaha a míra přezkumu vyplývá alespoň
v souhrnu z odůvodnění. Ve vztahu k uvedeným zárukám není nutné, aby byly všechny kumulativně splněny.

32

uplatnit práva vyplývající z vnitrostátního právníhořádu. Uvedené platí tím spíše tam, kde vnitrostátní
právo vyžaduje urychlené projednání věci.
Zatřetí, jak uvádí i čl. 1 odst. 1 písm. c) Protokolu č. 7,
musí mít cizinec účinnou možnost nechat se právně zastoupit. Právní pomoc, resp. zastoupení osobou
s osvědčením, které ji opravňuje seznamovat se s utajovanými informacemi, je významným kompenzačním
faktorem, a proto bude Soud zkoumat, zda právníúprava takový mechanismus obsahuje. I rozsah práv,kterými disponuje zástupce, bude Soud brát za kompenzační faktor. Konkrétně zohlední, zda a v jakém rozsahu zástupce oproti cizinci měl přístup k utajovaným
podkladům, potažmo, zda byla komunikace zástupces cizincem po seznámení se s podklady omezena (A.
a ostatní proti Spojenému království, č. 3455/05, rozsudek velkého senátu ze dne 19. února 2009, § 220).
Začtvrté, dle čl. 1 odst. 1 písm. a) a b) Protokolu č. 7
může cizinec uplatnit námitky proti vyhoštění a nechatsvůj případ přezkoumat. Zde mohou být Soudem zohledněny tyto aspekty: 1) zda byl do řízení zapojen jeden či více nezávislých orgánů k přijetí rozhodnutí o vyhoštění či jeho přezkoumání (Lupsa proti Rumunsku,
cit. výše, § 56). Je-li orgánem soud, jaké je jeho postavení ve vnitrostátním systému, přičemž soudní přezkum bude v zásadě významnějším kompenzačnímopatřením, než je přezkum správní; 2) zda měl cizinec

Jedná se o příklady vyvažujících opatření. Vždy bude záviset na jejich vhodné kombinaci s ohledem na konkrétní okolnosti případu.
b) Použití uvedených zásad na projednávanou věcStran sdělení důvodů vyhoštění Soud seznal, že kvůli
právní úpravě stěžovatelé nebyli vnitrostátními soudy
informováni o skutkových okolnostech ani neměli přístup ke všem podkladům ve spise. To vedlo k podstatnému omezení jejich práv, ačkoli čelili vyhoštění, které
by jim bránilo v dokončení studia a zpřetrhalo jejich sociální vazby. Nařčení z plánování teroristických činůbylo nadto velmi vážné, a zasahovalo tudíž do jejich
dobré pověsti.
Ohledně nezbytnosti omezení Soud shledal, že přístup
stěžovatelů k podkladům neumožňovala jejich povaha.
Právní úprava nepřipouštěla, aby vnitrostátní soudy
zkoumaly, zda požadavek na ochranu národní bezpečnosti umožňoval jejich odtajnění (srov. Regner protiČeské republice, cit. výše, § 152). Z odůvodnění rozhodnutí ani nevyplývá, že by nějaké hodnocení soudy provedly. Konkrétní důvody bránící odtajnění tak nebyly

Zpravodaj KVZ 1/2021

Správní právo

objasněny. Odvolací soud se nevypořádal ani s námitkou nejasného stupně utajení. Přitom obsah tiskové
zprávy zpravodajské služby do značné míry podkopává
nezbytnost nesdělení bližších informací stěžovatelům
ohledně povahy jednání, kterého se měli dopustit. Kvůli
absenci přezkumu nezbytnosti Soud přistoupil k přísnému posouzení, zda kompenzační opatření byla s toúčinně vyvážit tato omezení.
V tomto ohledu Soud uvedl, že předvolání a návrh státního zástupce obsahovaly pouze odkazy na ustanovení
právních předpisů, což nelze považovat ani za minimální sdělení podstaty obvinění (Kerr proti Spojenému
království, č. 40451/98, rozhodnutí ze dne 7. prosince1999). O konkrétních skutkových okolnostech tak stěžovatelé nebyli informováni. Tiskovou zprávu zpravodajské služby Soud nepovažoval za relevantní zdroj informací. Nadto nebylo zřejmé, zda zpráva byla vložena
do spisu, zda z ní odvolací soud vycházel či zda okolnosti v ní uvedené vůbec odpovídaly obsahu návrhu.
Tisková zpráva každopádně nepředstavuje vhodný způsob informování účastníků soudního řízení. Soud neakceptoval ani pozdější vývoj vnitrostátní judikatury straninformování cizinců. Tento kompenzační faktor tedy
neuznal. Týž závěr učinil stran informování stěžovatelůo průběhu řízení a jejich právech, když předvolání obdrželi den předem. Prvoinstanční soud ani nezjišťoval, zda
jsou si vědomi svých práv a záruk v rámci řízení, že mohou žádat o právní pomoc, dokdy tak musí učinit apod.

měly skutečně přístup ke všem utajovaným podkladům, byť dle vnitrostátní úpravy by tomu tak mělo být.
Nadto částečně odmítly doplnit důkazy. Především
však nic nenasvědčovalo tomu, že ověřily, zda opravdu
stěžovatelé ohrožují národní bezpečnost (Raza proti
Bulharsku, č. 31465/08, rozsudek ze dne 11. února
2010, § 54). Na námitku, že stěžovatelé nejsou ohrožením, reagovaly jen obecně, aniž by posoudili věrohodnost podkladů. Jejich odkazy na judikaturu Soudu
na věci nic nemění. Přezkum soudního orgánu, byť významný stran vyvážení omezení, tak v dané věci nepostačoval.
Soud proto učinil závěr, že nezbytnost omezení právstěžovatelů nebyla řádně posouzena nezávislým orgánem. Dostalo se jim pouze obecných informací o právníúpravě, nikoli však o skutečnostech, které odůvodňují
tvrzení, že ohrožují národní bezpečnost. Nebyli dostatečně informováni o průběhu řízení či možnostech přístupu k utajované zprávě. Rozsah přezkumu nezávislým orgánem, aniž je možné zjistit, v jaké míře tentoorgán skutečně uplatnil své pravomoci, nebyl dostatečný stran vyvážení omezení procesních práv stěžovatelů. Soud tak konstatoval porušení článku 1 Protokolu
č. 7 k Úmluvě.

Rychlost řízení a absence poučení proto popřela právastěžovatelů a ani odvolací soud v tomto ohledu
z vlastní iniciativy nic neučinil.
Podle platné úpravy neměly vnitrostátní soudy povinnost šetřit, zda stěžovatelé měli právní zastoupení, ani
je informovat o tom, že zvolení zástupci potřebují
zvláštní osvědčení, aby se mohli seznámit s utajovanými podklady. Nadto advokátů s tímto osvědčením
bylo jen málo a jejich seznam nebyl veřejný. Od stěžovatelů dle Soudu nelze vyžadovat, aby si obstarali advokáta s potřebným osvědčením, přičemž v projednávané
věci jim k tomu nebyl poskytnut ani přiměřený čas. Dle
Soudu tak neměli účinný přístup k právní pomoci. V konečném důsledku potom advokáti stěžovatelů neměli
přístup k utajované zprávě ani v odvolacím řízení. Z důvodu krátkých lhůt neměli advokáti ani příležitost o vydání osvědčení požádat. Za daných okolností tedy
právní zastoupení stěžovatelů nelze považovat za dostatečné kompenzační opatření.
Dále vzal Soud v úvahu, že u stěžovatelů byl přezkum
proveden nezávislým soudním orgánem. Odvolacím
soudem byl dokonce nejvyšší soud, což je významný
kompenzační faktor. Rozsah přezkumu měl však odpovídat minimu sdělených informací a omezeným možnostem stěžovatelů zpochybnit vznesená obvinění.
V dané věci nebylo ani zřejmé, zda vnitrostátní soudy

III. ODDĚLENÁ STANOVISKA
Dle souhlasného stanoviska soudkyň Nussberger a Koskelo a soudce Lemmense jednak nelze na článek 1 Protokolu č. 7 vztáhnout zásady vyplývající z článku 6Úmluvy, jednak se měl Soud zabývat všemi právy v odstavci 1, která jsou samostatná a každé obsahuje specifické záruky. Neměl tedy posuzovat porušení ve vztahu
k řízení o vyhoštění jako celku.
Dle souhlasného stanoviska soudce Pinta de Albuquerque, ke kterému se připojila soudkyně Elósegui, mělSoud jednak objasnit, co lze považovat za samotnou
podstatu práv chráněných článkem 1 Protokolu č. 7,
jednak jsou nepatřičně směšovány testy ochrany samotné podstaty práva a přiměřenosti.
Dle souhlasného stanoviska soudce Serghidese článek
1 Protokolu č. 7 představuje absolutní právo, které tudíž nepřipouští žádná omezení.
Dle souhlasného stanoviska soudkyně Elósegui měl
Soud více ozřejmit rozdíl mezi přístupem k ochraně
podstaty dotčeného práva a testem přiměřenosti.

Zpravodaj KVZ 1/2021

33

Správní právo

Dle nesouhlasného stanoviska soudkyň Yudkivské
a Motoc a soudce Paczolaye se Soud odchýlil od závěru
velkého senátu ve věci Regner proti České republice(cit. výše), když v podstatě přistoupil na argumentaci disentujících soudců. Ve výsledku to vede k neudržitelnému závěru, že ochrana týchž práv na poli článku 1
Protokolu č. 7 k Úmluvě je přísnější než v případě
článku 6 Úmluvy. Mimoto Soud dostatečně nezohlednil
právní úpravu, která umožňovala, aby se s utajovanými
podklady seznámili advokáti s příslušným osvědčením.

Rozsudek ze dne 17. listopadu 2020ve věci č. 889/19 a 43987/16 – B a C
proti Švýcarsku
Senát třetí sekce Soudu jednomyslně shledal, že jelikož vnitrostátní soudy dostatečně neposoudily existenci rizika špatného zacházení, které hrozí prvnímustěžovateli jakožto LGBTQ osobě v Gambii, ani dostupnost ochrany před takovým zacházením ze strany nestátních subjektů, jeho vyhoštění do Gambie by
bez nového posouzení těchto aspektů představovalo porušení článku 3 Úmluvy, a to nezávisle na informovanosti tamních úřadů o jeho sexuální orientaci.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTI
První stěžovatel původem z Gambie žádal na území Švýcarska opakovaně o azyl s poukazem na to, že jako gay

A. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 3 ÚMLUVYÚvodem Soud podotkl, že strany mezi sebou nerozporují sexuální orientaci stěžovatele. Souhlasí rovněž, žesexuální orientace člověka tvoří zásadní část jeho identity, kdy nikdo nesmí být nucen ji skrývat, aby se vyhnul
pronásledování (I. K. proti Švýcarsku, č. 21417/17, rozhodnutí ze dne 19. prosince 2017, § 24). Ve světle uvedeného a bez ohledu na to, zda byla či v současné doběje sexuální orientace prvního stěžovatele známa gambijským orgánům, Soud konstatoval, že tato skutečnost
se v budoucnu může stát známou (viz také Doporučení
UNHCR z oblasti mezinárodní ochrany č. 9: Žádosti o
status uprchlíka z důvodu sexuální orientace a/nebo
genderové identity v kontextu čl. 1A odst. 2 Úmluvy
z roku 1951 o právním postavení uprchlíků a/nebo jejího Protokolu z roku 1967, HCR/GIP/12/09, § 32). To
dle Soudu platí i po smrti druhého stěžovatele, kdy si
první stěžovatel může najít nového partnera. Soud
proto nesouhlasil se závěry vnitrostátních soudů, že by
se gambijské orgány nebo tamní obyvatelé o sexuálníorientaci stěžovatele podle všeho nedozvěděli.

34

ve své zemi původu čelil pronásledování. Vnitrostátníorgány však jeho žádosti zamítly s odůvodněním, že nebylo prokázáno ani tvrzené pronásledování stěžovatelev Gambii, ani to, že by úřady v této zemi vůbec věděly ojeho sexuální orientaci. V roce 2014 vstoupil první stěžovatel do registrovaného partnerství s druhým stěžovatelem švýcarské státní příslušnosti a požádal o pobytové oprávnění za účelem sloučení rodiny. Vzhledem
jeho k trestní minulosti však tato žádost byla zamítnuta. Dle posouzení vnitrostátních soudů se prvnímustěžovateli nepodařilo doložit, že by mu v případě jeho
vyhoštění v zemi původu hrozilo konkrétní nebezpečíšpatného zacházení.
V roce 2016 Soud předběžným opatřením nařídil Švýcarsku, aby po dobu řízení před ním prvního stěžovatele nevyhostilo.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDU
První stěžovatel před Soudem namítal, že v případě vyhoštění do Gambie by byl vystaven zacházení v rozporus článkem 3 Úmluvy z důvodu své sexuální orientace.
Společně stěžovatelé namítali, že zamítnutí žádosti osloučení rodiny porušilo jejich právo na respektovánísoukromého a rodinného života ve smyslu článku 8Úmluvy. V prosinci roku 2019 byl Soud informován oúmrtí druhého stěžovatele a vůči němu řízení o stížnosti zastavil dle čl. 37 odst. 1 in fine Úmluvy.

Co se týče rizika špatného zacházení, které může stěžovateli v případě jeho vyhoštění hrozit kvůli jeho sexuálníorientaci ze strany státních orgánů, Soud podotkl, že
stejnopohlavní vztahy zůstávají v Gambii protiprávní. V
souladu se svým dřívějším rozhodnutím ve věci věcíI. I. N. proti Nizozemsku (č. 2035/04, rozhodnutí ze dne
9. prosince 2004) i s judikaturou Soudního dvora Evropské unie (X, Y a Z proti Minister voor Immigratie, Integtatie en Asiel, věc C-199/12, C-200/12, C-201/12, rozsudek Soudního dvora Evropské unie ze dne 7. listopadu
2013) však konstatoval, že z hlediska možného porušení článku 3 Úmluvy je klíčové, zda jsou dané zákony
uplatňovány v praxi, což se podle dostupných zpráv
v Gambii neděje. Shledal nicméně, že k pronásledováníz důvodu sexuální orientace ze strany státních orgánů
může docházet i skrze individuální postupy policie. Byťtakové případy nejsou v Gambii známy, z dostupných
zpráv vyplývá, že důvodem je spíše jejich neohlašování,
kdy LGBTQ osoby otevřeně projevující svoji sexuálníorientaci či genderovou identitu zřejmě ve skutečnostičelí ze strany státních orgánů diskriminaci.

Zpravodaj KVZ 1/2021

Správní právo

Soud dále nerozporoval závěry vnitrostátních soudů,které označily tvrzení stěžovatele o hrozbě špatného
zacházení ze strany jeho rodinných příslušníků za nedůvěryhodné. Konstatoval však, že LGBTQ osoby mohoučelit pronásledování i ze strany jiných nestátních subjektů. Uvedl, že dostupné zprávy vypovídají o značně
rozšířené homofobii a diskriminaci LGBTQ osob, což jedůsledkem léta vyvolávané nenávisti vůči nim ze stranybývalého prezidenta země. Dané nebezpečí se přitom
dle tvrzení vedlejších účastníků řízení před Soudemmělo s výměnou vlády ještě zhoršit. V takovém případě
je dle Soudu na vnitrostátních orgánech, aby posoudily
z moci úřední (J. K. a ostatní proti Švédsku, č. 59166/12,
rozsudek velkého senátu ze dne 23. srpna 2016, § 98),
zda by úřady v Gambii mohly a byly ochotny poskytnout
prvnímu stěžovateli potřebnou ochranu před špatným
zacházením z důvodu jeho sexuální orientace. Vnitrostátní orgány se však dostupností státní ochrany přednebezpečím ze strany soukromých subjektů vůbec nezabývaly, když v rozporu s názorem Soudu shledaly, ženení pravděpodobné, že by se o sexuální orientaci prvního stěžovatele dozvěděli gambijské orgány nebotamní obyvatelé. Z dostupných informací přitom lze mít
za to, že gambijské orgány nejsou obecně ochotny poskytovat LGBTQ osobám ochranu, a to i vzhledem k pokračující kriminalizaci stejnopohlavních vztahů v Gambii(srov. Doporučení UNHCR z oblasti mezinárodníochrany č. 9, cit. výše, § 36), a že by tudíž nebylo ani přiměřené od LGBTQ osob očekávat vyhledání takové
ochrany.

Osobní prohlídkyve věznicitělních otvorů. V roce 2016 Spolkový ústavní soudoznačil prohlídky ve věznici za nepřiměřené, jelikož neumožňovaly zohlednit individuální okolnosti (například,že zneužití návštěvy bylo nepravděpodobné). Stěžovatel se poté obrátil na vnitrostátní soudy, aby i v jeho případě prohlásily 11 prohlídek, které musel v průběhu tří
let podstoupit před návštěvami úředních osob
a po nich, za nezákonné, čemuž bylo vyhověno. Následně požádal o poskytnutí právní pomoci, aby mohlžádat o peněžité odškodnění za nemajetkovou újmu.
Vnitrostátní soudy mu však nevyhověly, když pochybení vězeňských orgánů nepovažovaly za závažné, konstatování nezákonnosti prohlídek bylo dostatečnéa nehrozilo ani jejich opakování v budoucnu, aniž vzaly
v úvahu individuální okolnosti.

Rozsudek ze dne 22. října 2020 ve věcič. 6780/18 a další – Roth proti Německu
Senát páté sekce Soudu jednomyslně rozhodl, že důkladnými osobními prohlídkami, které byly před čipo přijetí návštěvy bezvýjimečně prováděny u každého pátého vězně, aniž by k nim existoval konkrétní důvod, došlo k porušení článku 3 Úmluvy.
Týmž poměrem hlasů shledal porušení článku 13
ve spojení s článkem 3 Úmluvy kvůli nemožnosti domáhat se přiznání peněžitého odškodnění, byť vnitrostátní orgány označily prohlídky za nezákonné.
I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTI

Ve světle výše uvedeného Soud shledal, že vnitrostátní
soudy nepodrobily dostatečnému posouzení rizikošpatného zacházení, kterému by první stěžovatel jako
LGBTQ osoba v Gambii čelil, ani dostupnost ochrany
proti případnému nebezpečí ze strany nestátních subjektů. Učinil závěr, že vyhoštění stěžovatele do zemějeho původu by bez nového posouzení těchto aspektů
představovalo porušení článku 3 Úmluvy.
B. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 8 ÚMLUVY
S ohledem na skutečnost, že první stěžovatel nebyl po
dobu řízení o sloučení rodiny na základě předběžného
opatření Soudu vyhoštěn, na pozdější úmrtí druhéhostěžovatele, v jehož důsledku odpadla otázka možného
odloučení partnerů, a na závěry Soudu na poli článku 3Úmluvy není dle Soudu potřebné se zabývat námitkou ina poli článku 8 (viz Centre for Legal Resources jménem
Valentina Câmpeana proti Rumunsku, č. 47848/08, rozsudek velkého senátu ze dne 17. července 2014, § 156).

II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDU
A. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 3 ÚMLUVYStěžovatel vykonává trest odnětí svobody na doživotí
ve věznici, kde byly prováděny na základě vězeňských
předpisů u každého pátého vězně v souvislosti s návštěvami osobní prohlídky, včetně svlečení a kontroly

Jelikož stěžovatele ve věznici navštěvovaly úřední
osoby, namítal, že k prohlídkám neexistovaly bezpečnostní důvody, nebyly proto u něj nezbytné, nadto jejich provádění bylo ponižující.

Zpravodaj KVZ 1/2021

35

Správní právoa) K přijatelnosti
Vláda namítala, že stěžovatel nevyčerpal dostupné vnitrostátní prostředky nápravy, když nepožádal o přiznání peněžitého odškodnění.
Soud však zohlednil, že ve vztahu k poskytnutí právní
pomoci stěžovatel prostředky řádně vyčerpal a vnitrostátní soudy již při přezkumu této žádosti uvedly, že neměl vyhlídky na úspěch. Své závěry založily na předběžném hodnocení odpovědnosti vnitrostátních orgánů
dle spisového materiálu. Tytéž soudy by pak rozhodovaly i v odškodňovacím řízení. Za daných okolností tak
nebylo pochyb o tom, jaký by byl výsledek odškodňovacího řízení, když soudy musely předem určit, zda došlo
k natolik vážnému zásahu do práv stěžovatele, že jinánež peněžitá forma odškodnění nepostačovala. Nadto
své závěry činily v situaci, kdy už disponovaly rozhodnutím o nezákonnosti prohlídek. Odškodňovací řízení bytedy už nic nezměnilo. Soud proto nepřisvědčil námitce
vlády o nevyčerpání dostupných prostředků nápravy.
b) K odůvodněnosti
Stran hodnocení souladu prohlídek s článkem 3 Úmluvy
Soud uvedl, že prohlídky zahrnující kontroly konečníku
v ponižující pozici byly obtěžující. Jednalo se navíc o náhodné prohlídky bez zohlednění konkrétní situace. Stěžovatele přitom opakovaně navštěvovali soudní úředníci, přičemž žádné individuální bezpečnostní obavy

nemajetkové újmy. Pouze za výjimečných okolností lze
již samotné konstatování porušení práv považovat
za postačující spravedlivé zadostiučinění; jde především o méně závažná porušení či procesní nedostatky(viz Stollenwerk proti Německu, č. 8844/12, rozsudek
ze dne 7. září 2017, § 49). U stěžovatele vnitrostátní
soudy na straně jedné uznaly nezákonnost prohlídek
a závažný zásah do jeho osobnostních práv v jejich důsledku. Na straně druhé při pozdějším posuzování žádosti o poskytnutí právní pomoci uvedly, že peněžní odškodnění nebylo nutné. Soud však neshledal důvod, prokterý by opakované prohlídky měly být brány jakoméně závažné porušení, aby odškodnění nebylo nutné.
Stěžovatele tak lze stále považovat za oběť.
Soud proto konstatoval porušení článku 3 Úmluvy.
B. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 13 ÚMLUVYStěžovatel dále namítal, že neměl k dispozici účinný
právní prostředek nápravy, jehož prostřednictvím bymohl dosáhnout náhrady za újmu způsobenou prohlídkami.

36

vnitrostátní orgány nevznesly a ani vězeňské předpisy
neumožňovaly zohlednit stěžovatelovo chování při posuzování, zda by (ne)měla být prohlídka nařízena. I vnitrostátní soudy uznaly, že u stěžovatele bylo zneužití
těchto návštěv nepravděpodobné. Za daných okolností
tak neexistovala konkrétní souvislost mezi prohlídkamistěžovatele a zajištěním bezpečnosti ve věznici či předcházením trestné činnosti.
Ke způsobu provádění prohlídek Soud uvedl, že
na straně jedné neobsahoval žádné další prvky, které
by zbytečně ponižovaly stěžovatele. Na druhou stranu
již samotné jejich provádění překračovalo míru strádání
a ponížení jdoucí nad – nevyhnutelnou, a tudíž přijatelnou – úroveň spojenou s důkladnými osobními prohlídkami, když absence legitimního důvodu vzbuzovala pocity svévole, méněcennosti a úzkosti, jakož i znevážení
důstojnosti spojené s povinností se svléknout před jinou osobou a nechat si prohlédnout konečník (Frérot
proti Francii, č. 70204/01, rozsudek ze dne 12. června
2007, § 47). Prohlídky tak přesáhly nevyhnutelnou míru
utrpení či ponížení spojené s danou formou přípustného zacházení. Soud proto dospěl k závěru, že prohlídky snižovaly lidskou důstojnost a představovalyponižující zacházení ve smyslu článku 3 Úmluvy.
Současně Soud odmítl, že by stěžovatel pozbyl postavení oběti. Mimo jiné připomněl, že porušení článku 3Úmluvy má zpravidla vést k peněžitému odškodnění

Jelikož Soud shledal porušení článku 3 Úmluvy, stěžovatel disponoval hájitelným tvrzením o porušení jeho
práva ve vztahu k článku 13 Úmluvy. Stran účinnosti odškodňovacího řízení, které chtěl stěžovatel zahájit, aby
mu bylo přiznáno peněžité odškodnění za nemajetkovou újmu, Soud připomněl, že při posuzování žádostio právní pomoc dle vnitrostátních soudů k odčinění
újmy postačovaly jiné formy nápravy. To i přesto, že jiždříve shledaly provedené prohlídky jako závažný nezákonný zásah do osobnostních práv stěžovatele. Soud
pak s odkazem na svou judikaturu poznamenal, že podmiňovat přiznání peněžního odškodnění za opatření
v rozporu s článkem 3 Úmluvy tím, že osoba bude
schopná prokázat pochybení ze strany vnitrostátníchorgánů a protiprávnost jejich jednání, může vést
k tomu, že existující prostředky nápravy budou považovány za neúčinné (Burdov proti Rusku (č. 2), č. 33509/04,
rozsudek ze dne 15. ledna 2009, § 109). U stěžovateleby přitom dle vnitrostátních soudů odškodňovací řízení
nemělo žádné vyhlídky na úspěch, přestože prohlídky
byly posouzeny jako protiprávní a přinejmenším potencionálně došlo k pochybení vnitrostátních orgánů.

Zpravodaj KVZ 1/2021

Správní právo

Současně Soud znovu zdůraznil, že neshledal důvod,proč by u stěžovatele porušení článku 3 Úmluvy v důsledku opakovaných prohlídek mělo být považováno zaméně závažné, aby se mu výjimečně nedostalo odškodnění. Nadto z judikatury Soudu nelze dovodit, že by propřiznání odškodnění za způsobenou nemajetkovouújmu bylo rozhodující, aby si vnitrostátní orgány bylyvědomy porušování Úmluvy nebo že v budoucnu stěžovatel již nebude vystaven takovému zacházení, které jev rozporu s jeho základními právy. Za okolností projednávané věci proto Soud konstatoval, že stěžovatel neměl k dispozici účinný prostředek nápravy, jehož prostřednictvím by byla posouzena podstata námitky
porušení článku 3 Úmluvy.

otevřený dopis adresovaný generálnímu prokurátorovi, v němž kritizovala fungování prokuratury, bylo
porušeno její právo na svobodu projevu zaručenéčlánkem 10 Úmluvy.

Došlo tak rovněž k porušení článku 13 ve spojení s článkem 3 Úmluvy.

V období od září 2006 do února 2007 stěžovatelka s ohledem na tyto skutečnosti podala několik písemných
stížností k vedoucímu dané prokuratury, na něž neobdržela žádnou odpověď. Žádala rovněž bezúspěšně
o osobní setkání s ním. Následně proto poslala několik
dopisů ukrajinskému generálnímu prokurátorovi, kde
mimo jiné zdůraznila, že pokud se jejím podáním nebudou řádně zabývat, obrátí se na média.

Svoboda projevu
ve veřejné službě
Rozsudek ze dne 8. října 2020 ve věcič. 41752/09 – Goryaynova proti Ukrajině
Senát páté sekce Soudu dospěl jednomyslně k závěru, že propuštěním stěžovatelky z funkce prokurátorky v důsledku toho, že zveřejnila na internetu

odpovědi na její podněty. Na základě tohoto jednáníbyla stěžovatelka v dubnu 2007 v rámci disciplinárníhořízení ze své funkce propuštěna. Proti tomu se neúspěšně bránila soudní cestou.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDUTVRZENÉ PORUŠENÍ ČLÁNKU 10 ÚMLUVYStěžovatelka namítala porušení svého práva na svobodu projevu, přiznaného článkem 10 Úmluvy.
Soud připomněl, že ochrana poskytovaná článkem 10 sevztahuje také na pracoviště, a to včetně sektoru veřejné
služby, kde ovšem ve zvýšené míře platí, že zaměstnanci
mají vůči svému zaměstnavateli povinnost loajality a diskrétnosti (Vogt proti Německu, č. 17851/91, rozsudek
ze dne 26. září 1995, § 53). Zároveň by ale jednání, kterým zaměstnanec ve veřejném sektoru signalizuje protiprávní postupy na pracovišti, mělo být za určitých okolností chráněno. Tak tomu může být v případě, kdy jezájem veřejnosti na znalosti dané informace tak silný, žepřeváží i nad zákonem stanovenou povinností loajality.

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIStěžovatelka v rozhodné době pracovala jako prokurátorka na místní prokuratuře. Počátkem roku 2006 zde
došlo k organizačním změnám včetně ustanovení nového vedení. Dle stěžovatelky se její nový nadřízený pokoušel zavést na pracovišti korupční praktiky a vyvíjel
na ni i na ostatní zaměstnance nátlak, aby se na nich podíleli; pokud odmítli, byli převedeni na jinou pozici nebo
nuceni vzdát se funkce.

V březnu 2007 stěžovatelka zveřejnila na internetu otevřený dopis generálnímu prokurátorovi, kde popsalakorupční jednání a nátlak, kterému byla v zaměstnání
spolu s kolegy vystavena. Na média se dle svého vyjádření obrátila proto, že se jí od žádné autority nedostalo

Uvedená situace nastává zejména tehdy, pokud je příslušný veřejný zaměstnanec jedinou osobou, která mávědomost o tom, co se děje na pracovišti, případně
patří k malé skupině takových osob (Guja proti Moldavsku, č. 14277/04, rozsudek velkého senátu ze dne
12. února 2008, § 72 a 74). Při hodnocení přiměřenosti
zásahu Soud zohledňuje více faktorů, a to hlavně dotčený veřejný zájem, skutkový základ daného tvrzení,jeho formulaci a možný výklad, motivaci stěžovatele,
existenci alternativních cest pro zveřejnění předmětného odhalení, újmu vzniklou státnímu orgánu a případně i závažnost uložené sankce (tamtéž, § 73–78).
Neexistence účinného soudního přezkumu může podpořit závěr o porušení článku 10 (Baka proti Maďarsku,
č. 20261/12, rozsudek velkého senátu ze dne 23. června 2016, § 161).
V projednávané věci Soud shledal, že namítaný zásah
do svobody projevu stěžovatelky lze hodnotit jako stanovený zákonem a sledující legitimní cíl ochrany pověsti jiných. Ve smyslu čl. 10 odst. 2 Úmluvy tedy zbývá
odpovědět na otázku, zda byl daný zásah na dosažení
tohoto cíle „nezbytný v demokratické společnosti“.

Zpravodaj KVZ 1/2021

37

Správní právo

Soud upozornil, že tvrzení ze stěžovatelčina otevřeného dopisu, týkající se případů nátlaku a korupcev rámci prokuratury, byla jejími nadřízenými a vnitrostátními soudy označena za „nepodložená, nepravdivá
a urážlivá prohlášení o zaměstnancích prokuratury
a o prokuratuře obecně“ a zároveň za „šíření důvěrných
a úředních informací týkajících se výlučně prokuratury“.
Dle Soudu se tento přístup jeví jako vnitřně rozporný,čímž se však vnitrostátní soudy nezabývaly. Neprovedlyani žádné hodnocení obsahu a věrohodnosti stěžovatelčiných tvrzení. Náležitě se nevěnovaly poměřovánístěžovatelčiny povinnosti loajality na jedné straně a zájmu veřejnosti na získání informací o nepravostecha korupci v systému prokuratury na straně druhé. Nezohlednily, že stěžovatelka se před zveřejněním dopisu
opakovaně pokoušela upozornit na dané skutečnosti
své nadřízené. Nezabývaly se újmou, která měla vzniknout nadřízeným prokurátorům. A v neposlední řadě si
ani nepoložily otázku, zda by v daném případě nebyla
postačující mírnější sankce než propuštění z funkce.
Jednalo se přitom o nejpřísnější dostupnou sankci,která mohla být stěžovatelce za její jednání udělena.

spočívá na relevantních a dostatečných důvodech. Jelikož tedy zásah do stěžovatelčiny svobody projevu nebyl provázen náležitými procesními zárukami, nebyl přiměřený sledovanému legitimnímu cíli. V důsledku toho
došlo k porušení článku 10 Úmluvy.

Ve světle výše uvedeného Soud dospěl k závěru,že vzhledem k tomu, že vnitrostátní soudy při rozhodování o tak závažné sankci, jako je propuštění, dostatečně neposoudily všechna výše uvedená klíčová kritéria, nelze jejich postup hodnotit jako takový, který

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTIIntervenoval proto ve prospěch navrhovatelů, již se v řízení před správním soudem domáhali vydání příkazu,
aby stát zajistil respirátory pro zdravotníky, chirurgické
roušky pro veřejnost, široké testování obyvatelstva
a předepisování konkrétních léčiv ohroženým osobám.
Vnitrostátní soud sice podání stěžovatele přijal, ale celkově návrhu nevyhověl.

že dotyčný musí být schopen prokázat, že byl daným
opatřením „přímo dotčen“ (Lambert a ostatní
proti Francii, č. 46043/14, rozsudek velkého senátu
ze dne 5. června 2015, § 89). Jinými slovy, článek 34 neumožňuje stěžovat si na porušení Úmluvy v obecné rovině, tedy ve smyslu actio popularis. Nestačí namítat,že ustanovení vnitrostátního práva, vnitrostátní praxeči postup úřadu porušují Úmluvu, nýbrž stěžovatel musípředložit rozumné a přesvědčivé důkazy, že pravděpodobně dojde k zásahu, jenž se jej osobně dotkne; pouhé
podezření či dohady nedostačují (Centre for Legal Resources jménem Valentina Câmpeana proti Rumunsku,
č. 47848/08, rozsudek velkého senátu ze dne 17. července 2014, § 101).

II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ SOUDU
Stěžovatel namítal porušení článků 2, 3, 8 a 10 Úmluvy,
a to v rovině porušení pozitivních závazků státu.
Soud nejprve připomněl, že ačkoli právo na zdraví nenímezi právy zaručenými Úmluvou, státy váže pozitivnízávazek přijmout nezbytná opatření k ochraně životaa tělesné integrity osob podléhajících jejich jurisdikci,
a to včetně opatření v oblasti veřejného zdraví (Vasileva proti Bulharsku, č. 23796/10, rozsudek ze dne
17. března 2016, § 63–69). Současně však mezi podmínky pro podání individuální stížnosti k Souduve smyslu článku 34 Úmluvy patří rovněž postaveníoběti porušení namítaných práv, přičemž pojem „oběť“je vykládán nezávisle na vnitrostátním právu, a to tak,38Opatření proti šíření
koronaviru
Rozhodnutí ze dne 5. listopadu 2020ve věci č. 18108/20 – Le Mailloux
proti FranciiVýbor páté sekce Soudu dospěl k závěru, že stížnost
na nedostatečnost vnitrostátních opatření v boji
proti onemocnění Covid-19 je neslučitelná s Úmluvou ratione personae pro svoji povahu actio popularis, jelikož stěžovateli, který poukazuje na porušeníÚmluvy toliko v obecné rovině, nenáleží ve smyslučlánku 34 Úmluvy postavení oběti namítaných porušení.

Od jara 2020 přijímaly francouzské úřady různá opatření v rámci boje proti onemocnění Covid-19. Stěžovatel, dle vlastního tvrzení osoba trpící závažným zdravotním problémem, je považoval za nedostatečná.

V projednávané věci Soud shledal, že stěžovatel si
na nedostatečnost státních opatření v boji proti Covid19 stěžuje toliko v abstraktní rovině. Zaprvé, v rámci příslušného vnitrostátního řízení pouze intervenoval jakotřetí strana, což nestačí pro získání postavení přímé
„oběti“ ve smyslu článku 34 Úmluvy (Wintersteina ostatní proti Francii, č. 27013/07, rozsudek ze dne
17. října 2013, § 107–108). Zadruhé, stěžovatel Soudu

Zpravodaj KVZ 1/2021

Správní právonesdělil informace o svém zdravotním problému a nevysvětlil, jak by se tvrzená pochybení vnitrostátních orgánů mohla dotknout jeho zdraví a soukromého života.
Znamená to, že pouze obecně brojil proti předpisům
a opatřením přijatým v boji s pandemií, a tudíž nemá
postavení ani potenciální oběti. Soud dodal, že pokudby stěžovateli v důsledku obecných zdravotních opatření, jež považuje za nedostatečná, někdy byla odepřena pomoc a péče, bude moci rozporovat jejich slučitelnost s Úmluvou před vnitrostátními soudy.
Soud tedy stížnost označil za nepřijatelnou pro neslučitelnost s Úmluvou ratione personae.

Zpravodaj KVZ 1/2021

39

Nové stížnosti a oznámení
proti České republice
V prvním čtvrtletí roku 2021 Soud vládě České republiky oznámil dvě stížnosti. Zároveň bylo vládě zasláno k vyjádření oznámení k Výboru OSN pro právadítěte. Vláda rovněž Soudu zaslala intervenci dle
čl. 36 odst. 2 Úmluvy v řízení vedeném proti Nizozemsku.

lobě na zrušení podílového spoluvlastnictví a jeho vypořádání přikázáním věci za náhradu, které trvalotéměř 10 let na čtyřech stupních soudní soustavy. Následně se stěžovatelé neúspěšně domáhali poskytnutízadostiučinění v rámci odškodňovacího řízení před vnitrostátními soudy.

Rodinný život

Stížnosti k Evropskému
soudu pro lidská práva

A. P. a A. M. (č. 22216/20) – řízenío úpravě poměrů k nezletilému dítěti
a participace dítěte na řízení

Délka řízení
Balajovi (č. 50230/20) – průtahy v občanskoprávním řízení
Stížnost se týká namítaného porušení práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy z důvodu
nepřiměřené délky soudního řízení. Stěžovatelé spolu
s další osobou byli vlastníky nemovitosti. Námitka stěžovatelů směřovala proti délce nalézacího řízení o ža-

Ve stížnosti je dále namítáno, že dítě nebylo soudy
řádně vyslechnuto a že jeho názor nebyl vzat náležitě
v potaz.
Stručné shrnutí podstaty stížnosti (v režimu IMSI)a otázky, které Soud vládě položil, jsou k dispozici zde.

Intervence k Evropskému
soudu pro lidská právaStěžovatelkami jsou matka s nezletilou dcerou. Ve stížnosti je namítáno porušení práva na respektování rodinného života ve smyslu článku 8 Úmluvy, k němuž
mělo dojít v řízení o úpravě péče. Dcera byla v péčimatky, avšak z důvodu neustálého bezdůvodného bránění kontaktu dítěte s otcem ze strany matky soudy
rozhodly o změně úpravy péče a dítě svěřily do péčeotce na Slovensko. Před odjezdem na Slovensko dítěpobývalo řadu měsíců v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc za účelem navázání kontaktu s otcem.

trestných činů podle článku 7 Úmluvy. Nizozemské
soudy se v projednávané věci obrátily na Soudní dvůrEvropské unie s předběžnou otázkou (věc C-131/13) anásledně se držely jeho závěrů, podle nichž musí být zatakových okolností uplatňované nároky odepřeny, třebaže to vnitrostátní právní úprava výslovně nestanoví.
Česká vláda intervenuje k otázce, zda stěžovatelé čelili
trestnímu obvinění ve smyslu článku 7 Úmluvy.
Stručné shrnutí podstaty stížnosti (v režimu IMSI)a otázky, které Soud vládě položil, jsou k dispozici zde.

Daň z přidané hodnoty
Italmoda Mariano Previti a ostatní proti
Nizozemsku (č. 16395/18) – odepření
osvobození od DPHStížnost se týká otázky, zda za situace, kdy daňové orgány odepřou osobě povinné k dani z přidané hodnoty
nárok na osvobození, odpočet nebo vrácení daně, neboť se domnívají, že v souvislosti se spornými plněními
došlo k daňovému podvodu, čelí taková osoba ve skutečnosti trestnímu obvinění ve smyslu Úmluvy, a je
proto relevantní a byla respektována zásada legality

40

Zpravodaj KVZ 1/2021

Nové stížnosti a oznámení proti České republice

Oznámení k Výboru OSN
pro práva dítěte
Institucionální péče o dětiB. J. a P. J. (č. 139/2021) – umístění dospívajících dětí do péče kolektivního zařízení
a absence jejich participace na řízení
Oznamovatelé, v době podání oznámení ve věku 14
a 17 let, spatřují porušení Úmluvy o právech dítěte
zejména v jejich umístění do zařízení pro děti vyžadujícíokamžitou pomoc z důvodu neplnění školní docházky
na základě tzv. pomalého předběžného opatření.
Druhý oznamovatel měl již ukončenou povinnou školnídocházku a nebylo možné ho nutit k dalšímu vzdělávání. Dále namítají, že po umístění do zařízení mělipouze omezený kontakt s rodiči, kolizní opatrovník nejednal v jejich nejlepším zájmu a nebylo jim umožněno
participovat na řízení.

Zpravodaj KVZ 1/2021

41

Velký senát Soudu

Nejčerstvější rozsudek velkého senátu ve věci Vavřička
a ostatní proti České republice týkající se povinného očkování byl vydán počátkem dubna, a tak do sledovaného období těsně nespadá a dozvíte se o něm více
v následujících číslech Zpravodaje.
V prvním čtvrtletí roku 2021 vydal velký senát tři rozsudky – X a ostatní proti Bulharsku, Hanan proti Německu
a rozsudek v mezistátní stížnosti Gruzie proti Rusku(č. 2). Bylo též zveřejněno rozhodnutí v další mezistátnístížnosti směřující proti Ruské federaci Ukrajina
proti Rusku (ve věci Krym), které bylo přijato koncem
roku 2020.
O rozsudku X a ostatní proti Bulharsku se dočtete v závěrečném slovu v tomto Zpravodaji.
V rozsudku Hannan proti Německu (č. 4871/16,
16. února 2021), který se týká vyšetřování úmrtí synůstěžovatele, kteří zahynuli během bombardování jednotek ISAF podléhajících velení NATO v Kunduzu v Afghánistánu, Soud shledal, že žalovaný stát si ohledně
závažných zločinů podržel nad svými vojsky výhradní jurisdikci. Události tedy spadaly do jurisdikce Německa

od té doby se bez souhlasu ukrajinské vlády prudce zvýšil počet ruských vojáků na území Krymu, aniž by tampobývající ruské jednotky byly jakkoli ohroženy. Ruští
vojáci nebyli pouhými pasivními pozorovateli událostí,
ale aktivně se podíleli na imobilizaci ukrajinských sila obsazení klíčových úřadů. Co se týká období po
18. březnu 2014, Soud konstatoval, že není jeho úkolem rozhodnout, zda přijetí Krymu do Ruské federace
podle ruských zákonů bylo v souladu s mezinárodním
právem; pro účely výkonu jurisdikce podle Úmluvy postačí účinná kontrola nad územím, o níž není sporu.
O meritu věci Soud rozhodne později rozsudkem. Posuzovat bude mj. namítanou praxi nucených zmizení, domovních prohlídek, zastrašování představitelů jiných
náboženství než ortodoxního křesťanství, potírání neruských médií, zákazy shromáždění a zatýkání jejich organizátorů, vyvlastňování bez náhrady, omezení pohybu mezi Krymem a Ukrajinou, zákaz výuky ukrajinštiny ve školách či pronásledování etnických Tatarů.
Nově se do okruhu stížností, jimiž se bude zabývat velký
senát Soudu, ve sledovaném období dostalo 6 případů:jedna žádost o vydání posudku podle Protokolu č. 16

42

ve smyslu článku 1 Úmluvy. V meritu věci Soud dospěl
k závěru, že vyšetřování postupu německého plukovníka, který letecký úder nařídil, vedené německými orgány, vyhovělo požadavkům článku 2 Úmluvy.
V rozsudku Gruzie proti Rusku (č. 2.) (č. 38263/08,
21. ledna 2021) se Soud zabýval ozbrojeným konfliktem, který mezi oběma zeměmi propukl v srpnu 2008.
Dospěl k závěru, že události, k nimž došlo během samotných bojů, nespadaly do jurisdikce Ruské federaceve smyslu článku 1 Úmluvy; události po 12. srpnu 2008,
kdy bylo uzavřeno příměří, však již ano. V meritu věcipak Soud mj. shledal, že Rusko se dopustilo správní
praxe mučení válečných zajatců, svévolného zbavovánísvobody civilního obyvatelstva a jejich držení v nelidských a ponižujících podmínkách či bránění gruzínským
občanům v návratu do Jižní Osetie a Abcházie.
V rozhodnutí Ukrajina proti Rusku (ve věci Krym)(č. 20958/14 a 38334/18, 16. prosince 2020) Soud dospěl k závěru, že Ruská federace vykonávala nad Krymem jurisdikci nejen po 18. březnu 2014, kdy byl Krympřijat do Ruské federace, ale již od 27. února 2014. Již(kolegium pěti soudců přijalo žádost Nejvyššího správního soudu Litvy, avšak odmítlo žádost Nejvyššího
soudu Slovenska, u níž dospělo k závěru, že odpovědi
na položené otázky nejsou nezbytné pro rozhodnutívěci projednávané žádajícím soudem), dvě věci byly velkému senátu postoupeny pětičlenným kolegiem (Vegotex International S. A. proti Belgii a B proti Švýcarsku) ave třech případech se senát vzdal pravomoci ve prospěch velkého senátu (Grzęda proti Polsku, H. F. a M. F.
proti Francii a J. D. a A. D. proti Francii).

ImpeachmentŽádost litevského nejvyššího správního
soudu o posudek (č. P16-2020-002)
Nejvyšší správní soud Litvy se na Soud obrátil v kontextu řízení zahájeném bývalou poslankyní litevského
parlamentu, které bylo v důsledku rozhodnutí o ústavnížalobě proti ní (impeachment) z roku 2014 znemožněno kandidovat v parlamentních volbách v říjnu 2020.
Soud se bude z pohledu článku 3 Protokolu č. 1 vyjadřo-Zpravodaj KVZ 1/2021

Velký senát Soudu

vat k některým aspektům litevské právní úpravy impeachmentu tak, jak byla nastavena po rozsudku Souduve věci Paksas proti Litvě (č. 34932/04, rozsudek velkého senátu ze dne 6. ledna 2011). V tomto rozsudku
Soud shledal, že doživotní a nezměnitelný zákaz uložený bývalému prezidentovi kandidovat v parlamentních volbách je v rozporu s článkem 3 Protokolu č. 1.

Tisková zpráva k přijetí žádosti o posudek je k dispozici zde.

Daňové řízení
Vegotex International S.A. proti Belgii(č. 49812/09)
Věc byla velkému senátu postoupena na žádost stěžovatelky v březnu 2021. Její hlavní námitkou je retrospektivní použití novely zákona o finančním plánování,která nabyla účinnosti během odvolacího řízení o daňovém nedoplatku a daňovém penále, které bylo proti nívedeno. Stěžovatelka tvrdí, že pakliže by novela nebylana její věc uplatněna, její dluh by byl promlčen. Jelikož
však zpětně použita byla, byla povinna zaplatit více než
300 tis. eur.
Senát třetí sekce ve svém rozsudku ze dne 10. listopadu
2020 shledal, že nebylo porušeno právo stěžovatelky
na spravedlivý proces chráněné čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

použít článek 8 Úmluvy chránící právo na respektovánísoukromého a rodinného života. Článek 1 Protokolu
č. 1 zakotvující právo na ochranu majetku, na jehož základě bývají tyto případy řešeny, v této věci být použit
nemůže, jelikož Švýcarsko neratifikovalo Protokol č. 1
k Úmluvě.
Tiskovou zprávu v angličtině o postoupení věci velkému
senátu je možné najít zde.

Nezávislost soudnictvíGrzęda proti Polsku (č. 43572/18)
Věc byla velkému senátu Soudu předána senátem, kterému byla věc přidělena k rozhodnutí, v únoru 2021.
Stěžovatelem je soudce polského nejvyššího správního
soudu, který byl v roce 2016 soudci na čtyři roky zvolenčlenem Národní soudní rady, ústavního orgánu, jehož
úkolem je zajišťovat nezávislost soudů a soudců.
V rámci široké soudní reformy z let 2017 a 2018 byl stěžovatelův mandát ukončen. Reforma zakotvila, že členové Rady budou napříště voleni Sejmem. Dosavadnízvolení členové z řad soudců byli poslanci nově zvolenými členy s okamžitou platností nahrazeni. StěžovatelNově přijatý zákon byl dle Soudu předvídatelný a sledoval významný veřejný zájem. Rozsudek ve francouzštině je k dispozici zde.

Tiskovou zprávu v angličtině o postoupení věci velkému senátu je možné najít zde.

Sociální zabezpečení
B proti Švýcarsku (č. 78630/12)
Věc byla velkému senátu Soudu postoupena na žádost
žalované vlády v březnu 2021. Stěžovatel namítá, že byl
při výplatě vdovského důchodu diskriminován na základě pohlaví. Manželka stěžovatele zahynula při dopravní nehodě. Stěžovatel se od té doby na plný úvazek
staral o jejich dvě dcery, kterým v době nehody bylo 2 a
4 roky. Stěžovatel na jejich péči pobíral vdovský důchod. Ke dni dosažení zletilosti mladší dcery byl stěžovateli důchod odebrán s tím, že po 18. roku věku potomka může být vdovský důchod vyplácen pouzeženám.
Senát třetí sekce ve svém rozsudku ze dne 20. října
2020 shledal, že toto rozdílné zacházení nemá rozumné a objektivní odůvodnění, a proto došlo k porušení článku 14 ve spojení s článkem 8 Úmluvy. Rozsudek
ve francouzštině je k dispozici zde. Lze mít za to, že jednou z hlavních otázek, kterou se bude Soud zabývat, je,
zda je možné na výplatu či odebrání sociálních dávek

namítá, že proti ukončení svého mandátu nemohl brojit
u soudu (článek 6 Úmluvy) ani neměl k dispozici jinýúčinný prostředek nápravy (článek 13 Úmluvy).
Senát nevyhověl námitce polské vlády proti jeho záměru vzdát se pravomoci ve prospěch velkého senátu
s tím, že Polsko i všechny ostatní smluvní státy Úmluvy
v roce 2012 přijaly prohlášení z Brightonu a podepsaly
Protokol č. 15. V obou těchto dokumentech státy vyjádřily závazek nevyužívat právo, které je do vstupu
Protokolu č. 15 v platnost (1. srpna 2021) obsaženo
v článku 30 Úmluvy, odmítnout záměr senátu vzdát se
pravomoci ve prospěch velkého senátu. Od roku 2012
je skutečně konzistentní praxí států proti vzdání se jurisdikce ve prospěch velkého senátu námitky nevznášet. Polská vláda dle senátu Soudu nepředložila náležité důvody, proč je v projednávané věci nezbytné se odtéto praxe odchýlit.
Před Soudem je v současné době projednáváno celkem
27 stížností týkajících se nejrůznějších aspektů reformy
soudnictví v Polsku.

Zpravodaj KVZ 1/2021

43

Velký senát SouduBližší informace k postoupené věci i dalším případům
vztahujícím se k polské reformě soudnictví je možné
nalézt v tiskové zprávě zde.

věci bude též posouzení jurisdikce žalovaného státu ve
smyslu článku 1 Úmluvy.
Tisková zpráva k postoupení věci je k dispozici zde.

Repatriace žen džihádistů
ze Sýrie
H. F. a M. F. proti Francii (č. 24384/19)
J. D. a A. D. proti Francii (č. 44235/20)
Věc byla velkému senátu Soudu předána senátem, kterému byla věc přidělena k rozhodnutí, v březnu 2021.
Předmětem řízení je odmítnutí francouzských orgánů
přistoupit k repatriaci dvou žen, státních příslušnic
Francie, a jejich dětí ze Sýrie do Francie. Obě ženy sesvými partnery v letech 2014 a 2015 odjely do Sýrie,kde se připojili k tzv. Islámskému státu. Od roku 2019jsou ženy a jejich děti, které se narodily již v Sýrii, zadrženy v uprchlickém táboře v Kurdy kontrolované severovýchodní části Sýrie. Partner první ženy byl zabit,
partner druhé ženy uvězněn. Stěžovatelé namítají porušení článku 3 Úmluvy z důvodu nelidských a ponižujících podmínek panujících v uprchlickém táboře a čl. 3
odst. 2 Protokolu č. 4, který zakotvuje právo každého
vstoupit na území státu, jehož je občanem. Klíčové ve

44

Zpravodaj KVZ 1/2021Výkon rozsudků Soudu

V prvním čtvrtletí roku 2021 se zejména uskutečnilo
další zasedání Expertního fóra Kolegia k výkonu rozsudku D. H. a ostatní proti České republice.

Vzdělávání romských
žáků
D. H. a ostatní proti České republice
Počátkem února 2021 se konalo čtvrté zasedání Expertního fóra Kolegia expertů pro výkon rozsudků
Soudu a provádění Úmluvy, jež se zabývá identifikacípříčin stále vysokého počtu romských žáků, kteří sevzdělávají podle programů upravených pro žáky s lehkým mentálním postižením. Ke zřízení Fóra, jeho složení a prvním třem zasedáním viz více Zpravodaje
č. 3/2020 a 4/2020. Na čtvrtém zasedání byla diskutována zejména problematika segregovaných škol. Dále
byly nastíněny širší vlivy, které ovlivňují školní docházku
romských žáků, zejména anticiganismus a bydlení.

Na dalším zasedání, které se uskuteční počátkem
května, budou se zástupci Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy diskutována plánovaná opatření
v prioritních implementačních kartách Strategie vzdělávací politiky České republiky do roku 2030+. Na navazujícím zasedání by pak měly být projednány a schváleny závěry a doporučení Expertního fóra. Jejichnaplňování bude následně sledováno Kolegiem expertů. K zajištění účinné implementace doporučení Expertního fóra příslušné orgány vyzval i Výbor ministrů
Rady Evropy (viz bod 7 rozhodnutí ze dne 3. prosince2020, dostupné zde).

Zpravodaj KVZ 1/2021

45

Rozhodovací činnost jiných
mezinárodních orgánů v oblasti
lidských práv
V prvním čtvrtletí roku 2021 bylo ve vztahu k České
republice zveřejněno jedno rozhodnutí Evropskéhovýboru pro sociální práva a jeden názor Výboru OSN
pro lidská práva.

Evropský výbor pro sociální
práva
Soudnictví ve věcech
mládeže
Rozhodnutí ze dne 20. října 2020ve věci č. 148/2017 – International
Commission of Jurists (ICJ) protiČeské republice
Evropský výbor pro sociální práva jednomyslně rozhodl, že z důvodu nezajištění nutné obhajoby trestně
neodpovědným dětem v předprocesní fázi řízení aneposkytnutí alternativ (odklonů) k formálnímu
soudnímu řízení v případech řízení ve věcech dětíA konečně začtvrté, systém spravedlnosti mládeže nepočítá s odklony k formálnímu soudnímu řízení, a neposkytuje tak žádnou alternativu, jež by byla zejménav případech, kdy se dítě mladší 15 let dopustí drobného
deliktu, velmi žádoucí.
Organizace dále s odkazem na Preambuli Charty namítala porušení zákazu diskriminace, neboť trestně neodpovědné děti mají být v předprocesní fázi řízení ve věcech mládeže vystaveny diskriminaci oproti mladistvým. Ačkoli předprocesní fáze řízení je pro obě věkové
skupiny stejná, trestně neodpovědné děti mají k dispozici významně nižší standard ochrany.
II. ODŮVODNĚNÍ ROZHODNUTÍ VÝBORU
A. K POUŽITELNOSTI ČLÁNKU 17 CHARTY Z ROKU
1961 NA PROJEDNÁVANOU VĚCVýbor připomněl, že záležitosti týkající se dětí a právního řádu, dětí v péči institucí a jejich ochrany předšpatným zacházením spadají do působnosti článku 17Charty z roku 1961. V minulosti již Výbor také shledal,že článek 17 Charty dopadá i na situace delikventních

46

mladších 15 let o činu jinak trestném porušuje Česká
republika článek 17 Evropské sociální charty, který
zaručuje právo matek a dětí na sociální a hospodářskou ochranu.
I. NÁMITKY STĚŽOVATELSKÉ ORGANIZACEStěžovatelská organizace namítala, že platná právníúprava řízení ve věcech dětí mladších 15 let o činu jinak
trestném, které je svou povahou řízením občanskoprávním, nezajišťuje trestně neodpovědným dětem
právní záruky, které má trestně odpovědný mladistvý
či dospělý. Organizace vznesla čtyři konkrétní námitky.
Zaprvé, dětem mladším 15 let není při podání vysvětlenípřed policejním orgánem zajištěna právní pomoc
ve formě nutné obhajoby. Zadruhé, dětem ani jejich zákonným zástupcům není během předprocesní fáze řízení umožněn přístup do policejního spisu, díky čemuž
nemohou trestně neodpovědné děti účinně navrhovat
nové důkazy nebo zpochybňovat důkazy již shromážděné. Zatřetí, dětem a jejich zákonným zástupcům nenídoručováno konečné rozhodnutí policejního orgánu
a že proti němu nemohou podat opravný prostředek.

dětí [výkladové stanovisko k článku 17, Závěry XV-2
(2001); Závěry XX-4 (2015), článek 17, Dánsko, Polsko
a Spojené království].
Výbor dále uvedl, že Charta obsahuje komplexní ustanovení na ochranu základních práv a lidské důstojnostidětí a že v tomto ohledu rozšiřuje požadavky Evropskéúmluvy o lidských právech [Association for the Protection of All Children (APPROACH) Ltd. proti České republice, stížnost č. 96/2013, rozhodnutí o odůvodněnosti ze dne 20. ledna 2015, § 46]. Uvedl, že dle
Evropského soudu pro lidská práva neexistuje žádná ostrá hranice mezi sférou sociálních a hospodářských práva oblastí, na niž se vztahuje Úmluva (Airey proti Irsku,
č. 6289/73, rozsudek ze dne 9. října 1979, § 26). Zatímco Úmluva stanoví, jaká jsou základní občanská a politická práva, mnoho z nich má dopady sociální a hospodářské povahy. Totéž platí i naopak. Výbor dodal, žepřikládá velký význam nedělitelnosti všech lidských
práv, které tvoří evropský systém ochrany lidských práv
(Transgender Europe a ILGA-Europe proti České republice, stížnost č. 117/2015, rozhodnutí o odůvodněnosti

Zpravodaj KVZ 1/2021

Rozhodovací činnost jiných mezinárodních orgánů v oblasti lidských právze dne 15. května 2018, § 83). Ve světle výše uvedeného Výbor rozhodl, že stížnost spadá do působnostičlánku 17 Charty.
B. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ZÁKAZUDISKRIMINACEVýbor uvedl, že hlavní otázkou této stížnosti není diskriminace dětí mladších 15 let, ať již ve srovnání s mladistvými nebo dospělými osobami, ale otázka, zda jsouúčinně zaručena jejich práva ve světle článku 17 Charty.
Výbor proto nepovažuje za potřebné řešit otázku tvrzené diskriminace jako samostatný aspekt stížnosti.
C. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 17 CHARTYVýbor připomněl, že postupy uplatňované u delikventních dětí a mladých osob musí být pro tyto skupiny
vhodné a že jim musí být poskytnuty stejné procesní záruky jako dospělým.
Doplnil, že státy, které jsou smluvní stranou Charty,
jsou povinny za účelem zajištění sociální a hospodářské
ochrany dětí přijmout veškerá vhodná opatření zaručující, že se dětem dostane adekvátní ochrany, mimo jinéve formě vhodných procesních práv. Nesplnění povinnosti bude mít pravděpodobně závažné dopady na duševní, mravní a sociální vývoj dítěte. Výbor připomněl,že k situaci trestně neodpovědných dětí v České republice se již vyjádřil ve svých Závěrech ke stanoviskům ne-měsíců a že děti během ní absolvují na policejních služebnách dlouhé výslechy.
Výbor vzal na vědomí skutečnost, že každý má podle§ 158 odst. 5 trestního řádu při podání vysvětlení právo
na právní pomoc advokáta, a pokud podává vysvětlenídítě, je třeba o tom předem vyrozumět jeho zákonného
zástupce nebo opatrovníka. Dodal, že podle § 24
odst. 2 zákona o Policii ČR je třeba vyrozumět také orgán sociálně-právní ochrany dětí („OSPOD“). Orgány
tedy nemají povinnost trestně neodpovědným dětem
zajišťovat nutnou obhajobu.
Výbor zdůraznil, že trestně neodpovědné děti nejsou
vzhledem ke své nezralosti schopny porozumět přípravnému řízení a obhajovat se samy, a proto k tomutoúčelu potřebují od samého počátku řízení, a zejménaběhem výslechu policejním orgánem, pomoc advokáta.
Státy by tak měly dítěti zajistit právní pomoc, pokud si
ji dítě nezajistí samo či mu ji neobstará zákonný zástupce nebo opatrovník. Nezajištění právní pomocitrestně neodpovědným dětem v předprocesní fázi řízení může mít nepříznivý dopad na další průběh řízení,což zvyšuje pravděpodobnost uložení opatření, jako jeziskových organizací předložených v souvislosti s dvanáctou národní zprávou České republiky (2015), kdy
shledal, že soudnictví ve věcech mládeže neposkytujedětem nedosahujícím trestní odpovědnosti individualizované zacházení a restorativní opatření.
K námitce vlády, že řízení ve věcech dětí mladších 15let, jež jsou podezřelé ze spáchání činu jinak trestného,
je svou povahou občanskoprávním řízením, uvedl,
že děti musejí požívat odpovídající úrovně ochrany bez
ohledu na formální označení a povahu řízení ve vnitrostátním právu. Dodal, že s ohledem na jejich zranitelnost a skutečnost, že řízení pro ně může mít významnédůsledky jako uložení opatření vykonávaných v ústavním zařízení (ochranná výchova, ochranné léčení), jetřeba dětem mladším 15 let poskytnout vhodnou procesní ochranu ve všech fázích řízení.
Výbor se dále postupně vyjádřil ke čtyřem námitkám
vzneseným stěžovatelskou organizací.
a) K nezajištění nutné obhajoby trestně
neodpovědným dětem v předprocesní fázi řízení
Výbor konstatoval, že podle ICJ není trestně neodpovědným dětem v předprocesní fázi řízení přidělen advokát, který by jim byl rádcem a oporou v průběhu řízení a pomohl jim s přípravou obhajoby. Naproti tomu
mladiství musejí být od samého počátku řízení vždy zastoupeni advokátem nebo ustanoveným obhájcem. Povšiml si, že předprocesní fáze řízení může trvat několikzmíněné zbavení svobody v ústavním zařízení. Proto by
poskytování právní pomoci dětem nemělo být ponecháváno na uvážení orgánů.
Výbor dále odkázal na relevantní mezinárodní dokumenty, konkrétně na obecný komentář Výboru pro
práva dítěte č. 24 k právům dětí v soudnictví ve věcech
mládeže z roku 2019 (body 48–53), zprávu pro vláduČeské republiky o návštěvě České republiky, kterou vykonal Evropský výbor pro zabránění mučení ve dnech 2.
– 11. října 2018 (bod 17), závěrečná doporučení Výboru
OSN pro lidská práva ke třetí periodické zprávě České
republiky (bod 20) a pokyny Výboru ministrů Rady Evropy o justici vstřícné k dětem (bod 28), podle nichž jepotřebné zajistit dětem právo na právní a další pomoc.
K tvrzení vlády, že práva dítěte jsou při podání vysvětlení chráněna zákonným zástupcem, opatrovníkem
či zástupcem OSPOD, Výbor uvedl, že osoba, které dítědůvěřuje, zastává roli obecné psychologické a emoční
podpory dítěte. Nemohou však od ní být očekávány dostatečné znalosti o právní stránce věci, a tak je v souladu s citovanými dokumenty třeba zajistit dítěti přístup k advokátovi.

Zpravodaj KVZ 1/2021

47

Rozhodovací činnost jiných mezinárodních orgánů v oblasti lidských práv

Podle Výboru je právní pomoc nezbytná k předcházení
sebeobviňujících výpovědí dětí stejně jako tam, kde
jsou zájmy dětí a jejich zákonných zástupců nebo opatrovníků ve střetu.

c) K nedoručování konečného rozhodnutí
policejního orgánu trestně neodpovědným
dětem a tvrzené nemožnosti podat proti němuopravný prostředek

Výbor s ohledem na výše uvedené konstatoval, že nezajištění nutné obhajoby trestně neodpovědným dětem v předprocesní fázi řízení představuje porušeníčlánku 17 Charty.

Podle ICJ není trestně neodpovědným dětem v předprocesní fázi doručováno konečné rozhodnutí policejního orgánu o odložení věci pro nepřípustnost trestního stíhání (ve smyslu § 159a odst. 2 trestního řádu)a tyto děti nemají právo jej napadnout opravnými prostředky.

b) K neposkytnutí přístupu do policejního spisuv předprocesní fázi řízení trestně
neodpovědným dětem
Výbor přezkoumal námitku ICJ, že trestně neodpovědné děti a jejich zástupci nejsou uvedeni ve výčtu
osob oprávněných nahlížet do spisu ve smyslu § 65
odst. 1 trestního řádu. Povšiml si však, že dítěti či jeho
zákonným zástupcům lze v jejich žádosti o nahlédnutí
do spisu vyhovět, nebudou-li shledány závažné důvody
pro nevyhovění. Závažnost důvodů, ze kterých toto
právo policejní orgán odepřel, je státní zástupce na žádost povinen urychleně přezkoumat.
Výbor tak shledal, že trestně neodpovědné děti nebo
jejich zákonní zástupci mají právo nahlédnout do spisudítěte v přípravném řízení se souhlasem státního zástupce nebo policejního orgánu a toto právo jim lzeodepřít jen ze závažných důvodů. Rozhodl proto, že vevztahu k této části stížnosti nedošlo k porušení článku 17 Charty.

Pokud jde o právo podat stížnost proti konečnému rozhodnutí policejního orgánu, Výbor shledal, že dítěa jeho zákonní zástupci nemají možnost podat proti konečnému rozhodnutí policejního orgánu opravný prostředek. Připustil však námitku vlády, že proti usnesenílze podle § 145 trestního řádu podat stížnost pro porušení ustanovení o řízení, které usnesení předcházelo,
jestliže toto porušení mohlo způsobit nesprávnost některého výroku usnesení. Výbor podotkl, že požadavek
na možnost podat opravný prostředek proti rozhodnutí, zejména v případech, které mají za následek zbavení svobody, je také předmětem UN CRC obecného
komentáře č. 24 (bod 62) a Pokynů Výboru ministrů
Rady Evropy o justici vstřícné k dětem (body 1–3).
Výbor proto dospěl k závěru, že proti usnesení policejního orgánu existuje řádný opravný prostředek v podobě stížnosti, kterou může podat jakákoli osoba dotčená tímto usnesením včetně dítěte mladšího 15 let
nebo jeho zástupců. Naznal tak, že ve vztahu k tomuto
bodu stížnosti nedošlo k porušení článku 17 Charty.

Výbor předeslal, že zajištění účinného výkonu práva
trestně neodpovědného dítěte na ochranu podlečlánku 17 Charty vyžaduje, aby dětem bylo přiznáno
právo být o obsahu konečného rozhodnutí policejníhoorgánu informováno.
Ve vztahu k doručování konečného rozhodnutí vzal Výbor v úvahu, že podle stanoviska Analytického a legislativního odboru Nejvyššího státního zastupitelství
sp. zn. 1 SL 705/2017 mají být zákonní zástupci dítěte
podezřelého ze spáchání protiprávního činu vyrozuměni. Povšiml si, že také podle § 137 trestního řádu mábýt usnesení oznámeno osobě, které se přímo týká, adodal, že pokud jsou děti nebo jejich zákonní zástupciúčinně vyrozumíváni o usnesení policejního orgánu
o odložení věci, může si stát konkrétní prostředky pro
realizaci práva zvolit.

d) K neposkytnutí alternativ (odklonů)k formálnímu soudnímu řízení trestně
neodpovědným dětem
Výbor si povšiml, že u dětí mladších 15 let má podle§ 90 odst. 1 zákona o soudnictví ve věcech mládeže
státní zastupitelství povinnost podat návrh na projednání věci týkající se trestně neodpovědného dítěte
soudu pro mládež. Naproti tomu u mladistvých mástátní zástupce možnost volby mezi podáním obžaloby
a využitím některého z odklonů. Mezi odklony patří narovnání, podmíněné zastavení trestního stíhání, odstoupení od trestního stíhání a podmíněné odložení
podání návrhu na potrestání.
Výbor připomněl, že podle Výboru pro práva dítěte ješkodlivé vystavovat děti systému trestního soudnictvía že umožnění odklonů, které zabraňují stigmatizaci
a uvedení záznamu do trestního rejstříku, má naopak
dobré výsledky z hlediska veřejné bezpečnosti i vynaložených nákladů.
Výbor dále konstatoval, že podle mezinárodních norem
by odklony měly být preferovaným způsobem zacházení s dětmi ve většině případů a možnosti odklonu by

48

Zpravodaj KVZ 1/2021

Rozhodovací činnost jiných mezinárodních orgánů v oblasti lidských právměly být nabídnuty co nejdříve po kontaktu se systémem spravedlnosti mládeže ještě před zahájením řízení před soudem a musí být dostupné po celou dobuřízení (UN CRC obecný komentář č. 24, body 16 a 72).
Výbor přitom odkázal na další mezinárodní dokumenty,
konkrétně doporučení Výboru ministrů ze dne 17. září1987, část II Odklony – mediace (bod 2), pokyny Výboru
ministrů Rady Evropy o justici vstřícné k dětem (body24–26) a Pekingská pravidla (pravidlo č. 11), které státům doporučují v systémech spravedlnosti mládeže
uplatňovat alternativy soudního řízení jako odklony
nebo mediaci.
Výbor shrnul, že státy mají podle článku 17 Charty povinnost přijmout opatření ke snížení obzvláště škodlivých účinků kontaktu dětí se soudním systémem, přičemž odklon od formálního řízení je k tomu účinnou
cestou. Rozhodnutí o povaze a obsahu odklonů je ponecháno na uvážení států. Doplnil, že dle UN CRC obecného komentáře č. 24 mohou mít odklony rozličnou
podobu, např. komunitní programy jako komunitníslužbu, dohled a vedení probačními úředníky, rodinné
konference a další možnosti restorativní justice, včetně
odškodnění obětí. K argumentu vlády, že umožnění odklonů ve fázi prověřování by znamenalo podstatné snížení stupně ochrany, neboť by v rozhodnutí o odklonupříslušný orgán de facto rozhodl, že se dítě činu jinak
trestného skutečně dopustilo, Výbor uvedl, že odklonymusí být v souladu se základními právy dětí a jejich nejlepším zájmem. To znamená, že dětem musí být zajištěny právní záruky, jako je zajištění právní pomoci
pro jednání o odklonech, jež jsou dítěti nabídnuty, adále možnost přezkumu opatření.
Výbor proto rozhodl, že nezajištění alternativ (odklonů)k formálnímu soudnímu řízení trestně neodpovědným
dětem představuje porušení článku 17 Charty.

Výbor OSN pro lidská
práva
Restituční podmínka
státního občanstvíNázor Výboru ze dne 6. listopadu 2020ve věci č. 2839/16 – Malinovsky a ostatní
proti České republiceVýbor jednak shledal, že odmítnutí vydat majetek
podle zákona o mimosoudních rehabilitacích z důvodu nesplnění podmínky státního občanství je
v rozporu se zákazem diskriminace dle článku 26 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, jednak konstatoval nepřijatelnost oznámení
v části namítající porušení čl. 14 odst. 6 Paktu.

II. NÁZOR VÝBORU

I. SKUTKOVÉ OKOLNOSTI
Oznamovatelé jsou příbuznými Karla Malinovského,který ve 30. letech 20. století získal do vlastnictví řadunemovitostí. V roce 1953 byl jeho starší syn odsouzenv Československu v nepřítomnosti za vlastizradu.
V roce 1966 utekl z Československa mladší syn a veškerý rodinný majetek byl zabaven komunistickými
úřady. Oba bratři se posléze stali americkými občany.
V průběhu 90. let došlo k částečnému navrácení zabaveného majetku staršímu z bratrů, který se vrátil
do České republiky a měl získat i české občanství.
Krátce před jeho úmrtím v roce 2004 rozhodl prvoinstanční soud o vrácení zbývajícího majetku. Soudy vyšší
instance však následně dospěly k opačnému závěru,když dvoustranná mezinárodní smlouva neumožňovala, aby předek oznamovatelů měl současně dvojí občanství. Státním občanství přitom představuje jednu
z nezbytných podmínek k vydání majetku dle zákona
č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích.

Oznamovatelé poukazovali na porušení čl. 14 odst. 6
a článku 26 Paktu, tedy práva na poskytnutí náhrady za
protiprávní odsouzení a zákazu diskriminace z důvodu
občanství.
A. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 14 PAKTU
Oznamovatelé namítali, že se jim nedostalo náhrady
za rodinný majetek, jenž byl konfiskován v souvislostis odsouzením jejich předka za vlastizradu; toto odsouzení však bylo po pádu komunistického režimu zrušeno
v rámci rehabilitace.
Výbor v rámci posuzování přijatelnosti připomněl,že dle čl. 14 odst. 6 Paktu náleží náhrada osobám, které
byly konečným rozhodnutím odsouzeny pro trestný čin
a v návaznosti na ně i potrestány, pokud následně bylo
odsouzení zrušeno či prominuto kvůli novým či novězjištěných skutečnostem, které přesvědčivě prokazují,
že došlo k justičnímu omylu. V projednávané věci všakoznamovatelé nezdůvodnili, v čem byla jejich práva dle
uvedeného článku porušena. Nadto jejich předek, kterého se odsouzení týkalo, není ani v oznámení uveden

Zpravodaj KVZ 1/2021

49

Rozhodovací činnost jiných mezinárodních orgánů v oblasti lidských práv

jako oběť porušení práv. Konečně nic nesvědčilo tomu,
že by oznamovatelé tuto námitku uplatnili již na vnitrostátní úrovni.
Výbor proto tuto námitku odmítl podle článku 2 a 5
odst. 2 písm. b) Opčního protokolu k Paktu.
B. K TVRZENÉMU PORUŠENÍ ČLÁNKU 26 PAKTU
Oznamovatelé se dále dovolávali diskriminační povahy
podmínky českého státního občanství u osoby žádající
o vydání majetku v rámci restituce.
a) K přijatelnosti
K námitce vlády, že oznamovatelé ztratili postaveníoběti vzhledem k tomu, že podstatná část rodinného
majetku byla již navrácena, Výbor uvedl, že projednávaná věc se lišila od případu Haškovcová a Věříšová
proti České republice řešeného Evropským soudem
pro lidská práva (č. 43905/04, rozhodnutí ze dne 7. prosince 2010). Soud jej totiž posuzoval na poli článku 1
Protokolu č. 1 k Evropské úmluvě o lidských právech,
tedy ve vztahu k ochraně vlastnického práva, kdy semusel zabývat i přiměřeností zásahu. Oznámení Výboru
se přitom týká zákazu diskriminace dle článku 26 Paktu,který připouští rozdílné zacházení pouze tehdy, je-li založeno na rozumných a objektivních kritériích a sledujeli cíl, který je dle článku 26 Paktu legitimní. Velikost plochy či celková finanční hodnota nevráceného majetku
jsou relevantní v tom, že mohou posloužit k určení, zda

50u oznamovatelů lze nadále hovořit o utrpění újmy v důsledku namítaného zásahu. Jelikož tržní hodnota částiz požadovaného majetku činila dle odhadce cca 2 mil Kč
a dosahovala přibližně 30 % z celkově požadovaného
majetku, k jehož navrácení nedošlo kvůli nesplnění
podmínky státního občanství, oznamovatelé dle Výboru dostatečně osvědčili, že i nadále trvá újma způsobená jim v důsledku úpravy restitučního zákonodárství.
Dle Výboru tak nelze dospět k závěru, že by oznamovatelé ztratili postavení oběti porušení práv pro účely
článku 1 opčního protokolu a článku 26 Paktu.
b) K odůvodněnostiVýbor odkázal na svůj dřívější názor, dle kterého požadavek občanství jako nezbytný předpoklad vydání majetku dříve zkonfiskovaného úředním postupem zakládá svévolné, a tedy diskriminační, rozlišování mezi
jednotlivci, kteří jsou všichni stejnými oběťmi dřívějšíchkonfiskací provedených státní mocí, a je porušením
článku 26 Paktu (viz Des Fours Walderode proti České
republice, CCPR/C/73/D/747/1997, § 8.3 a 8.4). Zásady
tam uvedené se zcela vztahují i na projednávanou věc,ve které došlo k odmítnutí vydání rodinného majetkuprávě pouze z důvodu nesplnění podmínky státního občanství stanovené zákonem č. 87/1991 Sb. u předka
oznamovatelů.
Výbor proto konstatoval porušení článku 26 Paktu.

Zpravodaj KVZ 1/2021Užitečné odkazy

Evropský soud
pro lidská práva
http://www.echr.coe.int/

HUDOC – databázejudikatury ESLP
http://hudoc.echr.coe.int/Česká databáze vybraných
rozsudků a rozhodnutí ESLP
http://eslp.justice.cz/Přehled všech vydání
Zpravodaje KVZ
http://www.justice.cz/Veřejný ochránce práv
http://www.ochrance.cz/

Nejvyšší soudČeské republiky
http://www.nsoud.cz/Ústavní soudČeské republiky
http://www.usoud.cz/

Databáze rozhodnutí
smluvních orgánů OSN
http://www.ohchr.org/en/

Rada Evropy
http://www.coe.int/

Nejvyšší správní soud
http://www.nssoud.cz/

Databáze judikatury

web: eslp.justice.cz

Kontakt:
Kancelář vládního zmocněnce
pro zastupování ČR před ESLP
Ministerstvo spravedlnosti
Vyšehradská 16, 128 10 Praha 2
kvz@msp.justice.cz, www.justice.czÚvodní fotografie: © Paulgrecaud | Dreamstime.com
Fotografie u Slova úvodem © Monika Hanych
Fotografie u Slova závěrem © Vít Alexander Schorm
Zpravodaj KVZ: vydává Kancelář vládního zmocněnce pro zastupování České republiky před Evropským soudem pro lidská práva, Ministerstvo spravedlnosti.
Autoři anotací (v abecedním pořadí): Eliška Hronová (KVZ), Lívia
Ivánková (NS), Pavlína Janíčková (NSS), Vladimír Janoušek Pysk (KVZ),
Martina Jirsová (KVZ), Miroslav Kaštyl (KVZ), Petra Lehotská (ÚS), Marie Lukasová (KVOP), Eva Petrová (KVZ), Kateřina Radová (KVZ), Vít
A. Schorm (KVZ), Monika Šamová (KVZ).
Obsah Zpravodaje: Jana Martinková.

Zpravodaj KVZ 1/2021

51

Závěrem

V prvním čtvrtletí letošního roku Soud České republice nadělil jedno rozhodnutí, a sice ve věci Klub právní podpory, nadace v likvidaci proti České
republice (č. 31441/17, ze dne 4. února 2021), v němž shledal, že s přihlédnutím k okolnostem věci byla částka (cca 37 tis. Kč), kterou vnitrostátní soudy stěžovatelce přiznaly
jako náhradu nepřiměřené délky řízení (více než 17 let), adekvátní, a stěžovatelka již proto není obětí
namítaného porušení článku 6 Úmluvy.
Ve vztahu k jiným státům zmiňme v prvé řadě rozsudek velkého senátu ve věci X a ostatní proti Bulharsku (č. 22457/16, ze dne 2. února 2021). V něm Soud především stanovil, že článek 3 Úmluvy musíbýt v kontextu vyšetřování pohlavního zneužívání dětí vykládán ve světle závazků, které jsou zakotveny v Úmluvě Rady Evropy o ochraně dětí proti sexuálnímu vykořisťování a pohlavnímu zneužívání (tzv. Lanzarotská úmluva; zejména články 30–38).
Zůstaneme-li u trestního řízeni, je třeba poukázat na rozsudek ve věci Di Martino a Molinari proti
Itálii (č. 15931/15 a 16459/15, ze dne 25. března 2021), v němž Soud konstatoval, že nedošlo k porušení článku 6 Úmluvy, když odvolací soud přehodnotil závěry soudu první stupně a shledal stěžovatele vinné jen na základě jiného hodnocení důkazů obsažených ve spise; stěžovatelé se totiž výměnou za snížení trestu vzdali práva na předvolání a výslech svědků. V rozsudku ve věci Fikret Karahan
proti Turecku (č. 53848/07, ze dne 16. března 2021) Soud upřesnil, kdy právo na spravedlivý procesvyžaduje, aby měl obžalovaný možnost vyslechnout svědka v jeho neprospěch osobně, a nikoli jen
prostřednictvím svého advokáta.
V oblasti trestního práva zůstaneme i s rozsudkem ve věci V. C. L. a A. N. proti Spojenému království(č. 77587/12 a 74603/12, ze dne 16. února 2021). V něm Soud na pozadí případů dvou vietnamských
mladíků, kteří byli zatčeni při práci v nelegální pěstírně konopí, přiblížil, za jakých okolností je možné
oběti obchodování s lidmi trestně stíhat. V citované věci příslušné orgány shledaly, že se stěžovatelé stali obětmi obchodování s lidmi. Státní zástupce se je přesto rozhodl stíhat, aniž by uvedl jasné
a silné důvody, proč dospěl ohledně jejich postavení k jinému závěru.
Významný je i rozsudek ve věci M. C. proti Spojenému království (č. 51220/13, ze dne 30. března
2021). Soud se v něm zabýval otázkou, za jakých podmínek je z hlediska článku 8 Úmluvy přiměřené,aby byla informace z rejstříku trestů o předchozím odsouzení člověka zpřístupněna potenciálnímu
budoucímu zaměstnavateli.
V rozsudku ve věci Sabalić proti Chorvatsku (č. 50231/13, ze dne 14. ledna 2021) Soud konstatoval,
že chorvatské orgány zcela neadekvátně reagovaly na násilný útok na stěžovatelku, který byl motivován její sexuální orientací. Pachateli byla namísto trestního stíhání za trestný čin z nenávisti udělena toliko pokuta za přestupek proti veřejnému pořádku. Soud dodal, že zásada ne bis in idem nemůže v tomto případě následně bránit zahájení trestního řízení.
Ve dvou rozsudcích se Soud ve sledovaném období věnoval i občanskoprávní ochraně před nenávistnými projevy, ve věci Budinova a Chaprazov proti Bulharsku (č. 12567/13, ze dne 16. února 2021)
na adresu Romů, ve věci Behar a Gutman proti Bulharsku (č. 29335/13, ze dne 16. února 2021) na

52

Zpravodaj KVZ 1/2021

adresu Židů. V obou případech se stěžovatelé u občanskoprávních soudů domáhali, aby se předseda
jedné z parlamentních stran veřejně omluvil za řadu protiromských a antisemitských výroků, kterých
se opakovaně dopouštěl ve veřejných projevech, a aby mu soud zakázal v tomto jednání pokračovat.
Soud shledal, že tím, že vnitrostátní soudy daným projevům poskytly ochranu, porušily práva stěžovatelů na ochranu soukromého života a nedostály závazku státu bojovat proti rasové diskriminaci.
Došlo tak k porušení článku 14 ve spojení s článkem 8 Úmluvy.
Zákaz diskriminace byl porušen i ve věci Jurčić proti Chorvatsku (č. 54711/15, rozsudek ze dne
4. února 2021). V ní vnitrostátní orgány odmítly stěžovatelce vyplatit nemocenskou za období zdravotních obtíží spojených s těhotenstvím s tím, že její zaměstnání bylo účelově uzavřeno s cílem čerpat nemocenské dávky, jelikož pracovní smlouvu uzavřela 10 dní poté, co podstoupila umělé oplodnění.
V judikatuře dosud neřešenou otázkou se Soud zabýval v rozsudku ve věci Lacatus proti Švýcarsku(č. 14065/15, ze dne 19. ledna 2021). V něm shledal, že právo na respektování soukromého životamůže za určitých okolností poskytovat ochranu i žebrání. Bezvýjimečný zákaz žebrání na celémúzemí Ženevy, vynucovaný pokutami, které mohou být v případě nezaplacení přeměněny v krátkéodnětí svobody, vyústil v případě stěžovatelky, negramotné cizinky bez možnosti najít legální zaměstnání, v porušení článku 8 Úmluvy.
Pro Českou republiku je s ohledem na její právní úpravu významný rozsudek ve věci X a Y proti Rumunsku (č. 2145/16 a 20607/16, ze dne 19. ledna 2021). V něm Soud shledal, že vyžadovat pro
právní uznání změnu pohlaví, aby se člověk podrobil chirurgické změně pohlaví, ať již má za následek sterilizaci, či nikoli, je v rozporu s článkem 8 Úmluvy. Takový požadavek totiž dotyčného stavípřed neřešitelné dilema výběru mezi vzdáním se práva na tělesnou integritu a vzdáním se práva nauznání základní složky své identity.
Z oblasti cizineckého práva zmiňme rozsudek ve věci Hassine proti Rumunsku (č. 36328/13, ze dne
9. března 2021), v němž Soud zopakoval, že v případě vyhoštění legálně usazeného cizince na základě utajovaných informací zpravodajských služeb článek 1 Protokolu č. 7 vyžaduje, aby cizinci
byla sdělena jejich podstata, aby se proti vyhoštění mohl smysluplně bránit před soudem.
Konečně, v rozsudku ve věci Bivolaru a Moldovan proti Francii (č. 40324/16 a 12423/17, ze dne
12. března 2021) Soud objasnil, za jakých podmínek a jakým způsobem se soudy při výkonu evropského zatýkacího rozkazu musejí zabývat podmínkami ve věznici, v nichž vydávaná osoba bude v žádajícím státě uvězněna. Zásada vzájemné důvěry, na níž je vystavěno unijní právo, nemůže převážit
nad absolutním zákazem špatného zacházení zakotveným v článku 3 Úmluvy. Riziko nelidského a ponižujícího zacházení plynoucí z podmínek ve věznicích v žádajícím státě však musí dotčený člověk namítat a v určitém rozsahu doložit; článek 3 Úmluvy neukládá soudu vykonávajícího státu povinnost
se touto otázkou zabývat ex officio.
Více v příštím Zpravodaji nebo v databázi judikatury Soudu v českém jazyce dostupné na adrese
http://eslp.justice.cz/.

Petr Konůpka,zástupce vládního zmocněnce

Zpravodaj KVZ 1/2021

53