загальнодержавна

К*Жгазета

46всеукраїнський тижневик 14–20 листопада 2014 р.

щоп’ятниці

Двигун патріотизму

стор. 5Ідея понтиїзму

стор. 7

стор. 4Фото Юрія ШКОДИ

Відлуння «Молодості»Креативний простір
Наталії МУСІЄНКО

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

ВИПРАВЛЕННЯ СИТУАЦІЇ

новинидля подальшої докорінної реформи культурної сфери в контексті євроінтеграційних процесів ізобов’язань, – сказав під час відкриття конференції міністр культури України Євген Нищук.

ПРОБЛЕМИ ОБЛАСТЕЙУ Національній музичній академії України імені П. Чайковського міністр культури України провів нараду з керівниками закладів
культури. Зібралися начальники
обласних управлінь культури та керівники підвідомчих Міністерству
культури організацій.
7 листопада міністр культури
України Євген Нищук під час брифінгу в Будинку Уряду розповівпро позицію Мінкультури щодозатвердження опорного історикоархітектурного плану міста Києва:«Міністерство культури чітко підкреслює: призупинення дії п’ятого
пункту наказу Мінкультури від
21.10.2011 № 912/0/16-11– це не зелене світло забудовникам, як проце кажуть деякі ЗМІ. А навпаки –виправлення ситуації із забудовою,яка створювалася руками одіозного керівництва Департаменту охорони культурної спадщини приМінкультури, прагнення попередити злочини, пов’язані із забудовою історичного центру Києва.
Наша мета – аби історикоархітектурний опорний план міста
Києва був таким, що не допустить
навіть натяку на спотворення центру міста».

КОНЦЕНТРАЦІЯ ЗУСИЛЬ

Виступили міністр культури
України Євген Нищук, який привітав присутніх із Всеукраїнським
днем працівників культури та майстрів народного мистецтва, перший заступник міністра Олеся
Островська-Люта та заступники
міністра Олександр Журавчак і Тамара Мазур.
Дискутували про різні можливості розвитку: проведення тренінгівдля молоді, передовий досвід сучасних бібліотек, про роботу з євроінтеграції, участь у європейських
програмах «Креативна Європа» таінших.

Ольги Маркової – режисера та продюсера, експерта-міжнародника зправ людини; Фіми Чупахіна – піаніста, композитора, саундпродюсера – розпочинає роботу надстворенням повнометражного документального фільму, який розкриє життєву історію Мустафи
Джемілєва, лідера кримськотатарського народу.
Художній прийом дозволить глядачеві пережити ключові моменти
долі Мустафи, його очима подивитися як на радянське минуле, так іна сучасні Україну та світ.

НОВИЙ ФІЛЬМПРО ДОВЖЕНКА

Творчий колектив у складі: Таміли Ташевої – співзасновниці і координатора громадської ініціативи
«КримSOS», координатора Департаменту медіа-інформації громадської організації «Земляцтво
кримських татар у місті Києві»;МІНІ-ТАНК ВІД АРТИСТІВ

10 листопада в Одесі розпочалися зйомки нового українського
художньо-документального фільму
«Олександр Довженко. Одеський
світанок» Артема Антонченка. Проект здобув у жовтні грант Президента у розмірі 245 тис. грн. (із 350
тис. грн. юридичного зобов’язання
держави). Запланований хронометраж стрічки – 26 хвилин.
Проект знімається на Одеській кіностудії. «Олександр Довженко.
Одеський світанок» є першим кроком до створення більш масштабного
проекту – повнометражного художнього фільму «Олександр ­Довженко.
Одеський дебют» (режисер і сценарист Костянтин Коновалов).

11 листопада на площі перед
Львівським національним академічним театром опери та балету імені Соломії Крушельницькоїбув представлений громадськості й переданий для АТО міні-танкрозвідник. Його сконструювала йвиготувала у Львові група інженерів під керівництвом Ростислава
Пасічника.
Кошти (49 тис. гривень) на мінітанк зібрав колектив театру Львівського національного академічного театру опери та балету зпоказу вистави «Запорожець заДунаєм», яка була присвячена сучасному українському козацтву іна яку були запрошені бійці, котрі
лікуються в госпіталях Львова.

ДОПОМОГА ПОРАНЕНИМ

ЕКСПОЗИЦІЯ ПРО ЗЛОЧИН

ОЧИМА МУСТАФИ

10–12 листопада в Києві, уRadisson Blu Hotel працювала конференція «Академія культури іосвіти». Науковий форум відбувся в рамках проекту «Культурноосвітня академія», започаткованого Гете-інститутом в Україні зметою підтримки, визнання та професіоналізації українських культурних інституцій та ініціатив.
«Міністерство культури України докладає всіх зусиль для розробки нової культурної політики істратегії культурного розвитку нанайближчі десять років, яка передбачає концентрацію зусиль

2

У столиці, в Центральному будинку офіцерів за підтримки Міністерства культури України та Посольства Грузії в Україні відбулася
благодійна культурно-патріотична
акція «Допоможи пораненому!»Організатор – Всеукраїнський благодійний фонд «Соціальне партнерство».
Були присутні посол Грузії вУкраїні Михеїл Уклеба, заступник
міністра культури – керівник апарату Тамара Мазур, представники
культури, спорту та громадськості.
У концертній програмі взяли
участь: заслужений ансамбль пісні і танцю Збройних сил України,Київський академічний театр українського фольклору «Берегиня»,ансамбль грузинських народних
танців «Іберіелі» та інші.

У Краматорську в Центральній
бібліотеці імені М. Горького відкрилася документальна виставка
«Голодомор в Україні 1932–1933років – геноцид українського народу», яка розкриває механізми вчиненого комуністичним режимом
злочину проти людяності – вбивства голодом мільйонів мешканців
України.
Експозиція, організована Службою безпеки України, включає
матеріали виставок, які створювалися в попередні роки. Демонструються плакати, представленіна виставці 2009 року за матеріалами розслідування кримінальної
справи за фактом вчинення геноциду в Україні в 1932–1933 років,та експозиція «Вбивство голодом
– геноцид», створена торік до 80-хроковин Голодомору 1932–1933років в Україні.

ВІЙСЬКОВА ВИСТАВКА

Державна художня середня школа імені Т. Шевченка за підтримки
Міністерства культури України, Національного військово-історичного
музею України, Міжнародної асоціації дослідників фортифікації «Цитадель» презентувала у своєму приміщенні військову виставку «1941…
Герої не вмирають… 2014…»Документально-речова експози­ція є результатом зв’язку бійцівАТО і учнів школи. Вона представляє особисті речі бійців, які полягли на полі бою, зброю, унікальні
історичні фотознімки, документи,прапори та інші матеріали.

БЛАГОДІЙНІСТЬ ВОЛИНЯНУ приміщенні прес-клубу Волинської обласної ради відбулася зустріч «Все для перемоги» з організаторами культурно-громадської
акції волинських митців і всіх патріотів Волині на підтримку української армії. Захід, який тривав урегіоні протягом вересня–жовтня,проводився під гаслом «Допоможемо волинським воїнам – вонизахищають кожного з нас».

Про хід, проведення і підсумки
благодійної акції поінформували
присутніх начальник управління
культури облдержадміністрації Валерій Дмитрук, заслужений діячмистецтв України Віталій Іваницький та голова Волинської обласної
організації Української спілки ветеранів Афганістану Григорій Павлович. За період проведення акції
працівниками культури області булозібрано понад 101 тис. грн пожертв.
Під час зустрічі відбулася передача приладів нічного бачення ітепловізорів (придбаних за благодійні кошти) волинським воїнам,які беруть участь у бойових діях наСході України.

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Світлана СОКОЛОВА

наголос
Біло-синя полова НАЦІОНАЛЬНА ПРЕМІЯ

Комітет із Національної премії України імені Тараса Шевченка повідомляє, що закінчив прийом
літературно-мистецьких творів, висунутих Міні­стерством культури України, Державним комітетом телебачення і радіомовлення України, Націо­нальною академією наук України, Національною
академією мистецтв України, національними тавсеукраїнськими творчими спілками, Українським
фондом культури, Всеукраїнським товариством
«Просвіта» імені Тараса Шевченка на здобуття Національної премії 2015 року.
Кількість поданих літературно-мистецьких творів – 48 за вісьмома напрямами. Зі списком пошуковців можна ознайомитися на сайті комітету
www.knpu.gov.ua

 СИМВОЛІЧНИЙ ЗБІГЗ нагоди Дня української писемності та мови Президент України Петро Порошенко та міністр культури України Євген Нищук звернулися до українців
через Facebook.
«Любімо українську мову, плекаймо її. Говорити
нею – це найкращий спосіб її підтримати.
Дедалі більше російськомовних поділяє позицію,на якій і я стою, як Президент: єдиною державноює і буде наша українська мова.
Ми бачимо, що російською мовою Україну захищають і люблять так само мужньо і палко, як українською. Після того, що ми всі разом пережилиі переживаємо цього року, нас вже ніхто і ніколине розділить за мовною ознакою. Я, як Президент,цього не допущу.

Щиро вітаю вас з Днем української мови та писемності. Слава Україні!» – зазначив Петро Порошенко.
«Друзі! Так співпало, що сьогодні ми відзначаємоаж два свята – день української мови та писемності та день працівника культури! Це символічний
збіг! Адже саме мова та культура роблять нас самобутніми, вирізняють серед народів, а здобутки
митців – прекрасні літературні твори, живописні
полотна, театральні, музичні та кіношедеври табагато-багато іншого дають тисячі приводів длягордості за те, що ми – УКРАЇНЦІ!
Хочу щиро привітати усіх нас з цим днем, адже кожен – хто за покликом серця, хто за професією, а хтопросто у мріях – митець! Хотілося би традиційно побажати натхнення, але у такий непростий для нашої
Батьківщини час – бажаю усім нам миру і чистого
неба над головою! А все решта – у нас є! І щоденно
українці це підтверджують – своїми вчинками, думками, прагненнями!» – підкреслив Євген Нищук.

3

У понеділок «главный
канал страны» вжевтретє показав
сюжет, присвячений
Національному
газетно-журнальному
видавництву.
ерівників Мінкультуй видавництва звинувачують у корупції,неправомірних звільненнях працівників, скороченні накладів газет-журналівта інших небилицях. Напрошується запитання: «А судді ж хто?», тобто «Хто замовники»? Адже час у вечірніх
новинах недешевий, тожвтретє за півроку шпиняти видавництво, що фінансуєтьсяз державного бюджету, точно комусь вигідно. Хтось же«башляє»!..
Хочете дізнатися наші таємниці? Можливо, для багатьох це стане несподіванкою,а то й шоком. Посадові оклади журналістів Національного газетно-журнального видавництва не змінювалися з
1998 року. За вирахуванням
внесків до цільових фондів таприбуткового податку реальна зарплата редактора відділу на місяць складає 1957 грн,а власного кореспондента газети – аж 1476 грн. Гонорарний фонд у видавництві взагалі відсутній. Окрім того,через скорочення бюджетного фінансування видавниц­тво перейшло на скорочений
робочий тиждень, тож журналісти отримують іще на 20% меншу платню, відповідно
– 1565 та 1180 грн. Довідалися?
Упродовж весни-літа цьогоріч у видавництві розгортався
антикорупційний «водевіль»:поступово і добровільно, немову повільному танку, кружлялизвільнялися 4 творчих та 5адміністративно-господарчихпар працівників, які мали тісніпретісні зв’язки з керівником
пори Януковича.
Недорахувалися ми рідного чоловіка (а він, неборака, без освіти, колись булосягнув посади головного редактора журналу «Пам’яткиУкраїни»),однокласницічарівниці, ріднесеньких кумаі куми попереднього генерального директора видавництва пані Олесі Білаш, атакож її друзів (ну дуже вжеблизьких)… Щоправда, і досіна одній із відповідальних посад у видавництві залишаєть-Кся рідна донька пані Лесі – перукар за освітою…
Як перекладається італійською мовою слово «сім’я»,сподіваюся, ви знаєте.
Сама ж пані Білаш, кажуть,перебуває десь у селі на Полтавщині, у краях Миколи Гоголя, тож передає настирливим
кореспондентам свої віщування телефоном. Останнє її телепророцтво: 2015 року газетижурнали Мінкульту будуть
фігурувати «токо» в Інтернеті!
Баста!..

донедавна складало 93 %. А викажете…
Щоб позбутися оцих макулатурних залишків, як і всього синьо-білого минулого,щотижня за участю заступника міністра культури О. Журавчака (ну зовсім випадково
названого телекореспонденткою ЖуравчИком, як і журнал «Українська культура»– «Культурною Україною»)у травні-серпні ц. р. засідала громадська експертна видавнича рада Національногопро тодішнє визискування
журналістів.
Усі газети та журнали змінилися, зросли їхні тиражі,ми примножили коло передплатників (журналів до 10 %,газети «Культура і життя» –12,7 %), залучені до роботи напостійній основі відомі автори у царині культурологічної
журналістики…
Але зробити належить набагато більше, аніж зроблено.
І наостанок. Інтегрованим
показником успішності будь-Не дай, Боже! Цур мене,цур!..
Не складно здогадатися, щосаме ця очільниця (подейкують, підносячи вказівного пальця догори, кума самого Кулиняка!) та її синьо-біла«команда», призначена сумнозвісним режимом, сьогодні
розповідає дешеві байки про«низькі тиражі» та «нечувані прибутки від реклами». Аміж іншим, залишки незатребуваної друкованої продукції
на 01.01.2014 у видавництві
сягнули 1 млн грн, з-поміж
яких левова частка (86 %) –випуски глянцевого журналу
«Українська культура» часів
«царювання» скандально відомої улюбленої племінниці
(вчорашньої студентки) тогож Михайла (за версією Ганни
Герман – «Міші») Кулиняка,міністра культури з-під Януковича (№№ 1–12 за 2013 р.).
Повернення з реалізації цього
журналу в мережі «Союздрук»газетно-журнального видавництва. Детально проаналізовано і затверджено стратегію
розповсюдження преси, здійснено сегментування сучасного ринку розповсюдження
кожної з газет і кожного журналу. Розпочато маркетингові дослідження на сучасному
ринку реклами, задля чогорекламу вміщуємо в обмін нарозповсюдження видань таінформаційне спонсорство.
За ці кілька місяців ми нетільки зберегли колектив видавництва. До речі, звільнилися за власним бажанням лише18 із 76, а не половина співробітників, як неправдиво повідомлялося в телесюжеті.
Навіть не намагаємося запитувати, де був цей «принциповий» телеканал восени 2010
року, коли з нашого видавниц­тва команда Януковича брутально звільнила 47 наших
колег. До честі сайта «Телекритика» – він єдиний писав

якого видання є його наклад.
«Культура і життя» за останні місяці його потроїла. Нашівидання читають бійці в зоніАТО, пасажири Укрзалізниці та міжнародних авіаліній,глядачі театрів і студентипершокурсники.
Сердечна
подяка тим, хто повірив новій старій команді і підтримав видавництво і словом, іділом!
Сподіваємося, що винесена
сьогодні на громадський розгляд концепція розвитку державного підприємства «Національне газетно-журнальне
видавництво» дозволить після «чорної п’ятирічки Януковича» відродити авторитет наших видань, зменшити
обсяги державних дотацій тарозширити спектр культурологічних проектів. Без полови, звісно…
Анатолій СЄРИКОВ,заслужений журналіст України

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Антон ФІЛАТОВ

кіноМозаїка МайдануУ КІНОТЕАТРАХ ІЗ 13 ЛИСТОПАДА

Найближчий вікенд увійде в історію як початок
прокату найкасовішого вітчизняного фільму. Раніше це звання належало «ТомуХтоПройшовКрізьВогонь», бокс-офіс якого досяг $ 212 тис. За прогнозами
експертів, «Поводир» перевершить результат удвічі. Компанію українському блокбастеру на цьому
тижні складе бразильський альманах романтичних
короткометражок та молодіжна мелодрама.

4Антон ФІЛАТОВ
Найкращим фільмому Національному
конкурсі кінофестивалю
«Молодість» буловизнано «Обличчя»Нікона Романченка.
трічка відкриває перед глядачем мозаїку
людей, які були на Євромайдані. Цю документальну картину 23-річний
режисер захищав як дипломну
роботу, випускаючись цього
року з університету.
Це вже далеко не перша йогоучасть у кінофестивалі «Молодість». Торік у рамках кінофоруму показувалася короткометражна робота Нікона
«Порятунок». У далекому 2003му на цьому ж фестивалі демонструвалася стрічка Сергія
Масло­бойщикова «Шум вітру»,в якій Романченко зіграв одну зключових ролей. Крім того, молодий режисер неодноразово
брав участь у паралельному конкурсі фестивалю Shoot and play.
В ексклюзивному інтерв’ю«КіЖ» Нікон Романченко розповідає про роботу над «Обличчями» та проекти, з якими йогоможна буде зустріти на «Молодості» у наступних роках.
– Коли ти розпочав роботу над цим документальним фільмом?
– У грудні. Спочатку відзнятий на Майдані матеріал я мон-СПоводир
Стрічка відновлює події 30-х років ХХ ст., колиНКВС розстріляв кілька сотень кобзарів, зібравши їх у Харкові під приводом з’їзду. У центрі
сюжету – американський хлопчик, який волею
підступної долі опинився поводирем у сліпого
кобзаря Івана Кочерги. Цей хлопець і став єдиним свідком тих трагічних подій.

Ріо, я люблю тебеСеред режисерів, які взяли участь в цьому проек­ті, майже всі мають за попередні свої роботи якщоне «Оскар» чи «Золотого ведмедя», то номінації накінофестах у Каннах, Сан-Себастьяні тощо.
У десяти фільмах, що входять у цей проект, будуть
наркотики і релігія, окраїнні нетрі й центральні палаци, багатії та бездомні… Словом, фільм покажевсю палітру життя у місті, з яким часто порівнював
провінційні радянські містечка Остап Бендер. Відчувши чари цього мегаполісу та озирнувшись нав­коло після перегляду стрічки, напевне, і вам захочеться сказати: «Ні, це не Ріо-де-Жанейро…»

З любов’ю, РозіРозі Дюнн планує разом зі своїм найкращим другом вступити до університету. Та після шкільної
вечірки вона дізнається, що завагітніла. З цього
моменту подальше життя дівчини докорінно змінюється. З амбіційної абітурієнтки вона перетворюється на маму.
Друг Розі стає студентом, від’їжджає в інше місто, зустрічає нових друзів. Та незважаючи на це, їхністосунки не слабнуть навіть за 12 років розлуки.

тував у короткі кількахвилинні
ролики. Робив це, аби показати, що там стоять не безхатьки,не фашисти, а нормальні люди.
Робота над такими короткометражками була хаотичною – язнімав ті події, на які потрап­ляв. Загалом я відзняв близько 400 гігабайтів відео, і частина цього матеріалу увійшлав альманах «Чорний зошит
Майдану». Лише навесні всеце оформилося у фільм, який івідібрали на «Молодість».
– Окрім «Облич», у тебезалишилися короткі ролики про Майдан?
– Так. Серед них є коротенький фільм про чоловіка, якийрозписує каски, і про піаніно,що стояло посеред площі…
Усього таких коротких фільмів
близько восьми. Надалі я на-вряд чи буду перемонтовувати
«Обличчя» і ці ролики. Гадаю,не треба руйнувати ту форму, вякій вони сьогодні.
Події я знімав разом з Ана­стасією Лисенко. Наприклад,усі кадри, відзняті на Грушевського, – її робота. Коли вонатримала у руках камеру, я прикривав її, щоб вчасно відвернутися від небезпеки.
– Показ твого фільму на«Молодості» став українською і світовою прем’єроюстрічки. Яка подальша фестивальна доля картини?
– Зараз мені цікаво надіслати фільм на Гонконгський кінофестиваль, адже там нещодавно почалися події, подібнідо наших. Тож «Обличчя» будуть перегукуватися з ситуацією у їхній країні.

– Надалі ти плануєш зосередитися саме на ігровому кіно?
– Так. Я ще не зняв таку ігрову стрічку, яка б мене влаштовувала на 100 %. Тож наразі я поставив перед собою мету зняти
повнометражну ігрову картину.
Проте життя мінливе, і, можливо, незабаром я знову візьмусяза документальну роботу.
– Де найближчим часом
можна буде переглянути
«Обличчя»?
– Тільки-но ми провели показ у Миколаєві. Це було «Відлуння Молодості», у рамках якого демонструвалися
вітчиз­няні картини з фестивалю. Фільм буде показуватисяу кіноклубах і, сподіваюся, напрестижних закордонних фестивалях.

Міжпланетний наперсточник
Одразу після виходу наекрани «Інтерстеллар»здобув статус «головної
прем’єри року упопулярному кіно».
Це підтверджується мегатоннами схвальних рецензій тамиттєвим потраплянням цього
фільму на перші позиції у найавторитетніших рейтингах.
Атракціонність та філософічність у блокбастері поєдную­ться настільки ненав’язливо талегко, що фільм буде цікавим іяйцеголовим інтелектуалам, інайпримітивнішим глядачам,у яких мозок забитий попкорном.
Події розгортаються у недалекому майбутньому, колилюдство зіткнулося з продовольчою кризою. Дедалі частіші пилові бурі знищують

врожаї. До того ж усі потерпають від загадкового грибка,який активно поглинає кисень. Боротися з цією ­напастю
людство безсиле. Таємний
відділ НАСА відчайдушно шу-кає у Всесвіті планету, на якуможна було б перенести землян. Герої фільму відправляються на мільйони світлових років, щоб остаточно
з’ясувати, чи знайдеться у не-осяжному космосі місцинкадля нашого роду.
Режисер Крістофер Нолан
після виходу цієї стрічки, напевно, назавжди закріпить засобою статус знакового режисера сучасності.
Як і в попередніх своїх фільмах, він ефектно показує глядачеві фокуси. Немов наперсточник, він віртуозно крутить
стаканчиками, під одним зяких замість кульки криється
планета, придатна для життя.
І поки глядач зачаровано спостерігає за магією
комп’ютерної графіки, сам режисер глибоко запускає рукуу його кишеню. Кожна з трьох
попередніх стрічок Нолана зібрала більше $800 млн. Рекордний бокс-офіс очікуєтьсяза прокат «Інтерстеллара».

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

5сторінка андрія куркова
Цікавість – двигун патріотизму
Андрій КУРКОВ

…Сьогодні, покидаючи цьогорічну європейську
столицю – Ригу, я додав би наступне: Україні потрібна сучасна програма стимулювання внутрішнього туризму та стимулювання пізнавального
інтересу до власної держави. Україна теж можещороку вибирати по дві власних культурних столиці – одну на Сході чи Півночі, іншу на Заході чиПівдні.
У кожному українському місті нині легко знайтиі культуртрегерів, і волонтерів, готових допомогти місцевій владі впоратися з наповненням такого року культури. У кожному місті знайдуться
представники бізнесу, які зрозуміють, наскільки
важливі для місцевої економіки внутрішні туристи, наскільки це важливо і для самих городян, якізможуть подивитися на свою малу батьківщину
іншим, оновленим поглядом.
Але це тільки те, що саме собою напрошуєтьсядо реалізації! А якщо до цього додати можливість
кожній області проводити подібну регіональну
програму з пожвавлення життя обраних, щоразу
нових міст і містечок? Українці традиційно оцінюють значимість райцентру за його базаром, забуваючи, що живемо ми не базаром єдиним!
Так, можна, звичайно, вечорами дивитися телеканал «Дискавері» і відкривати для себе джунглі
Амазонії і пустелі Північної Африки. Але якщо повірити, що і наша рідна земля здатна нас здивувати, то вдома всидіти буде набагато важче. А повірити в це легко. Досить ознайомитися з програмою
«Сім чудес України», погортати веб-сайти, які розповідають про наші власні пам’ятки і про те, як доних дістатися.

Європа вчиться і навчає.
Вона «перемелює»сотні тисяч емігрантів,але й наповнює літаки,автобуси і поїзди своїми
громадянами, охочими
трохи краще дізнатися,де вони мешкають.
ехай ці люди живутьу Литві й одночаснов Європі, але якщосвою Литву вони знають, то свою Європу вони вивчатимуть до кінця віку.
Європа як об’єднавчий простір у людському вимірі нескінченна як у географічному сенсі, так і в культурному.
І щоб зробити її для самих європейців затишнішою, зрозумілішою, ріднішою, ще в 1985році була придумана програма
«Культурна столиця Європи»,щоб звертати увагу континенту щоразу на новий регіон,нове місто, іншу європейську
культуру.
У 1988 році культурною столицею став Західний Берлін.
Ви можете собі це уявити зараз: Східний Берлін, все щезавішаний портретами Гонеккера, намагався зазирнути за охоронювану прикордонниками стіну, зазирнутив інший Берлін, який раптом
став культурною столицею
всієї Європи! Відтоді десятки
європейських міст зверталина себе увагу завдяки цій програмі, і мільйони європейців
їхали в ці міста і країни і тамували свою географічну і культурну цікавість.
Програма змінювалася, корегувалася. Деякий час одночасно з містом, обраним черговою культурною столицею
Європи, місто не з Західної Європи отримувало свої 15 хвилин слави, потрапляючи в Європейський місяць культури.
Але програма для цих населених пунктів була згорнута. Занадто багато ще міст у самому
ЄС, які відчувають, що їх недооцінюють, недовідвідують, недозгадують. Тепер щороку Європейський Союз обирає двікультурні столиці Європи одночасно. У 2014-му, який ужедобігає кінця, однією з таких
столиць була і поки ще залишається Рига.
«Як статус культурної столиці вплинув на життя міста?»– поцікавився я в однієї з організаторів та координаторів

Нєвропейської програми міста Айви Розенберг. Виявилося, що підрахунки результатів
року ще не закінчені – нимизаймається інша команда, алеперше півріччя перебування встатусі культурної столиці Європи принесло Латвії збільшення потоку туристів на 19 %.
Я не бухгалтер, і цифри длямене на другому плані. Насамперед мене цікавив процес
підготовки і зміст культурного
життя міста в цей період. Виявилося, що підготовка тривала 4 роки, і за цей час команда
організаторів спрацювалася
так, що тепер навіть не думає
розлучатися! Десятки ініціативних та креативних дівчаті хлопців, чоловіків і жінок,змогли не тільки заповни-зидент Літнього університету
Амстердама Стів Остен. Булий координатори майбутніх
культурних столиць Європи,включно з Жірі Сульженко зчеського міста Плзень.
«Ми дуже хочемо показати,що наше місто може запропонувати культурній Європі
набагато більше, ніж просто
пиво, – сказав він при розмові. – У нас багате театральне
життя, багато цікавих діячів
мистецтва, багата історія, якапоки не відома багатьом європейцям».
«У мого міста, на відміну відПлзеня, немає навіть пивного
бренду! – поділилася Раріца
Збранка з румунської Трансільванії, міста Клуша. – Намще належить створити і зміц-дянськ і Одесу, але величезна
частина наших співвітчизників не виїжджає десятиліттями зі свого району чи області.
І найбільш «нерухомими» насправді традиційно були жителі Донбасу і Криму.
Україна, якщо ми хочемо,щоб нинішня ситуація більше
ніколи не повторювалася, маєсерйозно ставитися як щодовнутрішньої робочої міграції,так і внутрішнього туризму.
Ці речі взаємопов’язані. Той,хто бажає зазирнути в найзатишніші куточки своєї держави, буде легкий на підйомі тоді, коли економічна ситуація змусить шукати роботу вінших регіонах. Це проходили
багато країн, і навряд чи Україна уникне подібної ситуації.

ти рік сотнями подій і акцій,фестивалів і виставок, а й запросили собі на допомогу іноземних колег. Справа в тому,що міста, які вже побували устатусі культурної столиці Європи, створили неформальну асоціацію, що допомагає
командам нових культурних
столиць впоратися з валом завдань і проектів та уникнутипри цьому тих помилок, якихприпускалися колеги раніше.
Ось і цього разу серед учасників конференції, присвяченій збереженню загальноєвропейської
культурної
політики, частиною якої є програма «Культурна столиця
Європи», були і координатор
програми в Західному Берліні в 1988 році Неле Гертлінг, ікоординатор програми в Амстердамі в 1989 році, нині пре-нити впізнаваність міста і регіону!»Україні давно варто придивитися до такої практики стимулювання внутрішнього європейського туризму. Однієюз проблем, яка стала, зокрема,і причиною нинішньої трагічної ситуації в Донбасі та в Криму, є фізична «нерухомість»нашого суспільства, небажання озиратися на різні боки іцікавитися: що знаходитьсяза найближчим горизонтом?
Хто там живе, і як ці люди думають?
Не було у нас ні внутрішньої
робочої міграції, яка допомагає суспільству динамічно
розвиватися, ні внутрішнього
туризму. Так, частина громадян України легка на підйом іготова полетіти відпочивати вЄгипет і Туреччину, або в Бер-Йдеться не про масову робочу
міграцію, а про міграцію малої
частини населення, про міграцію, яка збалансовує економічний розвиток суспільства.
Сам же Донбас також є результатом робочої міграції, тільки
масової, ідеологізованої й одноразової.
Недавно мене запитав одинжурналіст: «А що ви зробили
б, якби стали міністром культури?» Тоді я розповів йомупро різні способи поділу бухгалтерської діяльності Міністерства культури, пов’язаної зфінансуванням театрів, музеїв та інших об’єктів культури
і, власне, культурної діяльності, підтримки та фінансування
проектів, спрямованих на посилення в українській культурі елементів сучасного мистец­
тва.

К*Ж

всеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

6книгозбірня

редактор
Людмила ЧЕЧЕЛЬ

Terra poetica. Фінал ІВАНО-ФРАНКІВСЬК

Таня СОЛОВЕЙУ міській книгарні «Є» київська письменниця
Міла Іванцова презентувала книжку «Теплі історіїпро радість і сум».
Міла Іванцова почала писати у зрілому віці. Спочатку це були вірші та оповідання. Однак визнання їйпринесли романи. Роман «Родовий відмінок» здобув
номінацію «Вибір видавців» у літературному конкурсі «Коронація слова – 2009». Роман «Гра в паралельне
читання» увійшов у трійку творів-переможців цього ж конкурсу у 2012 році. Зараз письменниця має утворчому доробку шість романів.
– Видавництва, що друкували мої романи, не хотіли видавати малі форми. А я дуже люблю оповідання. Навіть дійшло до того, що у два попередні
романи я вставила власні оповідання, бо хотіла привабити увагу до малих форм. Тож цього літа я звернулася до видавництва «Брайт Стар Паблішинг», девирішили, що мої оповідання добре доповнюють
серію «Теплі історії». У цій книжці я зібрала невеликі
твори, які були написані за останні 10 років, якщо небільше, – розповіла Міла Іванцова.

 КИЇВВ Українському фонді культури у рамках Всеукраїнського літературно-мистецького проекту «Незабутні зустрічі» відбулася презентація Вінницького
обласного Будинку культури учителя, який відзначає 70-річчя.
– У рамках творчого проекту «Незабутні зустрічі»,– розповідає Тетяна Мельник, – ми привезли достолиці лауреатів численних міжнародних та Всеукраїнських фестивалів і конкурсів різних років, зокрема, співачку Тетяну Бондар та народне вокальне тріо«Зір­ниця» під керівництвом композитора, відмінника освіти України, лауреата міжнародного пісенного
фестивалю мистецтв «Зірки пекторалі» та Всеукраїнського конкурсу керівників художніх колективів «Золотий Орфей», лауреата всеукраїнського пісенного
фестивалю «Пісня року – 2014» Ольгу Янушкевич.
У програмі звучали пісні, написані Ольгою Янушкевич на слова сучасних українських поетів НіниШаварської, Олени Вітенко, Любові Маслової, Тетяни Яковенко.
Тетяна Бондар подарувала приємні хвилини насолоди вишуканим українським романсом.
Поетичне слово звучало з вуст Олени Вітенко, Тетяни Яковенко та засновниці проекту, ведучої мистецьких програм українського радіо Ніни Шаварської.
Людмила ЧЕЧЕЛЬ
Фото авторки

Міжнародний поетичний
фестиваль Terra poetica
завдяки зусиллям відомої
поетки та громадської
діячки Лесі Мудрак
цього року було вперше
проведено в Україні.
нформаційним партнером фестивалю стала газета «Культура і життя».
Фестиваль передбачав
конкурс для іноземних учасників із 10 країн світу: Гіларі
Ширз (Англія), Морін Велдон
(Уельс), Морель Сміт (Шотландія), Діті Ронен (Ізраїль),Христина Ленковська (Польща), Ак Вельсапар (Швеція),Юрій Талвет (Естонія), Дімітр Хрістов (Болгарія), Катеріна
Стойкова-Клемер(США), Слагана Атанасова
(Македонія).
У переддень фестивалю Генеральний партнер заходу
«Самміт-книга» видав англомовну антологію Terra poetica,де подані твори учасників із 17країн (англійською) та 20-тисучасних українських авторів(в англомовному перекладі).
Протягом усього фестивалю
відбувалися читання поезій
мовою оригіналу та перекладені англійською, а глядачі
мали змогу проголосувати заулюбленого учасника за допомогою СМС-голосуваннята на сайті фестивалю. Такожусі читання оцінювало почесне журі конкурсу, у скла-Іді якого були чарівна поетеса
Морін Велдон та голова журіДмитро Дроздовський. Коментарі пана Дмитра подано
нижче:«Третя премія фестивалю
дісталася учасниці Слагані
Атанасовій з Македонії.
Слагана Атанасова – “улюблениця мас”, за неї віддало
свій голос дуже багато тих, хтоголосував за допомогою Інтернету та СМС. Її поезія сповнена нетрадиційними образами,несполучуваними метафоричними сполуками. Це голос молодої поетки, яка не боїться
дерзати, водночас залишаючись вірною естетиці. Вона –володарка призу глядацьких
симпатій в Україні.
Друга премія – Гіларі Ширз(Великобританія).
У Гіларі Ширз надзвичайно глибокі за філософсько-психологічним рівнем вірші.
Дуже добра англійська поезія,яка виростає з питомої поетичної традиції. Немає надривності, штучності, пафо-су, зайвої екстравагантності.
Є глибока жіноча філософічність.
Гіларі надзвичайно вільно
поводить себе в англійській
літературній традиції, водночас не руйнуючи основ доброї британської поезії. Вонамайстерно поєднує урбанізм
пост-сучасного світу з універсальною традиційністю та гуманізмом.
За Малларме (поезія – найкращі слова у найкращому порядку) – її поезія найсильніша. Вона прочитала міні-поемупро український Голодомор,у якій блискуче передала історичний трагізм і катастрофізм,монструозність комуністичного мислення. Етично виважена й по-епічному спокійна –такою видається поезія Гіларі
Ширз».

Премія Діті Ронен
«Від першого дня їївиступи здобули найвищу
оцінку. І з-поміж
членів журі, і з-поміж
глядацької аудиторії.
Вона артистична, глибока,тонка у відтінках, також, по суті,епік з обличчям ліричної поетеси. Її вірші – це магічне камлання, ритуально-міфологічні
твори, в яких жінка просить
розради у Господа за свої гріхи.
Це особливе метафоричнеі метафізичне розгрішення.
Вона зберегла в собі любов доУкраїни, яка дала їй життя. Іавтентичність цього переживання, трансформованого в поетичному тексті, вражає своєю
емоційною силою», — зауважив Дмитро Дроздовський.

Урочиста церемонія закриття Міжнародного фестивалю
Terra poetica відбулася в актовій залі Дипломатичної акаде-мії Міністерства закордонних
справ України на грандіозному гала-концерті. Не було деяблуку впасти! Усі очікува-ли результатів СМС-, онлайнголосування та оцінок журі…
Зрештою, це була перша спроба провести поетичне Євробачення в Україні.
«Це фестиваль однієї Жінки…
Як театр одного актора, з усією
драматургією та емоційністю»,– зазначила у своєму виступі
переможниця Діті Ронен з Ізраїлю, звертаючись до засновниці
дійства Лесі Мудрак.
«І щоб ви знали, – додала, –доля Ізраїлю зараз вирішується в Україні…»
За Положенням Міжнародного поетичного фестивалю Terra poetica, фестиваль
­мандрує в країну переможця…
Анна ІВАНЧЕНКО

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Антон ФІЛАТОВ

книгозбірня
Ідея понтиїзму ПРИНАГІДНО

Антон ФІЛАТОВ

Олександр Михед – культуролог, літературо­знавець, куратор мистецьких проектів. Народився
1988 року. Закінчив Київський національний університет імені Тараса Шевченка. Співробітник Інституту літератури імені Т. Шевченка НАН України.
Автор численних публікацій у провідних українських ЗМІ (від «Дзеркала тижня» й «Кореспондента» до «Українського тижня» і «Сучасності») та виданнях Німеччини, Сербії, Польщі, Чехії. Вибраніесе перекладалися англійською, польською, сербською, російською мовами.

Автор художньої книги «АмнезіЯ» (К.: Електрокнига, 2013). Уривки книги перекладено англійською, німецькою та польською мовами. Книга
стала підґрунтям для літературно-мистецького
мультимедійного проекту «АмнезіЯ project: Відкрита платформа» (www.amnezia.in.ua). Персональний сайт: www.mykhed.com.

7Стрімко і влучно, якартилерійські залпи,валяться на читача
оповідання збірки
Олександра Михеда
«Понтиїзм».
аписана за півтора
роки до Майдану тавійни на Сході, а також до початку інформаційної війни, ця книга
детально описує не тільки події, але й їх наслідки. Ситуації,втілені автором на сторінках
«Понтиїзму» страшні тим, щомають шанс втілитися у життя… Тому, прочитавши цюкнигу буквально за кілька годин, я звернувся до автора через соціальну мережу, аби розпитати: як побудований йоговласний
гідрометеоцентр,що видає прогнози етичносоціальної погоди.
— Перша Ваша книга, щовийшла минулоріч, називалася «Амнезія». Тепер Ви випустили «Понтиїзм». Назви звучать, якдіагнози, які ти виписуєшчи то суспільству, чи тосамому собі, чи то нікому
конкретно, однак у будьякому випадку сформульовані дуже точно.
– Я би волів уникати слів«діагноз», «вирок», «суспільство». Кожна книга – це робота з певним концептом. Слово,за яким ховається мережа асоціацій і смислів. Якщо перша
книга «АмнезіЯ» – це справді
була особиста історія, то у випадку з «Понтиїзмом» меніхотілося створити фіктивну
реальність з її правилами, особливостями, закінченими історіями, характерами. Це двікниги, що різняться і тематично, і концептуально (сподіваюся, читачі це зауважать).
Однак спільним лишаєтьсясам підхід – ключове словосимвол, за яким приховановсю глибину.
– Зміст книги нагадує зодного боку словник. Кожна глава названа одним
словом, неочікуване значення якого, власне, пояснюється у ній. З іншого
– підбірка нагадує експозицію в галереї. Величезна зала Вашої книги налічує інсталяції, класичні
картини, реді-мейд твори, мінімалістичні замальовки, авангардні твори

Н

тощо. За яким принципом Ви формували послідовність та концепцію цієїзбірки?
— «Понтиїзм» для мене – цеконцептуальна збірка оповідань. У ній йдеться про наступне: є ключове слово-концепт
«понтиїзм» – позначення
жорстокого вірування в понти, якому поклоняються людиі часом платять чималу цінуза це. Сама ж книга складається з 25 оповідань, 25 слівконцептів («Картина», «Відос», «Шлюб» і т.д.). Кожнезі слів, із оповідань, має своєзначення, свої символи. Однак
разом вони працюють систематично на ідею «понтиїзму».
У книжці мені постійно хотілося дивувати читача. І наформальному рівні (як ти цілком слушно зауважуєш) – оповідання в книжці варію­ютьмаксимальну кількість різноманітних оповідних і стилістичних форм. З іншого
боку – я хотів написати цікаву
книжку, яку читач міг би прочитати з інтересом. Мені подобається твоє порівняння зуявною експозицією певного галерейного простору. Однак ще ближче мені у випадку
«Понтиїзму» порівняння з режисурою, коли свідомо організовуючи тексти в певному порядку, можеш розраховуватина ту чи іншу емоцію, враження, відчуття читача. І завдякицим постійним змінам стилістичних, формальних, сюжетних регістрів і функціонує весьмеханізм «Понтиїзму».
– На останній сторінці книги стоять дати жовтень 2011 – липень 2012.
Тобто робота над текстами
була закінчена фактичноза півтора роки до Майдану, війни, інформаційного
протистояння… Проте усіці події цікаво переосмислюються у Вашій книзі.
Що б Ви хотіли сказати
тим, хто запідозрив Вас укон’юнктурі?
– Мені нічого сказати тим,хто запідозрить мене у чомусь.
Оповідання не переписувалися, не редагувалися з огляду нанову політичну ситуацію. Перші публікації текстів із книжки були восени 2013, коли ще,в принципі, не було натяків нате, що ми маємо зараз. Однак

найважливіше, що хочеться
сказати про певну прогностику, присутню в книзі (включно і з натяками на державуворога, з якою борються деякі
герої книжки) – на жаль. Нажаль, фіктивна реальність стала реальністю.
– Практично в усіх главахтак чи інакше з’являється
слово «війна». Чим є війнадля книги? Чим є війнадля Вас?
– Війна – це те, що присутнєв усіх оповіданнях. І в кожному з них є її визначення. Томудля відповіді на перше твоєпитання я банально скажу,що краще читати книжку, а непереказувати її зміст. Відповідаючи ж на ще складніше питання – чим війна є для мене– скажу тільки: війна – цежах. Жах, в якому ми звикаємо жити.
– Я прочитав «Понтиїзм» за один «присіст», іколи перегорнув останню
сторінку і відклав книгу, то було враження, щокілька годин їхав у потязі, набитому фріками,кожен з яких заводив зімною характерну для подорожей випадкову розмову. Голова після таких
розмов, скажу відверто,гуділа. А як Ви почувалися, коли працювали надцією книгою?
– Дякую, за таке порівняння
(сміється). Робота над будьякою книгою це справді робота. У випадку «Понтиїзму» яспробував новий для себе підхід до створення літератури –за більшістю оповідань, вміщених у книжці, приховано
чималий шматок дослідження, те, що в мистецькій сфері
називають research. Скажімо,для оповідання про рейдерівя вивчав різноманітні схеми
рейдерських захоплень.
Для написання оповідки проснайпера я вивчав їхню історію і т. д. Але, звісно, окрема
історія це оповідання «Маха»,за якою приховано величезний об’єм досліджених матеріалів. Тому, якщо відповідати
коротко, то робота над «Понтиїзмом» показала мені новий
метод, яким я продовжую користуватись. І який приносить
мені справжнє задоволення,бо дозволяє постійно дізнаватися щось нове про навколишню реальність.
Фото та ілюстрації надані автором

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

Головний редактор
журналу «Український театр»Надія СОКОЛЕНКО

театрОперета б’є рекорди!

 КИЇВ

17–20 листопада в Національному центрі театрального мистецтва імені Леся Курбаса відбудеться український фестиваль-лабораторія
моноп’єс «МоноЛІТ» – «Монолог Література і Театр». Проект започаткував драматургічний відділ
Центру для ініціювання створення п’єс, сценічних
читань і вистав.
До фестивалю було проведено конкурс монодрам, кращі з яких увійдуть до антології сучасних
українських моноп’єс. У рамках фестивалю будуть
показані п’єси у форматі сценічних читань і вистав,а також проводитиметься дискусія «Полілог: діалог про монолог».
У програмі будуть представлені п’єси переважно працівників драматургічного відділу центру – Неди Нежданої, Ярослава Верещака, Олега
Миколайчука-Низовця та Оксани Танюк.
Відкриється фестиваль виставою «Храм її диявола» Д. Христова у постановці Олександра Мірошниченка (театр «МІСТ», він же драматург Олександр
Вітер).

 УКРАЇНА

7 листопада з нагоди Всеукраїнського дняпрацівників культури та майстрів народного
мистецтва Президент України Петро Порошенко
підписав Указ № 856/2014 про відзначення державними нагородами зокрема й працівників театральної галузі.
Провідного майстра сцени Херсонського обласного академічного музично-драматичного театру
імені М. Куліша Анатолія Толока, який нещодавно
святкував свій ювілей, нагороджено орденом «Зазаслуги» ІІІ ступеня. Актор Національного театру
російської драми імені Лесі Українки Віктор Алдошин отримав звання «Народний артист України».
Званням «Заслужений артист України» відзначено зірку Київського академічного театру на Подолі Сергія Бойка, артиста Національного театру
імені Марії Заньковецької Ігоря Гаврилова, артистку Одеського театру імені Василя Василька Галину
Гедзю, артистку Сумського театру імені Михайла
Щепкіна Тамару Корінну, артистку Національного
театру російської драми імені Лесі Українки Ірину
Новак, актрису КАМТМ «Сузір’я» Світлану Орліченко, артистку Дніпропетровського театру імені Тараса Шевченка Оксану Петровську.
Званням «Заслужений діяч мистецтв України»відзначені художній керівник Центру сучасного мистецтва «ДАХ» Влад Троїцький та директор
­Театру української традиції «Дзеркало» Володимир Петранюк.
Приєднуємося до привітань із такими почесними
нагородами і званнями!

8Катерина МАЩЕНКО
Національна оперета
України провела
«Вечір мюзиклу».
азом із глядачами
емо­ційно і стильно театр досліджував тем­пе­раментний жанр,звернувшись до творчості
легендарних композиторів:Л. Бернстайна, Е. Веббера,Дж. Кандера, К. Портера, Р. Роджерса, Ч. Страуза, М. Хемліша, Дж. Хермана та інших.
Була представлена сучасна інтерпретація вже відомих шедеврів жанру і приємне знайомство з рекордною
кількістю прем’єрних номерів. Їх у програмі концерту
було аж 15.
Під час спілкування з журналістами
режисер-поста­новник проекту, художній
керівник театру, заслужений
діяч мистецтв України Богдан Струтинський зазначив:«З огляду на історію розвитку
жанру, мюзикл народився зоперети.
Національна оперета України позиціонує себе як театр
широкого профілю і з успіхом працює у різних музичних жанрах, тож цілком закономірно, що ми взялися заприсвячений мюзиклу проект.
Більше того, серед каскаду номерів концерту є ті роботи, яків перспективі будуть у репертуарі нашого театру як повноцінні вистави».

РІ якщо так станеться, українським глядачам справді
пощастить. У концерті булипредставлені номери з таких
всесвітньо відомих мюзиклів,як «Кабаре», «Вестсайдська
історія», «Звуки музики»,«Знедолені», «Енні», «Евіта», «Поргі і Бесс», «Різдвяна
ніч», «Скрипаль на даху», рокопери «Юнона і Авось».
Порадували публіку й улюб­лені номери з мюзиклів нинішнього репертуару театру:«Моя чарівна леді» Ф. Лоу,«Цілуй мене, Кет!» К. Портера, «Труффальдіно із Бергамо» О. Колкера. Тепло і зазартом публіка приймала
кожний номер – свого родуміні-спектакль у сюжеті однієї великої, цікавої, захоплюю-чої вистави під назвою «Вечір
мюзиклу».
Засловами
постановочної групи концерту, всі отримали колосальне задоволення від роботи над проектом.
Балетмейстер-постановник,головний балетмейстер театру
Вадим Прокопенко зізнався,що артистам балету дуже подобається працювати над номерами жанру мюзиклу, аджемузика тут надзвичайно ігрова,динамічна, ритмічна і соковита.
Хормейстер-постановник,головний хормейстер, а також
диригент Національної оперети Ігор Ярошенко сказав, щодля артистів хору і взагалі длятеатру дуже важливо з кожним
новим проектом розвиватися,рости, вдосконалюючи вико-навську майстерність. А як цеможна зробити краще, як неторкаючись кращих світових
музичних зразків?
Художник-постановник, головний художник театру Андрій Романченко зі свого бокудодав, що мюзикл – це завжди
експеримент. От і в новому,але вже успішному проекті театру він проекспериментував,поєднавши у сценографії різні
фактури: мультимедійні екрани, метал і гру світла.
Судячи з великого успіху проекту у глядача, овацій,бурхливих оплесків і вигуків
«Браво!», нова постановка
Національної оперети «Вечір
мюзиклу» посяде почесне місце в репертуарі театру і ще нераз порадує публіку.

Райок у Львові
16 та 17 листопада
Львівський драматичний
театр імені Лесі Українки
презентує незвичайнудля драматичного
театру прем’єру.
Мова йде про заборонену оперу (мовою оригіналу) Дмитра
Шостаковича «Антиформалістичний райок, або Сталін був,Сталін є, Сталін буде?» за участі
солістів Харківської національної опери, Київської і Полтавської філармоній у постановцівже відомого своїми попередніми постановками «DIVKA» і «Вівісекція» режисера і директора
Олексія Коломійцева.
Ця вистава – друга частина
трилогії в опері Олексія Коломійцева. Постановка про євро-пейського диктатора середини
минулого століття – Йосипа Сталіна, який вписав своє ім’я кривавими літерами в історію не од-нієї країни. Крик душі про віру,надію та глобальне знищення
схожих на Сталіна душевнохворих ідеологів-диктаторів.

Першу частину – «Вівісекцію» у жанрі живого кіно – театр уже презентував 20 вересня.
Це перформанс про щоденне
зло. А також – означення актуальної для України трагічної
ситуації в особі ідеологічного
диктатора-вбивці Путіна.
Театр імені Лесі Українки вжепочав репетиції третьої частини – рок-концерту за «Іродом»Ігоря Поклада. Це історія продітовбивцю, біблійного персонажа царя Ірода, жорстокого тирана-правителя та зразка
глобального світового зла.
Проект трилогії створений,щоб вивести суспільство зінертного стану задоволення
ситуацією у світі та закликатидо боротьби свідомості.

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

Головний редактор
журналу «Музика»Ольга ГОЛИНСЬКА

музика
«Про війну» в Тбілісі КИЇВ

Ірина ШЕСТЕРЕНКО ЛЬВІВ

Протягом 14–18 листопада у Львові триватимевже третій за ліком Міжнародний фестиваль «Відкриваємо Падеревського». До програми форуму
включено симфонічні, камерні та сольні концерти
вітчизняних музикантів і віртуозів із Європи, теат­ральні вистави, покази фільмів, зустрічі з легендами музики.
Центральною подією фестивалю 16 листопада стане реалізація унікального проекту «Від Падеревського до Пендерецького». На сцені Львівської опери
зустрінуться дві легенди польського та українського
сучасного музичного мистецтва – Кшиштоф Пендерецький і Мирослав Скорик. Пан Кшиштоф диригуватиме свій твір «Credo», що прозвучить у виконанні
хорової капели «Думка», дитячого хору «Радуниця»,оркестру «INSO-Львів» і польських солістів. Миро­слав Скорик презентуватиме Концерт для скрипкиз оркестром № 9 та Концерт для альта з оркестрому виконанні солістів із Німеччини й Швейцарії.
Під час концерту відбудеться вручення відзнаки
«Paderewski» Польсько-української фундації імені Ігнація Яна Падеревського за внесок у розвиток
українсько-польської культурної співпраці. Також
будуть вручені медалі Львівської обласної ради, якісимволізують єднання двох культур.
Цьогоріч уперше до фестивалю включено теат­ральну імпрезу. У галереї «Дзиґа» дрогобицький
театр «Альтер» покаже п’єсу «Сценарій для трьох
акторів» Богуслава Шеффера, доля якого, як і доляПадеревського, переплелася зі Львовом.

Тема війни стала
провідною усимфонічних концертах
«Українських днів», щовідбулися нещодавноу столиці Грузії.
естиваль відбувся зініціативи видатного диригента, композитора, піаніста,художнього керівника й головного диригента Грузинського
філармонійного оркестру, музичного менеджера нового покоління Ніколоза Рачвелі засприяння Міністерства культури Грузії, дипломатичних
відомств і спонсорів. У трьох
симфонічних концертах порядіз перлинами світової музичної класики прозвучали твори
сучасних грузинських та українських композиторів, а саме:«Після війни» Левана Башарулі та «Відповідь» Ніколоза Рачвелі, «Гуцульська рапсодія»­Георгія Майбороди, «Мелодія»Мирослава Скорика та Симфонія № 5 «Про війну» Валерія
Антонюка (світова прем’єра).
У фестивалі взяли участь відомі молоді музиканти-вірту­ози грузини Теймураз Джаяні
(скрипка) і Георгій Дзагарелі (альт), українці Юрій Літун

ФФото Євгенія УСТИНОВА

14 листопада у Міжнародному центрі культуриі мистецтв «Жовтневий палац» київський симфорок оркестр «Lords of the Sound» представить чергову програму популярної кіномузики в аранжуванні для симфонічного оркестру.
«Джанго звільнений», «Гаррі Поттер», «Турецький гамбіт», «Майстер і Маргарита», «Шерлок
Холмс», «П’ятий елемент», «Одного разу в Америці», «007: Координати Скайфолл», «Місія нездійсненна» – фільми, успіх яких, без перебільшення,закріпили їхні саундтреки, яcкраві композиції, щостали хітами і живуть самостійним життям. Їх нат­хненно відтворюють усі, хто на це спроможний, –від вразливих підлітків до великих професійних
колективів. «Lords of the Sound» пропонують нелише аранжування для оркестру, а й кавер-версії,супроводжуючи концерт відеорядом зі згаданих
стрічок.

9(гобой), Олег Мороз і ЮрійНемировський
(кларнети),Маргарита Хакімова (флейта), Артем Полуденний (віолончель), Дмитро Ткаченко
(скрипка). А Грузинським філармонійним оркестром диригували Ніколоз Рачвелі таІліко Інаішвілі – молодий талановитий випускник Націо­нальної музичної академії

України імені Петра Чайковського. У Грузії мешкає багато наших співвітчизників, якіз нетерпінням чекали на зустріч з українськими музикантами та огорнули їх особ­ливим
теплом і любов’ю. Музичний
фестиваль «Українські дні»збігся зі святом столиці Грузії
«Тбілісоба», симфонічні концерти відбувались у перепо-внених залах і були сприйняті
публікою, українською діаспорою та численними ЗМІ з великим захопленням та емоційним піднесенням.
Для грузин, як нині й дляукраїнців, тема війни є особ­ливою – у багатьох іще свіжими є спогади про нещодавні
події у Грузії. Тож, мабуть, невипадково такою успішною
стала прем’єра Симфонії № 5«Про війну» Валерія Антонюка. Композитор передав засобами великого симфонічного оркестру звучання сучасної
зброї, що використовується навійні на сході України. Слухаючи цю музику, можна уявити кінематографічні картини
зруйнованих будівель і доріг,тіла вбитих людей, спустошені
вулиці міст і сіл, атаки військової техніки, захід сонця у випаленому полі після битви.
Та насамперед, ця музика змальовує звукову картину людської трагедії. Повільні
частини Симфонії – це реквієм, оплакування загиблих. Яквисловився Ніколоз Рачвелі,«Симфонія № 5 Валерія Антонюка надовго залишитьсяв пам’яті музичної спільноти
Тбілісі та гостей столиці: аджепочуття, передані її автором,так знайомі й близькі грузинському слухачеві».

Музиканти – бійцям
Національна філармонія
України долучиласядо шляхетної справи
благодійництва.
Давновідомий
вислів:«Коли говорять гармати –музи мовчать». Нині, коли ведуться бойові дії в зоні АТО,цей вислів утратив силу. Бомитці активно відгукуються іберуть участь у різних акціях,щоб допомогти нашим бійцям у важку хвилину.
Своє бажання взяти участь ублагодійній акції висловили
адміністрація і профспілковий
комітет Національної філармонії України – запропонували зібрати кошти на придбання для наших бійців різних
медичних препаратів та обладнання.
На традиційному зборі трупи філармонії у день відкриття
нового сезону було одностайно ухвалено рішення про добровільне відрахування кош­тів у розмірі середньоденного
заробітку, щоб потім придбати
медичне обладнання Головному військовому госпіталю Міністерства оборони Українидля лікування поранених бійців АТО.
Під час урочистого зібрання
працівників військового госпіталю, присвяченого 70-ійрічниці визволення Українивід німецько-фашистських загарбників, представники філармонії завітали до медиківіз приємною місією – передати придбане на суму 79 300гривень. Вручаючи медичні
препарати, генеральний директор філармонії, народний
артист України Дмитро Остапенко сказав, звертаючись доприсутніх: «Трагічні події насході нашої держави болем
відгукнулися в серцях наших
митців. Тому не знайшлося
жодного працівника, який билишився осторонь цієї акції.

Ви лікуєте тіло, а ми лікуємо
душі. Тож нехай наш скромний внесок допоможе нашим
бійцям швидше одужати і стати знову у стрій».
Приймаючи допомогу, начальник Головного військовомедичного центру «Головний
військовий клінічний госпіталь», генерал-майор медич-ної служби Анатолій Казмірчук, зокрема, сказав: «Намдуже приємно, що, коли заговорили гармати, наші музи немовчать.
Передайте усім працівникам і митцям філармонії велике армійське “спасибі”!»Микола МАЛІЧЕНКО

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Євген БУКЕТ

краєзнавство
Жива кузня ДНІПРОПЕТРОВСЬК

Уляна ВОЛІКОВСЬКА

7 листопада – 159-та річниця від дня народження видатного вченого, подвижника української науки й культури, «козацького батька» ­Дмитра Івановича Яворницького.
Співробітники Дніпропетровського національного
історичного музею, фундатором та першим директором якого був академік Д. Яворницький, вшанували пам’ять покладанням квітів до його могили.
Також усі охочі могли протягом дня безкоштовно відвідати меморіальний будинок-музей Яворницького та останню в цьому році пішохідну екскурсію «Стежками Дмитра Яворницького».

 КИЇВ

12 листопада в Центрі української культурита мистецтва відкрилася виставка «Zincir. Ланки пам’яті». Вона є продовженням проекту кримськотатарської культури «Зінджир», який об’єднує
декоративно-прикладне мистецтво і сучасну фотографію.
На виставці представлені роботи кримськотатарських майстрів, що перебувають у приватних
колекціях Києва, фотографії кримськотатарського
фотохудожника, який виступає під псевдонімомBAYKUŞ, а також елементи народних ремесел, якізгадувалися в епосі та легендах Криму.
В експозиції – близько ста витворів кримськотатарського декоративно-прикладного мистецтва:керамічні панно й настінні тарілки, килими, батикпанно, гончарний посуд, розпис по склу, різьба подереву, кавові столики, ювелірні вироби, срібна філігрань, вишивка шовком, золоте шиття, пластика
малих форм, фігурки людей у народних костюмах ітрадиційні іграшки.
Автори робіт – учасники творчого об’єднання
«Чатир-Даг» проекту «Кримський стиль», керів-10Ковальство – нинірідкісне ремесло, азустріти талановитого
коваля на бойківському
весіллі – чудовий
привід для розмови.
вати його Максим Когут. Час від часу ма­естро залишає своюстару кузню та мандрує по весіллях, виготовляючи у «живій кузні на колесах»підкови щастя для молодят.
– Максиме, більшість сучасних ковалів працює узмішаних техніках. Розкажіть про свої авторські
­сек­рети обробки металу.
– Кожна деталь виробу повинна побувати у вогні і відчутина собі удари молотка. Такої
техніки я дотримуюся. Ніякої фальші і хитрощів – лишежива робота. Буває, що виготовляєш 50 листочків, кожному вручну надаєш форму,відповідно – кожен має свійнеповторний вигляд, як і вприроді. І в кожному читається авторська манера.
– Вважаєте себе постійним чи мандрівним ковалем? Перебуваючи в кузні,дотримуєтесь особливих
«ковальських» правил?
– Це не конвеєр, не примітивне штампування, а творчий
процес. Правила, яких дотримуються справжні ковалі: ніколи не можна сідати або ста-Звати ногами на наковальню,спалювати сміття у горні. Ународі кажуть, що коваль маєбути бородатим та лінивим,щоб не робити зайвої роботи.
А борода у ковалів – це не міфі не образ, вона має практичне
значення: не так дошкульножар в обличчя пече, коли стоїш перед горном. Але я покибороду не відростив.
– Традиційне ковальствоі художнє кування – різні
поняття. Якщо у першому
варіанті достатньо кувалди та загартованого хисту,то в іншому потрібно мативисокий художній смак івитончений підхід до роботи. На яких зразках Вивідточували свої естетичні смаки та формували
стиль?
– Красива кована річ, як картина, повинна мати завершену художню думку, свій стильі якість. Але вміти малювати
мало, потрібно намалювати
так, щоб це було можливо виконати технологічно.
Я бачив дуже багато ескізів,які на папері – витончені і довершені, а втілені в металі –недолугі та масивні. Потрібно
малювати ескіз і бачити перед
собою вже готовий виріб у металі, інакше ніяк.
Ну і, звісно, смак. У кожного майстра, який займається
художньою ковкою за власними ескізами, – свій стиль,одні люблять працювати устилі бароко, іншим притаманний модернізм, інші полюбляють перфекціонізм, а єті, які працюють у техніці мінімалізму.
– Метал у кузні проходить крізь стихії вогню іводи, очищуючись та набуваючи магічних властивостей. Окрім підків
щастя, чи займалися виготовленням інших оберегів, талісманів тощо?
– Так, багато було різних речей. Доводилося кувати навіть
кресала, які при ударі об кремінь дають іскру, – досить автентична штука. Здебільшого
замовляють обереги у вигляді
підків, перших літер імен, тризуби або власні символи.

Затишок «Української хати»ником якого є кримськотатарський художникмистецтвознавець Мамут Чурлу. Серед них: Айдер
Асанов, Мамут Чурлу, Ельміра Сеіт-Аметова, Рустем Скибін, Ельдар Гусейнов, Ельміра Асанова, Руслан Деніслямов, Марина Курукчі, Зера Аблязісова,Юлія Тулупова, Гульнара Негляденко, Сабріє Еюпова, Абдюль Сеіт-Аметов, Хатідже Юнусова, Ірина
Ушакова, Ельвіра Османова, Амета Сеіт-Аметова.
«Зінджир» – це маніфестація глибокої любові досвоєї землі, це відгомін болю дивовижного народу, який зберігає відданість корінній культурі. Іздавніх-давен старі люди кажуть: якщо тобі сниться
залізний ланцюг, то це означає, що після випробувань, бідності та слабкості настане період процвітання, багатства і сили. Мине час і все стане на своїмісця. Саме це й стало головною думкою авторів
виставки «Zincir. Ланки пам’яті».

Днями в культурному
житті України
відбулася знакова
подія – виповнилося 20років Міжнародному
доброчинному фонду
«Українська хата»,засновником і незмінним
головою якого єжурналіст і культуролог
Микола Рудаков.
Головними напрямками діяльності цього благодійного громадського формування є моральна та матеріальна
підтримка діячів культуриі мистецтв, пошук юних обдарувань, видавнича справа,проведення
різноманітних
культурно-освітніх заходів іфестивалів, допомога дітямсіл та маленьких містечок, ор-ганізація мистецьких виставок.
З нагоди 20-річчя «Української хати» відбулося урочисте зібрання активістів та прихильників фонду, де йшлосяпро підсумки роботи за два десятиліття й плани на майбутнє. За ці роки зроблено чимало
конкретних добрих справ. Дієфонд під девізом, який можна передати словами незабут-нього поета – активіста фонду
Дмитра Білоуса: «Краю мій,земле рідна і мила. В світі білім
нема більше див, ніж земля, щона світ народила». А це свідчить, що одним із найважливіших своїх завдань «хатяни»вважають утвердження патріо­тизму і любові до рідної землі.
Сьогодні, як ніколи раніше,нашому суспільству потрібний розвиток громадської ініціативи. Діяльність «Української хати» може слугувати
яскравим прикладом того, якнеоб­хідно гуртувати людейдля конкретних справ на благо
­всієї української громади.
Микола МАХІНЧУК,заслужений журналіст
України

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Руслан ОНОПРІЄНКО

11нова країна
Наталія МУСІЄНКО:«І у нас все вийде, простов Європі раніше почали» НАТАЛІЯ МУСІЄНКО

Культуролог, кінознавець, громадський діяч.
Народилася, живе і працює в Києві, отримала
філософську освіту в Національному університеті імені Тараса Шевченка, захистила дисертаціюз філософії у Національній академії наук України.
Старший науковий співробітник Інституту проблем сучасного мистецтва Національної академії
мистецтв України, має вчене звання старшого дослідника.
Автор книг і статей з теорії та історії культури, кінематографа, урбанізму, політології, що вийшли
друком в Україні, США, Канаді, Бельгії, Великій
Британії, Норвегії, Польщі та Швейцарії. Зокрема:KyivArtSpace, «Мистецтво і політика», «Світло далеких зірок» у співавторстві з О. Мусієнко і В. Слободян.
Член Національної спілки кінематографістів України і Міжнародної федерації кінопреси (FIPRESCI), атакож Вченої ради Інституту Кеннана Міжнародного центру підтримки науковців імені В. Вілсона у Вашингтоні, стипендіат Програми міжнародних академічних наукових обмінів імені Фулбрайта.
Бере активну участь у громадському русі за збереження культурної спадщини, важливою складовою якої вважає родинні історії. Член Ради європейської організації Europa Nostra – голосу
культурної спадщини Європи.

На фотознімку: обкладинка до книги Наталії,виконана Глібом Вишеславським

Світлана СОКОЛОВА

НАЙВАЖЛИВІШІ
СЮЖЕТИ

– Пані Наталіє, Ви із сім’їз багатими культурними
традиціями. Як середовище, в якому формувалася
Ваша особистість, вплинуло на цей процес?
— Мені страшенно пощастило в житті: мене сформуваламоя родина, яка мене любитьта підтримує. Від народженняя була занурена у світ культурита мистецтва. Зі спогадів продитинство виринає: не можузаснути у комуналці Будинку артистів оперного театру,де вже майже вісімдесят років
живе моя родина.
Актори повертаються зіспектаклю, і він продовжується на кухні: пісні, сміх, життя. Коли весною відкривалися
­вікна, подвір’я заливалося співом найкращих українських
оперних голосів.
Хоча театр і посідав важливу
роль, але головне мистецтво
нашої сім’ї – кінематограф.
Мій дід, Станіслав Вишинський, був, за словами йогодрузів, вічним кінематографістом. Колись працювати в ційгалузі культури його запросив
Олександр Довженко. І дід по-їхав до Одеси, на Першу комсомольську кінофабрику, як тодіназивалася Одеська кіностудія.
Коли повернувся до Києва,то на рідній Бессарабці, денародився і виріс, зустрів дів­чину сліпучої краси. Маючи
одеський життєвий досвід,він одразу запитав, як пройтина бульвар Шевченка. Черезрік вони одружилися, а черездва у них народилася дочка
Оксана.
А моя бабуся Наталія Кандиба була артисткою театру
Франка, а потім Київської філармонії, натхненним популяризатором українського слова і однією з найкрасивіших
жінок Києва своєї доби. У ди-тинстві мені дозволяли бутиприсутньою при підготовцінею своїх моноспектаклів, а отслухати її в залі я боялася, бострашенно нервувала. Чекалана щасливий момент, коли залунають оплески і можна будебігти на сцену з квітами.
– І мама – знаний діячкультури…
– Мама, Оксана Мусієнко,органічно поєднала феноменальну ерудицію, пристрастьдо кінематографа мого дідата артистичні таланти моєїбабусі, доповнивши це ще йсвоїми глибокими академічними знаннями. Вважаю їїодним із найдосвідченішихі найталановитіших українських вчених-кінознавців тапедагогів.
Двадцять два роки вона завідувала кафедрою кінознав­ства в Національному університеті театру, кіно ітеле­бачення імені Івана Кар­пенко-Карого, де й зараз, ужесорок перший рік, продовжує
педагогічну діяльність як професор та член-кореспондент
Національної академії мистецтв України.
У вересні цього року вийшла
книга «Мусієнко Оксана Станіславівна: матеріали до біографії», де я – автор-упорядник. К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

12нова країна
Видання є цікавим свідченням епохи, бо, крім детальної
бібліографії, там подані ще дарчі написи на книгах, які розкривають переплетіння різних
людських шляхів.
Переконана, що саме родинні сюжети найважливіші длярозуміння нашої історії, томунаписала вже про маму, діда,бабусю. Та маю ще борг перед
батьком. Саме він, Борис Мусієнко, інженер і вчений-еколог,передав мені ген невтомного мандрівника і доклав усіхзусиль, щоб я ще в дитинстві
опанувала англійську та французьку. Цими мовами я потім
викладала в різних франко- таангломовних канадських університетах, а нині проводжу
наукові дослідження й спілкуюся в Європі та США. На жаль,він цього вже на застав.
Так само часто, як до Оксани Станіславівни Мусієнко,звертаюся за порадами до своєї дочки, Оксани Мусієнкомолодшої: теж викладача йкінознавця. Ціную її щирість ідоброту, відкритість до нових
ідей і стратегічне мислення. Анасамперед – наше повне взаєморозуміння.
От бачите – мене повністю
сформувала моя родина. І я їїтрішечки теж.

ЗБЕРЕЖЕННЯ СТРИЖНЯ

— Розкажіть про Вашуучасть у громадському русіза збереження культур-ної спадщини, важливою
складовою якої вважаєте
родинні історії.
– Крім зазначеного, на меневплинули і мандри світами.
Зрозуміла кілька простих речей: наскільки люблю Київі як багато треба працювати, щоб зробити наше місто більш комфортним дляйого мешканців. Такі прості
речі називаються громадсь­кою активністю. Я щаслива,що маю послідовних одно­думців.

Багато років беру участь укиївському русі щодо захисту культурної спадщини міста. Власне, що таке охорона
культурної спадщини? Цезбереження свого стрижня,сутності та історії, яка є основним фундаментом майбутнього.
Уважно стежу за подіями увсьому нашому великому місті, але акцент у громадській
діяльності роблю на середмісті Києва, бо я тут народилася і живу. Тому й долучилася до громадської організації
«Андріївсько-Пейзажна ініціатива», де головує відома київська адвокатка, захисниця
культурної спадщини Марина
Соловйова.
Кілька років тому ми вступили до європейської організації EuropaNostra, президентом
якої є Пласідо Домінго.
Ця організація є голосом
культурної спадщини в Європі, і для мене було дуже почесно, коли мене обрали членом
Ради EuropaNostra у травні.
Перебуваючи в колі європейських колег, бачиш їхні поступі досягнення, розумієш: і в насусе вийде, просто вони раніше
почали.

РUBLIC ART УГРОМАДСЬКОМУ РУСІНа фотознімках: книжки Наталії;перед лекцією в Чикаго– Я завжди намагаюся показати важливість мистецького креативу та роль мистецтва, зокрема public art, угромадському русі, поєднуючи громадську діяльність ісвої наукові розвідки, адже яє старшим науковим співробітником Інституту проблем
сучасного мистецтва Націо­нальної академії мистецтв

України. Саме про таке поєднання художнього та соціального аспектів я написала своєдослідження Kyiv Art Space,що торік вийшло друком уВашингтоні в Міжнародному
центрі підтримки науковців
імені Вудро Вілсона. Я намагалася показати англомовному читачеві ті важливі та цікаві процеси, які відбуваються уКиєві: наскільки активно громада бере участь у творенні
художнього простору міста ізахищає той, що існує століттями.
«Культура і життя» булана презентації книги Kyiv
ArtSpace 26 листопада 2013року у чарівній галереї «Арт14» Катерини Борисенко і висвітлила цю подію (С. Соколова. «Це дійсно прорив…», № 49
від 6 грудня – Авт.). Власне,було презентовано не тільки
книгу, а й вернісаж прекрасних
художників Гліба Вишеславського та Мар’яна Луніва в рамках презентації міжнародного
міждисциплінарного проекту
«Художник і місто». Я є куратором цього проекту, в якому
співпрацюють Інститут проблем сучасного мистецтва Національної академії мистецтв
України, Київський офіс Інституту Кеннана, а також Програма міжнародних академічних обмінів імені Фулбрайта вУкраїні.
Добре запам’ятала цей день:я купила нову сукню, було запрошено багато гостей. Говорили про мистецтво і прополітику, очікували на Вільнюський саміт. А через кілька
днів майже всі гості тієї вечірки були на Марші мільйона
першого грудня.

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

13нова країна
ЗМІНА АКЦЕНТІВ

– Чи вплинули на Вашсвітогляд події Революції гідності? Чи бачите Визміни в культурі?
– Був рік довжиною в життя.
Важко уявити, що всі ці події –грандіозні і трагічні – сталисяза такий час. Зараз можна констатувати, що Kyiv Art Spaceохоплює період між двома
українськими революціями:2004 і 2013–2014.
Сьогодні, в річницю Майдану, озираєшся назад і замислюєшся, наскільки ми змінилися, наскільки Революція
гідності змінила акценти нашого життя. Думаю про першу
книгу Оксани Мусієнко, якувона видала у 1975 році «Образ
захисника Вітчизни на екрані». Хто ж рік тому міг подумати, що ця тема стане такою актуальною?
Як і всі мої друзі та однодумці, я була на Майдані. І, звичайно, зі мною завжди був міймаленький фотоапарат. Майже одразу я звернула увагу, щона Майдан вилився шалений
мистецький креатив: аматори й професіонали, юні та сивочолі – всі були там і всі булиєдині, попри мільярди відмінностей, бо існувала однаголов­на об’єднавча ідея.
Про мистецтво на барикадах
взимку 2013–2014 років я вжеписала кілька матеріалів длявашої газети.
Звичайно, існує багато паралелей між такими могутнімиНа фотознімках: робота Гліба Вишеславського;початок Революції гідності; книга про кіноподіями, як Помаранчева революція і Революція гідності.
Хотілось би звернути увагу наодин момент, що їх об’єднує іякий мені запав до душі. Добре пам’ятаю у 2004 році дваплакати: «6-Б клас за Ющенка» і «Відділ м’яких іграшок
ЦУМу за Ющенка». Минуло десять років, і саме той 6-Б(або символічний 6-Б з усієї
країни – студентська молодь)став рушійною силою Революції гідності. Звичайно, і задопомогою тих, хто у 2004-мугрався м’якими іграшками…
Вважаю це сильною символікою. Хочу розшукати фотографії цих плакатів – не знаю, чивони у мене є. Адже тоді я малафотоапарат із плівкою і булазаощадлива на знімки.
Це покоління 20-літніх прекрасно зображене на картині
Мар’яна Луніва «Аркан», якабула презентована на виставці «Досвід єднання – Майдан
2013–2014».
– Ви розповідали проМайдан і його мистецтво
також і за кордоном. Придумали, як багатьом людям
показати твори. Розкажітьпро це. Як там реагують наподії в Україні?
– У травні мене запросили з лекціями про мистецтво
Майдану до Вашингтона таЧикаго. Я є членом Вченої
ради Інституту Кеннана Міжнародного центру підтримки
науковців імені Вудро Вілсона і тому їхала на щорічні
збори. Безумовно, для менебуло честю прочитати своюлекцію у такій серйозній нау­ковій установі. Й отримати
схвальні відгуки від слухачів,зокрема, від посла Вільяма
Гріна Міллера, великого друга нашої країни.
А ось мій візит до Чикаго зініціювала директор Програми
академічних обмінів в Україні
Марта Коломієць. Лекцію промистецтво Майдану я читалав Українському інституті модерного мистецтва. Після неївиникало багато запитань, зокрема стосовно проведення
виставки, що ускладнюється
витратами на транспортування та страхування. К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

На фотознімках: афіша заходу; картина Вадима
Блонського «Студентка філософського факультету»;під час лекції в Чикаго

14нова країна Замислилася про це у літаку з Чикаго до Києва і придумала таке: зібрати роботи
художників-учасників Майдану, зробити копії їхніх робіту вигляді постерів і мати такуфайлову виставку, яку можна
переслати в будь-який куточок
світу. Адресат має витратити
кошти лише на друк.
Мені така ідея здалася слушною, тим більше, що саме постери стали основою креа­тив­ного
океану
Майдану
взим­ку 2013–2014 років. Одразу звернулася до Віктора
Сидоренка, директора Інституту проблем сучасного мистецтва Національної академії
мистецтв України, і він менеповністю підтримав. Марта Коломієць запропонувала зробити першу виставку іпрезентацію концепції в офісі програми імені Фулбайта.
Схвалив ідею і директор Київського офісу Інституту Кеннана Ярослав Пилинський.
Я маю великий привілей поєднувати ці три інституції усвоїх проектах. Поясню чому:я старший науковий співробітник Інституту проблем
сучасного мистецтва Національної академії мистецтв
України. У 2011–2012 роках
була стипендіаткою програми імені Фулбрайта і свої дослідження проводила саме уВашингтоні, у Вілсон Центрі.
Для мене одразу стало очевидним, що цей могутній науковий американський центр інайбільша у світі освітня програма – імені Фулбрайта – мають безцінні можливості тамережу для промоції україн-ської культури та мистецтва.
Саме того, чим є сильним Інститут проблем сучасного
мистецтва. Отже, поєднанняцих трьох інституцій у промоції мистецтва Майдану є цілком органічним, а для мене –великою честю.
Отже, ми відкрили виставку «Досвід єднання – Майдан 2013–2014» 23 вересня іПрограма Фулбрайта кілька
разів продовжувала її термін
через велику зацікавленість
глядачів. Аж до 12 листопада. Виставка вже отримала запрошення від Вашингтона таКам’янця-Подільського, розглядається Париж і Сієтл. Сподіваюся, зовсім скоро «Культу-ра і життя» повідомить про цесвоїх читачів.
– Ви цього року входилидо складу одного із журі наміжнародному кінофесті
«Молодість». До речі, і якделегат від журналу «Українська культура», якийвипускає
Національне
газетно-журнальне видавництво. Яке у Вас склалося враження про молодий
кінематограф,зокрема
націо­нальний?
– Власне, ми почали і завершуємо нашу розмову кінематографом,кінематографічною спрямованістю чотирьох
поколінь моєї родини. Так,звичайно, я не виняток: членНаціональної спілки кінематографістів України і Міжнародної федерації кінопреси(FIPRESCI). Нещодавно булачленом журі FIPRESCI на міжнародному
кінофестивалі
«Молодість» разом зі знаними
кінокритиками Янушем Газдою і Гаетано д’Еліа.
До речі, Януш Газда – це класик, саме він колись запропонував термін «поетичне кіно»для визначення українського кінематографа 60–70-х років. Багато говорили з ним проукраїнський
кінематограф:про кількість, яка обов’язково
перейде в якість, про спроби звернення до поетичного
кіно в наші часи. Саме такимє фільм «Брати», який Оксана Мусієнко характеризувалаяк поетичне кіно в контексті
постмодерну. Звичайно, вонадавно знайома з паном Янушем, і перше, про що він менезапитав при зустрічі: «Ви – дочка Оксани?» Для мене це звучить як визнання.
Власне, моє життя невід’ємневід життя моєї родини, могоміста і моєї країни.
На фотознімках: Родина Мусієнко:Наталія з мамою та донькою;пікет проти незаконної забудови
Театральної на тлі картини ЛіниБекетової; Оксана і Наталія
Мусієнко із Тасею Фортунською;Наталія із В’ячеславом
Чорноволом та Маргарет Тетчер;із Глібом Вишеславським;на конгресі в Греції; на заході
«Художник і місто», Оксани
Мусієнко на Майдані.
Фото надані Наталією МУСІЄНКО

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Євген БУКЕТ

одесаРодзинки свята МІСЬКА АФІША

13 листопада
Одесити відвідали семінар-презентацію «Словенія – країна здоров’я», організований Громадською спілкою «Українсько-Словенський союзпідприємців», посольством Республіки Словеніяв Україні, за участю Департаменту культури та туризму Одеської міської ради, Української асоціації
медичного туризму, словенської туристичної компанії LifeClass HOTELS & SPA, словенських та українських туроператорів.
Захід відбувся у конференц-залі готелю Geneva
Resort Hotel. Мета зустрічі – налагодження та розвиток відносин між країнами у галузі туризму.

14 листопадаЗ нагоди святкування Дня радіо та телебачення
України відбудеться урочисте відкриття меморіальної дошки, присвяченої українському письменнику, журналісту, поету, директору обласного
радіо Володимиру Невмитому. Дошку буде розміщено за адресою: вул. Троїцька, 43б.
18 листопада
Відбудуться товариські посиденьки «Де це бачено, де це чувано»: 55 років «Денисковим оповідан­ням» В. Драгунського. «Денискові оповідання»– цикл оповідань, присвячених пригодам радянського школяра Дениса Корабльова. Оповідання
стали класикою радянської літератури й увійшлидо збірки «100 книг для школярів» у 2012 році.
Захід відбудеться у бібліотеці-філії № 39.

15Людмила ШУТОВА
Актуальність подорожей
зростає з бажанням
людей отримувати новівраження, збагачуючи
уяву різними подіями.
аме тому подієвий туризм є одним із найважливіших факторів
розвитку сфери туризму певної території, адже залучає додаткову кількість туристів.
Нещодавно за участі громадськості, представників органів
влади та туристичної індустрії
міста Одеси департаментом
культури та туризму Одеської
міської ради був проведений
семінар «Подієвий туризм якфактор розвитку туристичної дестинації». Семінар торкнувся масштабу проведення
туристичних заходів, зосереджуючи увагу на головних чинниках внутрішнього туризму.
Протягом усього року можна
знайти індивідуальні захоп­лення відповідно до інтересів та бажань кожного. Одеса
привітає будь-коли з однаковим пожвавленням та щирістю. Етнічні фестивалі, гордістю яких є виноробні тури тагастро­фестивалі, з насиченими дегустаційною та споживчою програмами, увесь рікраді своїм відвідувачам.

СКрім того, восени та взимку актуальними є рекреаційні
подорожі задля оздоровлення, лікування або відпочинку, а будь-який вибагливий
покупець буде вражений тазадоволений пропозиціями
шопінгу, різноманіттям магазинів та модних бутиків набруківках пушкінських часів.
Оновлена Одеса наступного року щомісяця вражатиме
розмаїттям фестивалів, як піддахами старовинних архітектурних споруд, так і в форматі Open Air, серед яких багато
арт-фестивалів, вишиванковий, джазовий, театральний,фестивалі «Одеські канікули», «Відпочивай з розумом»та інші. Більше того, мандрівники зрадіють великому тематичному спектру у сфері спорту, бізнесу, культури, розваг
тощо.
Напередодні
новорічних
свят «Різдвяний фестиваль»захопить чарівними дивами ірозвагами на будь-який смак,надзвичайними явищами таприголомшливим вбранням
міста.
З 30 грудня до 13 січня атмосфера дива заповнить усікуточки міста.
Родзинкою Одеси в цей часстане великий концерт заучастю світових та українських зірок на Думській площі, центральній площі міста.

А в міських торгівельних центрах City-Centre відбудеться
низка благодійних концертівза участю найвідоміших виконавців свого жанру.
7 січня туристи зможуть відвідати «Фестиваль колядок»,насичений соковитим колоритом українських звичаїв.
Словами Г. Акулова: «Душаблаженно замирає, тихіше
люди, хор співає», – можна
описати зворушливі голоси
Митрополичого хору, якийпотішить відвідувачів 8 січняна Думській площі.
Яскравий Вертеп поруч стане
доповненням до чарівного настрою протягом усіх різдвяних
свят.

115 років гостинності
19 листопада
День пам’яті жертв Голодомору «Згадаємо все,пам’ятаємо всіх» у бібліотеках міста.
20–21 листопада
Відбудеться практичний освітній бізнес-форум
«Українки у бізнесі: власна справа – розвиток тауспіх». Організатор форуму – Всеукраїнська жіноча організація «Клуб успішних жінок», заснована вОдесі та зареєстрована в ООН. Окрім того, підтримку заходу надає посольство США в Україні.
Завдання форуму: стимулювати розвиток жіночого підприємництва в Україні; розглянути приклади успішних підприємств, керівниками чи засновниками яких є українські жінки; показати
шлях для розвитку та пошуку нових перспектив.
Захід відбудеться у конференц-гранд-холі готелю «Мирний». Подібні форуми раніше проводилися у Києві, Дніпропетровську, Львові.

У листопаді готель
«Брістоль», одна зголовних пам’яток Одеси,побудована за проектом
Олександра Бернардацці,відзначає своє 115-річчя.
Одеський готель «Брістоль»,що здобув популярність увсьому світі завдяки бездоганному обслуговуванню, дивовижній архітектурі та розкішним інтер’єрам, вважається
центром культурного та ділового життя Одеси.
Будівля готелю була зведена в 1899 році на місці прибуткового будинку, що належав одеському купцю Науму
Юровському.
Одразу
післявідкриття
«Брістоль» здобув славу одного з найрозкішніших готелів
Європи. Електричне освітлення, гаряча вода, ванна і телефон у кожному номері, вишколена прислуга.

Серед знаменитих гостей готелю зустрічалися: лауреат
нобелівської премії Іван Бунін, зірка німого кіно Віра Холодна, письменники Теодор

Драйзер, Джеймс Олдрідж,Анрі Барбюс, Ісаак Бабель,легендарний співак Леонід
Утьосов, актори Інокентій
Смоктуновський і Андрій Ми-ронов, американський мільярдер Арманд Хаммер і багато інших.
Готель «Брістоль» (у СРСР– готель «Червона») був відомий як місце дії багатьох кінострічок, що знімалися в Одесі.
У 2002–2010 роках відбулася грандіозна реконструкція,яка повернула фасаду первозданну красу, а самому готелю
– назву «Брістоль».
Сьогодні готель «Брістоль»бере активну участь у житті міста, надаючи допомогу ворганізації ознайомчих турів,загальноміських свят та міжнародних фестивалів, а також
реалізує соціальні проекти напідтримку освітніх програм
UNISEF і надає допомогу
Одеській обласній організації
Червоного Хреста і благодійному фонду «Дорога до дому».
Наталія СТАДНІКОВА

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Володимир СУБОТА

слобожанщина
Фольклорна вітальня СКОВОРОДИНІВКАУ Національному літературно-меморіальному
музеї Григорія Сковороди проходять ІХ студентські Сковородинівські читання «Пильнувати я будудороги свої»: ейдос дороги в українській культуріта творчості Григорія Сковороди», у яких беруть
участь молоді науковці та викладачі з 14 навчальних закладів Києва, Харкова, Черкас і Полтави.
Предметом обговорення стануть одвічні теми:особистість і суспільство, обрання життєвої стезі,філософські засади у сенсі буття… Усі вони знайшли відображення у творчості поета. «Та з погляду сьогодення мають дещо інше трактування», –ніби полемізують із тодішніми спудеями нинішні
студенти.

 ДОНЕЦЬК

Народні артисти України Ніна Шестакова та ОлегДзюба з Харківської обласної філармонії виступили перед військовослужбовцями 93-ї механізованої бригади, яка тримає оборону у районі
Донецького аеропорту. Вони подарували бійцям
улюблені українські естрадні пісні.
Подібні концерти артисти філармонії організовують постійно. Їх не лякають небезпека і побутові
незручності. Вони приносять свято у тривожні будні вояків і цим пишаються. Допомогу в організації
цього концерту надала волонтерська група Романа Доніка.

16Володимир СУБОТАУ селі Польова
Дергачівського районуз ініціативи фахівців
обласного організаційнометодичного центру
культури і мистецтв
проведено фольклорну
вітальню.
аким чином в області започатковано циклзаходів «Традиції одного села». Спеціалісти
центру з 1991 року займаються
ретельним дослідженням народних звичаїв і обрядів жителів сіл регіону.
Ними уже зібрано чимало аудіо- та відеозаписів виступів
носіїв народних традицій, якістановлять не тільки наукову
цінність, але й служать сучасним фольклорним колективам
висхідним матеріалом для наслідування.
Зокрема, у Польовій у різний час були записані виступи мешканців села Ганни Зей,Парасковії Гнєнної, Катерини
Бакаленко, Ольги Пєтік, Ганни Лещенко. Вражає репертуарцих виконавців, їхня автентичність, різноголосся… Завдяки
експедиціям науковців вдалося
зберегти для прийдешніх поколінь неповторність текстів пісень і красу співу.
Майже в кожному селі Слобожанщини звучать тільки
притаманні цій місцевості народні пісні. Почасти одне селоТне знає, що і як саме співаютьв іншому.
– Фольклорна вітальня покликана ознайомити з народними звичаями та обрядами
насамперед молодь, яка, нажаль, не знає, яких обрядів
дотримувалися
односельці
кілька десятиліть тому. Такіакції мають на меті відродити втрачений культурний

«Муравський шлях». Вони виконували записані у Польовому
веснянки, колядки, рекрутськіта весільні пісні. Жителям селабуло приємно не тільки ознайомитися з кращими здобутками
народної творчості у виконанні
прославлених колективів, а також і послухати записи пісень увиконанні безпосередньо своїх
земляків.

авангардними доповненнями
етно-стилю.
– Народний фольклор –безцінний скарб української
культури. Поки що у селах
пам’ятають і співають про Купала, Різдво, виконують веснянки, жниварські, козацькі, рекрутські та ліричні пісні.
І хочеться, щоб ці слобідські
традиції передавалися із поко-пласт сільського способу життя, – зазначає завідувач лабораторії досліджень нематеріальної культурної спадщини
організаційно-методичного
центру Галина Лук’янець.
У фольклорній вітальні виступили художній фольклорноетнографічний
колектив
«Мережка» під керуванням
заслуженої артистки України,кандидата педагогічних наукМирослави Семенової, дитячий
фольклорний гурт «Стежка»,дорослий фольклорний гуртУ кожному районі області діють фольклорно-етнографічні
програми, які спрямовані навідродження традицій. Проведення фольклорних віталень
– це складова таких спільних
заходів.
Особливо цікава етнографічна програма «Ізійшов же самГосподь із неба» у фольклорного гурту «Стежка», в якійорганічно поєднано автентичні народні строї із сучасними виконавськими елементами, новими інтерпретаціями,ління в покоління, — говорить
Мирослава Семенова.
Наступні концерти у фольклорній вітальні планують
провести у селах Лиман Зміївського району Харківської області і Клюшниківка Миргородського району Полтавської
області. Пісенні твори жителівцих сіл давно знають і виконують усі фольклорні харківські
гурти.
На фотознімку:гурт «Муравський шлях»Ніч в опері ВУЛИЦЯ РАДНАРКОМІВСЬКА, 11Харківський художній музей реалізує довгострокову програму «Незабутні імена земляків», у рамках якої ознайомлює шанувальників українського
малярства з неординарними художниками, чиїроботи увійшли до скарбниці національного мистецького надбання.
Цього разу у виставкових залах представлені графіка і станкові роботи Олександра Довгаля,живопис, портрети, пейзажі Миколи Ашихмана,станковий і монументальний живопис, тематичні картини Юрія Сиротенка. Автори є яскравими
представниками харківської художньої школи, дляякої характерні жанрові пріоритети, художньообразні особливості, наділення реальних мотивів
духовно-естетичним змістом.
Експозицію сформовано із зібрань музею та з колекції знаного мистецтвознавця Іллі Лучковського.

Трупа Харківського
національного
академічного театру
опери та балету імені
Миколи Лисенка.
Запрошує всіх охочих на акцію «Ніч в опері», яка дає змогу глядачам сповна поринути воперний світ.
Діє дрес-код: дами у вечірніх
сукнях, чоловіки у костюмах.
Дійство розпочинається оперою «Пікова дама». Згодом
звучить полонез із опери «Євгеній Онєгін», змінюються
декорації – і на сцені вже запальні іспанські танці з опери
«Кармен». Потім лине музикаіз «Травіати»… Оркестр виконує хіти із багатьох популярних класичних оперних і балетних постановок.

На сцені різні спектаклі перетворені
організаторами
проекту на один суцільний
концерт-кросовер, яка дивуєі зачаровує незвичним трактуванням доволі відомих арійі партій. Їх виконують народна артистка України Олена
Романенко, заслужені артисти України Олена Старикова,Тетяна Гармаш, Тетяна Жукова та інші.
Та й антракт для меломанів видається не антрактом узвичному розумінні. У фойєтеатру створена атмосфера
вільного спілкування з акторами і музикантами, що нагадує
світський прийом. Проводяться флешмоби і фотосесії.
Володимир СУБОТА

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Надія ПАСТЕРНАК

місто леваСпадщина
Михайла Вербицького СОНЯЧНИЙ ЖИВОПИСУ Львівському національному музеї представили
виставку художніх робіт Михайла Сидоренка, Наталії Кручкевич та Романа Яціва.
«Співдружність трьох авторів виставки насамперед є професійною. Михайла Сидоренка та Наталію
Кручкевич об’єднує сімейна спільність із відповідними творчими мотиваціями і колом мистецьких
тем. Роман Яців займається дотичними питаннями пейзажного жанру, шукаючи адекватної мовивиразу в координатах власних спостережень надприродою. Кожен має позаду львівську академічну школу малярства, пам’ятає про своїх наставників, але розвивається в автономному пошуку. Цевиразно проявляється в самій стихії живописання,властивій кожному», – коментують організатори.
Роботи вражають яскравістю палітри та сонячністю, яку випромінюють. Оглянути полотна можна протягом місяця.

У старовинній грекокатолицькій церкві
села Явірник Руський
біля польського
Перемишля звучали
візантійська літургіята український гімн.
же вкотре сюди, у церкву святого Великомученика Димитрія колись
українського села Явірник Руський, приїхали українці з Перемишля та львів’яни зУсуспільно-культурного товариства «Над­сян­ня», щоб спільно
помолитися в селі, де народився
український композитор і громадський діяч, священик, автор
гімну «Ще не вмерла Україна»Михайло Вербицький.
«Ця дерев’яна церква, збудована в ХІХ столітті, довгийчас служила українській громаді, але село було спаленепід час трагічних для українців із Надсяння подій 1945

 У ЛЬВОВІ ПРЕДСТАВЛЯТЬ

БРИТАНСЬКУ П’ЄСУ «МАТИ»14–15 листопада у Львові відбудеться прем’єрасценічного читання п’єси «Мати» сучасного британського драматурга Марка Равенгілла. Режисером постановки є Павел Юров.
«Мати» – одна із шістнадцяти коротких п’єс Марка
Равенгілла, які об’єднані в цикл Shoot/Get Treasure/
Repeat про війну і тероризм у сучасному світі…
Одного ранку двоє молодих солдатів (Чоловік іЖінка) навідують Хейлі, аби сповістити звістку прозагибель її сина. Хейлі зустрічає гостей потоком
відбірної нецензурщини, грубими зауваженнямита приниженнями. Усе це заради того, аби не дозволити їм озвучити страшну правду», – зазначають організатори.
Український переклад п’єси здійснив Євген
­Маяковський. Постановку представлять на Першій
сцені сучасної драматургії «Драма.UA».

 ОДА СИНЬОМУ КОЛЬОРУУ Львівській національній галереї мистецтв імені Б. Возницького відкрилася виставка під назвою
«Володимир Богуславський: Синє».
«Персональна виставка Богуславського у Львівській картинній галереї відбудеться вперше. У назву виставки ліг улюблений колір митця – синій.
Усі роботи, представлені глядачам, об’єднані цимкольором. Якщо користуватися музичною термінологією, то маємо можливість почути “симфонію
синього” – у кольорі неба, квітів, дерев, моря, тіней, дамського капелюха, сукні, сутінків і ночі», –зазначають організатори.
Сам митець свою любов до синього пояснив так:«Синій має простір. Почуття того, що має щось відбутися».
Окрім звичних для В. Богуславського жанрів
пейзажу і натюрморту, в експозиції представлені
твори і на музичну тему (наприклад, «Опера»), бомузика є невід’ємною частиною творчого процесу
художника.
Виставку можна буде оглянути впродовж місяця.

17

року, – розповів голова товариства «Надсяння» Володимир Середа. – Майже півстоліття, до 2000 року, вонаслужила місцевим римокатоликам, а зараз вони збудували собі новий костел, тожцерква тепер не працює. Нажаль, у колись патріотичному
українському селі зараз немає
українців…
Ми хочемо щоб церкву передали українцям – грекокатоликам Перемишля, бо длянас вона має велику мистецьку й історичну цінність. Церква була розписана в 1938–1939роках з нагоди 950-ліття відхрещення України-Руси. Розписували її професійні маляриз Перемишльської школи, якібули родом із Наддніпрянщини. Ці розписи для нас є дужезнаковими: на них є Дніпро,куполи храмів на Печерських
пагорбах, є цитати з Євангелія українською мовою. Усі цінаписи залишилися, інтер’єрзберігся, зберігся й іконостас,за що ми вдячні цій громаді».
Львівське товариство «Надсяння», яке цими днями
відзначає своє 25-річчя, йукраїнці Перемишля намага-ються тепер щороку відвідатицю церкву в день її патрона великомученика Димитрія. Також відвідують Явірник Руський на початку березня – цепов’язано з днем народження
Михайла Вербицького.
«Ми не сподіваємося, що цяцерква діятиме повністю, ботут немає греко-католиків,але кілька богослужінь на рікможна відправляти, – кажеголова Перемишльського відділу Об’єднання українців
Польщі Марія Туцька. – У ційцеркві можуть відбуватися
фестивалі – насамперед української церковної музики, також міжнародні фестивалі, деб ми представляли цей свійскарб, і це невеличке село стало б туристичною Меккою,бо туристам із Заходу цікава
наша східна, візантійська традиція, наш церковний спів.
Таким переломним моментом міг би бути 2015 рік – рік
200-ліття від дня народження
великого українця, автора нашого безсмертного гімну Михайла Вербицького».
Надія ПАСТЕРНАК
Фото Йосипа МАРУХНЯКА

Шашкевичіана митця
6 листопада вшанували
Маркіяна Шашкевича.
У день народження українського письменника, священика, просвітника і пробуджувача Галичини Маркіяна
Шашкевича в Музеї давньої
української книги у Львові відкрилася фотовиставка «Відлуння Маркіянових дзвонів»Йосипа Марухняка.
На виставці представлено
55 робіт, де зображені процеси творення усіх п’яти музеїв
Шашкевича на Львівщині, їхніекспонати й люди, причетні доувіковічення його пам’яті.
Йосип Марухняк має величезний фотоархів із відкриттів музеїв Маркіяна Шашкевича – близько 15 тисяч
кадрів. «Фотографував, як-токажуть, “для себе”, – розповідає автор, – і лежить воно всев папках, на дисках, але цього
замало, проростають пагіння
поділитися з кимось. Я вжехочу віддати це людям…»

Йосип Марухняк – чи неєдиний у Львові фотомитецьі журналіст, який побував навідкритті усіх п’яти музеїв
Шашкевича – у Нестаничах,Новосілках, Деревні, «Русалки Дністрової» у Львові ів Підлиссі, – тож вважає, щоці музеї повинні зараз активно працювати для виховання нації: «Мені здається, щоякась інша європейська держава, маючи такі цінності,краще б їх використовувала.
Вони повинні працювати вкількох напрямках: на духов­ність, на туризм і на утвердження у краї власної ідентичності.
П’ять музеїв – це немало.
Над цим скарбом попрацювало багато людей: директор
музею “Русалки Дністрової”Галина Корнєєва, відомий
громадський діяч, поет Роман Лубківський, і Борис Возницький, і Шашкевичева комісія, і науковець Михайло

Шалата, який вже кілька десятків років досліджує творчість Шашкевича й упорядкував повне зібрання йоготворів. Ми, українці, маємо

лише кілька письменників ізповним зібранням творів».
Колекцію своїх світлин автор планує подарувати музеєві
«Русалка Дністрова».

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Світлана СОКОЛОВА

18

арт-проект
Перлини фондів РІВНЕ

Світлана СОКОЛОВА

До 3 грудня у фотогалереї на Соборній – авторський проект «50х70» всесвітньо відомого українського фотографа, володаря почесного звання
«Вища майстерність Міжнародної федерації фотографічного мистецтва» Олександра Супруна. Цезвіт про 50 років творчої діяльності та з нагоди
70-річчя митця.

 КИЇВ

7 листопада галерея «Arka» провела великий
осінній салон та відсвяткувала першу річницю свого створення. У Київському академічному Молодому театрі відвідувачі оглянули твори живопису, графіки, маски, їм продемонстрували хіп-хоп культуру
тощо. Таким чином презентовано новий арт-центр.
У ньому планують зробити постійні виставки та проводити тематичні та, зокрема, кіновечірки (демонстрація найкращих фільмів, лекції про кіно).
16 листопада PinchukArtCentre та чилійська художниця Пілар Кінтерос, одна з 21 номінанта напремію Future Generation Art Prize, запрошують
охочих взяти участь у перформансі просто неба підназвою «Фонтан дружби народів». Учасники допомагатимуть мисткині реконструювати з картону
фонтан, демонтований із майдану Незалежності вКиєві під час реконструкції, проведеної у 2001 році.

З 18 до 30 листопада у Мистецькому Арсеналі
відбудеться ІХ форум сучасного мистецтва ARTKYIV Contemporary.
Окрім традиційного живопису та графіки, експонуватимуться фото- та мультимедіа проекти, щостворять картину сучасної візуальної практики зрегістром від концептуалізму до наїву.
20–23 листопада у галереї «М-17» – соціальнокультурний проект «Відкриваємо двері дітям» знагоди 25-ї річниці підписання Конвенції ООН проправа дитини. Виставка присвячена проблематиці
виховання дітей в інтернатних закладах.
Учасники – знані українські митці: О. Глядєлов,Ю. Кручак, О. Курмаз, А. Логов та інші.

Виставку, високо
оцінену в Грузії, вперше
показують у Києві.
резентація експозиції під назвою «Артвояж» стала офіційним відкриттям
Музею сучасного мистецтва
України в новому приміщенні на вулиці Фрунзе. Заклад
переїхав сюди із Глибочицької. Відсвяткувати це вирішили представленням проекту,створеного 2010 року і показаного в Національному музеї
Грузії, але ще не баченого глядачами в Києві.
З колекції закладу, що налічує 5 600 творів мистецтва,відібрали понад сто робіт, серед яких твори Миколи Глущенка та Олени Яблонської,Костянтина Реунова та Анатолія Лимарева; представників львівської школи – Карло
Звіринського, Степана Тітка, Романа Сельського; Одеси – Людмили Ястреб, Євгена
Рахманіна, Ореста Слешинського; кримчан – Валентина
Бернадського, Петра Столяренка, Валентини Цвєткової;харків’ян – Віктора Гонтаріва,Асхата Сафаргаліна, Олександра Хмельницького; закарпатців – Ардаберта Ерделі,Федора Манайла, Андрія Коцки та інших.

П«Перлини» експозиції – «Історія України» Федора Тетянича, «Подих весни» Олени
Яблонської, моделі Івана Кавалерідзе «Бунт» і «Журавлі летять», «Натюрморт» Карла Звіринського, «Діти, що втікаютьвід грози» Олександра Ройтбурда, «Вулиця Бахчисарая» класика «Кримської школи» Петра
Столяренка, «Весна» яскравого
представника Київської школи
Бориса Раппопорта.
«Це стисле представлення
фондів, – розповідає мистец­твознавець Ірина Алєксєєва.
– Мобільний проект, який можемо презентувати за межами
столиці, як у Грузії, де виставка минула вдало та була продовжена. Чекатимемо пропозицій щодо нових подорожей.

Роботи – із середини XX сторіччя до сьогодення. Експозиція доповнена деякими творами, які надійшли пізніше.
Наприклад, у залі киян – робота всесвітньо відомого Петра
Лебединця.
Він любить соковиті фарби, розкладає кольори. Тут іфігуратив, який легко зчитується». Композиція картини
«Ранок» побудована на грікольорів у хмарах, воді та нажіночому тілі. «Абстрактний
фігуративізм», – каже пронеї майстер. Йому імпонує,що на виставці представлено
багато різних стилів. Геометрична абстракція, мінімалістична.
Надзвичайний і Повноважний Посол Грузії в Україні

Михеїл Уклеба висловив сподівання, що традиція ознайомлення з багатством, якемає Україна, продовжиться.
«Виставка – подія для художників, тому що це єдиний
музей сучасного мистецтва,можливо, навіть у країні, –каже художниця Олена Рижих. – Є ще PinchukArtCentre,де контемпорарі-арт, але вінбільш молодіжний».
«Головне, що у нас збереглася школа, чого немає в більшості європейських країн, – до­повнює мистецтвознавець АллаРевенко. – У цих залах – образотворче мистецтво, яке можепрезентувати Україну світові».
На фотознімку Петро Лебединецьа його «Ранок»Палітра світлих почуттів

Митець спрямовує доспоконвічних цінностей.
До віри, любові та добра закликає людей своєю творчістю Олександр Ольхов, вистав-ку пейзажів якого під назвою
«Живопис як вимір життя»представили в Національному музеї російського мистец­тва.

Заслужений художник України, лауреат премії «Київ»імені Сергія Шишка у галузі образотворчого мистецтва, спонукав хвилюватися
біля яскравих полотен. Такими є пейзажі із сакральними
пам’ятками столиці України:«Надвратна церква. КиєвоПечерська лавра», «Михайлівський собор», «Видубицький монастир», «Феофанія» таінші.
Чим заворожує маляр? Маєприродне почуття кольорової
гами. Обрана тональність робить його картини виваженими і хвилюючими, достатньо
подивитися на пейзажі, в якихрозкриваються мінливі поридоби чи різні пори року. Чито вечір, як на полотні «Вечір.
Іванівка», чи квітуче дерево вполудень, або пронизана со-нячними променями яблунька – все приваблює світлою
кольоровою гамою.
Олександр Ольхов досконало володіє співвідношеннями
кольорів і вміє одухотворити
обраний мотив радісним станом. Робить сніг «теплим»,пронизаним сонцем, як бачимо на багатьох зимових пейзажах.
Він – майстер створення стану очікування. Сніг ще покриває землю, але вже у повітрі
відчуваються ніжні хвилі весняного пробудження. У такій
напрузі створено чимало картин, де важливу роль відіграває колоритний мазок.
Валентина ЄФРЕМОВА,заслужений працівник культури
України
Фото авторки

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Антон ФІЛАТОВ

сучасне мистецтво
Медичний арт ЛОНДОН

Ананій ДОЛГОРУКИЙ

25 листопада на аукціоні Sotheby’s вдруге відбудуться Східноєвропейські торги сучасного мистецтва, на яких будуть представлені роботи віт­чизняних митців.
Цього разу будуть виставлені твори десяти художників. Найдорожчий із них – EXPIRATION Віктора Сидоренка. Торги за нього розпочинатимуться з $ 24–
32 тис. Крім того, на аукціоні презентуватимуться
твори Назара Білика, Павла Макова, Олександра
Животкова, Оксани Мась, Миколи Маценка, Романа Мініна, Бориса Михайлова, Олега Куліка та Олега
Тістола. Останній є рекордсменом серед українців заучастю в престижних аукціонах. Його роботи презентувалися на таких торгах понад 20 разів.
До того, як на Sotheby’s виділилася секція Східноєвропейських торгів, українські лоти показувалисяу розділі Російських торгів. Нині ж нашу країну почали ідентифікувати на карті світового сучасного
мистецтва.

 ЧИКАГО

19

До 28 листопада устоличній галереї
«ХудГраф» триватиме
персональна виставка
львівського митця
Аскольда Кучера
Scientia perfecta.
тиль його робіт мистец­твознавці трактують якекспресіоністичний абстракціонізм. Сам жемитець узагальнює свою творчість терміном «медіа-наїв».
Кучер став першопрохідцем
серед українських художників,які працюють у жанрі scienceart (наукового мистецтва). ПанАскольд є кандидатом медичних наук і вже понад 20 років
займається ультразвуковою
діагностикою. Бекграундом дотворчих пошуків у точних нау­ках стало захоплення малярством та поезією, якими вінзай­мається з юнацьких років.
«За експерименти з новими медіа, зокрема з відеокамерою, українські художники взялися на початку 1990-х
років. На сьогодні вітчизняний медіа-арт представлений
достатньо великою кількістю
жанрів та імен. Однак ім’я Аскольда Кучера посідає в ньому
особливе місце…
Science art (або bio art) існуєу світовій художній практиці
досить давно, і з’явився він абозавдяки доступу художників

Сдо наукових лабораторій, абочерез цікавість науковців дохудожньої практики, бажання
винести прекрасні образи нау­ки у споглядальний простір
мистецтва», – коментує куратор виставки Яніна Пруденко.
Формопрояви творчості Кучера – лайтбокси, відео-арт,глітч-арт, надруковані скріншоти тощо. Сканування організму людини за допомогою
ультразвуку для художника –це не просто щоденна рутина
медика. Це свого роду візуалізація внутрішнього космосу
особистості.
Монохромні та кольорові зображення Кучер створює задопомогою звукових хвиль
високої частоти. Вони перевищують межу слухового сприйняття людини і дозволяють
показати невидимі структури
всередині певного фізичного

тіла. Оскільки тканини тіл відрізняються за акустичними характеристиками і по-різному
відбивають ультразвукові хвилі, вони породжують відлуння
різної потужності і тим самим
створюється контраст у зображенні. Тож абстрактні образи у творах митця є відобра-женням статики і динаміки
об’єктів.
«У більшості моїх робіт євласна історія. Інколи я можурозповісти цю історію буквально одним словом. Таким
собі “візуальним дієсловом”,яке відображає те, що я хочувисловити. Часто у своїх роботах я передаю власні роздуми про філософію, природу ідуховність», – розповідає панАскольд.
У вересні роботи митця демонструвалися у рамках наколективній виставці «Дресировані Глітчі» у Малій галереї
Мистецького Арсеналу.
А тепер випала нагода ознайомитися з його ультразвуковою графікою та цифровим
мистецтвом детальніше. Що
ж, можливо після відвідання
цієї експозиції ви будете ходити на УЗД та рентген, як умузей.

Інопланетний перформенсНа експозиції «Довгий шлях до свободи», що нинітриває у Чикаго, демонструються роботи, на якихсучасні українські митці переосмислюють події
останнього року в нашій країні.
Виставка умовно розділена на три тематичні частини. «Дихання Майдану» відкриває перед закордонним глядачем дух протестного руху 2013–2014років у центрі Києва. «Бачення травми» змальовує
спустошення людей, які брали участь в АТО, а також постраждали від її проведення. «Мистецький
Барбакан» розгортає імпровізовану галерею цифрових зображень, які функціонували на барикадах
Євромайдану.
На експозиції презентовані роботи Влади Ралко,Олександра Чекменьова, Степана Рябченка, Івана
Семесюка, Микити Шаленного, Романа Громова,Дар’ї Кольцової, Андрія Сидоренка, Микити Завілінського, Оксани Чепелик, Олекси Манн, Романа
Михайлика, Анастасії Некипелої, Марії Павленко.
В основу мистецької добірки покладено цифрові, графічні та фотороботи. Куратори проекту – Андрій Сидоренко та Аліса Ложкіна.

Потрапляючи на черговий західза участі Петра Буяка, розумієш,чому в Івано-Франківську так малоекспериментального мистецтва.
Адже ексцентричної творчості самого
цього митця вже достатньо, аби заповнити
необхідний мінімум сучасного мистецтва упровінційному місті.
Цього року у травні Петро Буяк одягнув костюм корови та розвішував своїкартини посеред вулиці.
А минулого тижня він видав себе задоктора історичних наук, який презентує широкому загалу скарби минулих
тисячоліть. Знайдених, звичайно, підчас творчих пошуків майстерні.
На його новій виставці-інсталяції «Тобуло ще тогди…» презентовано відбиток плавника риби на камені, два шматки кахлів та святиню-ікону Юрія «Гуцулінопланетянин», який тримає в одній руцібринзу, а в другій горілку. Це один із персонажів, яких митець вигадує для своїх міфів.

«Інопланетянин» став центральним
експонатом на виставці. Перед іконою
стоять дві лампадки та розстелено килимок, аби зручно було стати на коліна і помолитися доісторичному пращуру гуцулів.
Крім того, на експозиції виставлені
живописні роботи. На одній із них показуються велетенські їжаки, на якихгуцули возять молоко. На іншій – карпатський струг, змальований тут як дерево генетичної пам’яті гуцульського
краю, на якому осідає гуцульська самобутність.
Міфи та екстравагантні байки Буяка
поступово розходяться світом. Згодом
виставку-інсталяцію можна буде переглянути у Калуші, Тернополі, Львові та Києві. А після цього вона попрямує до Польщі– у Варшаву, Вроцлав, Краків та БєльскоБялу.
Веніамін КІНЧУК

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

редактор
Леся САМІЙЛЕНКО ДИТЯЧИЙ СЕРІАЛ

20дитячий світЕдуард ЗАНЮК:«Жовто-блакитний мотив має бутинаповнений глибоким змістом»Надія ПАСТЕРНАК

Інноваційним проектом у сфері дитячого виховання є серіал «Наша скриня», виробником якогоє анімаційна компанія «АРТ-Відео».
У жовтні за ініціативи львівського обласного Інституту підвищення професійної освіти відбувся семінар для учителів, котрі викладають новий шкільний
курс «Медіакультура». Він запроваджується факультативно у 45 школах Львівської області.
Під час проведення цих виховних заходів рекомендовано використовувати документальний серіал «Наша скриня».

 «КІТ ВИКРУТАС»Ще один з анімаційних фільмів, який вийшову прокат завдяки ентузіазму працівників
анімаційної компанії «АРТ-Відео», – «Пригоди
Кота Викрутаса» – завойовує дитячі території.
Керівники студії зізналися: «Це – досить дорогий зфінансової точки зору задум, який вміло втілив художник і керівник відділу анімації студії Сергій Гармаш. Саме він знайшов спосіб економно і якісно реалізувати задум, поєднавши 3D та 2D-вимірну графіку.
Тестування, які проводили виробники в дитячих
виховних та навчальних закладах, підтвердили
успішність роботи аніматорів на всі сто. Діти з цікавістю дивилися мультфільм, захоплено спостерігали за пригодами Кота Викрутаса і зрозуміли,чому в Акули такі міцні зуби і чому не варто боятися Снігову людину.

 «УКРАЇНСЬКИЙ ТАТО»Львівська анімаційна
компанія «Арт-відео»впродовж кількох років
створює мультфільмина духовну тематику.
е мультики про українські храми і монастирі, відомих історичних постатей,легенди наших міст і сіл, прокозаків і традиційні українські
ремесла. На київському фестивалі «Світ у дитячих долонях»відбулася презентація мульт­фільмів «Біличі» і «Прилбичі», які доповнюють цикл «Духовне намисто».
Ось що розповів про це керівник компанії «Арт-відео» Едуард Занюк:– Проект «Духовне намисто»– це серія анімаційних фільмів про святині Львова. Але впроцесі роботи ми вирішили
дещо змінити і зараз підготували дві серії: «Біличі» і «Прилбичі», – надавши нагоду дітям
реалізувати себе. Вони замість
професіоналів озвучують фільми. Також ми відмовилися від
3D-героїв. Мода модою, та мизробили дещо простіше.
«Біличі» – це легендарна історія про те, як під час Другої світової війни радянський солдат-Цтанкіст зруйнував капличку і наїї місці утворилося джерело…
Минули роки. У нього народилася дитина, яка осліпла.
Лікування не допомагало,і щось підказало чоловікові
привезти дитину на місце вчиненого ним святотатства. Колидитяті промили джерельною
водою очі, воно видужало.
А в «Прилбичах» ідеться продитячі роки та родинне селомитрополита Андрея Шептицького.
З цієї весни серіал «Духовне
намисто» реалізується в межах
нашої держави як проект духов­ної єдності українців у цілому
світі. Ми доєднали до нього щекілька наших серіалів і створили півгодинний мультиплікаційний журнал, де є кілька серій із циклу «Легенди України»– від Карпат до Криму і Донбасу
– та ще кілька популярних серіалів: «Наша скриня», «Пригоди Кота Викрутаса» та інші.
Тож діти можуть побачити різні
зразки української анімації.
– Як часто з’являються
ваші нові мультфільми?
– За місяць намагаємося
створити дві нові серії. Вважаємо, що це – соціальний проект,який має й арт-терапевтичне
значення. Наші мультфільми
рекомендовані для факультативного позакласного пере-гляду Інститутом інноваційних
технологій при Міністерстві
освіти.
– Чи маєте вихід на державні телеканали і якимчином популяризуєте свійпродукт?
– Нині наше законодавствоне гарантує показу такого національного продукту. А запит
великий, і його підхопили яксвітські, так і духовні заклади
освіти. Кілька серій уже перекладено польською і презентовано у Варшаві.
Протягом тижня у Мистецькому Арсеналі ми щодня представляли півгодинну анімаційну програму.

Не позбавляйте дітей дитинства!
На Волині створили мультфільм «Український
тАТО» про те, як живе більшість сімей тих, хтовоює. Мультфільм та пісня гурту «Фіолет» «Дим іти» – історія про звичайну сім’ю, звичайних дітейта звичайного тата військового.
Про вже звичні для нас страхи та сум розлуки, щопереживають сім’ї військових. Про звичний дляних біль. Біль від повідомлень про нові щоденні
втрати. А за кожною з них – дружина, мама, діти,які продовжують чекати своїх захисників з АТО.
У мультику показано, як тато гуляє з дітьми, читає їм книги, розповідає історії, грає у футбол. Алеякось він пішов воювати в АТО. Діти сумують за татом, а його серце рветься до них, і лише думки промалечу зігрівають його в окопі.
Історію вигадали, оживили і випустили у світ дизайнер і фотограф Вікторія Русин та лучанин, відео­інженер, оператор, режисер Павло Бондаренко.

На дитячих фестиваляхі конкурсах дитячої таюнацької творчості, як цене парадоксально, бракує
саме дитячих пісень.
І винні в цьому не діти, які,мов губки, всотують усе, щодають їм дорослі авторитети.
Якось мимоволі відчувається цей ґандж ще й у контексті
дефіциту популярних українських дитячих пісень.
Спробуйте подумати про це іпригадати хоча б із десяток таких творів, які знають і сучасні
діти, і батьки. А старше покоління – дідусі та бабусі, зомбовані російською попсою, – зов­сім не стануть морщити лобаі згадають або «Чебурашку»,або «Вместе весело шагать…»,
навіть не замислюючись надтим, що ці пісні за мелодій-ністю, вже не кажучи про текстову основу, не мають нічого
спільного з українською пісенною культурою.
Я зовсім не хочу сказати, щовищезгадані дитячі хіти – про-дукт не доброякісний. У цьому контексті мені навіть не задержаву прикро, а за прекрасних професійних і обдарованих людей, які створили сотні
прекрасних дитячих пісень,про які не знають не лишедіти, але й професіонали, якінавчають їх музики і співу.
Багато років поспіль, працюючи у складі журі дитячих
фестивалів, звертаю увагу нелише на вокальні дані конкурсантів, але й на репертуар.
Діти й справді люблять копіювати все, що чують і бачать.
А керівник і педагог, який нездатен пояснити дитині те,що в кожному віці є щось неповторне, просто займаєтьсяне своєю справою. Тому я і моїколеги-однодумці на запитання: «Чому добре виконана дитяча пісня оцінена низьким
балом?» – відповідаємо: «Змініть репертуар і не позбавляйте дітей дитинства».
Леся САМІЙЛЕНКО

К*Жвсеукраїнський
тижневик
всеукраїнський
всеукраїнський
тижневик
тижневик 121
1

46, 14–20
листопада
№ 27,
4 липня
2014 р. 2014 р.

дитяча сторінка

редакція журналу

редакція журналуЩоб діти, хто вони,змалечку знали –Читайте з колиски
Українські журнали!

Кросворд

«Листопадовий»ПО ГОРИЗОНТАЛІ:1. Папуга з чубчиком на голові. 4. Актор, що замінює виконавця головної
ролі у разі потреби. 6. Страва з молока. 7. Стіна з цегли. 9. Перша страва.
11. Тріумфальна ... . 13. Швидкість виконання музичного твору. 16. Той, хтовивчає логіку. 17. Ім’я актора Пачіно.
18. Напарник «янь». 19. Зерно для коней. 21. Давній народ, яким управляв
Аттіла. 22. Болотна рослина. 24. Звукіз болота. 26. Отруйна жаба. 27. Корабельна кухня. 28. Десять днів.

Передплатина будь-якій пошті!

у теплі країНастя Носенко з с. Іванівка, Дніпропетровська обл., пише:«Чому птахи відлітають у теплі краї?»Настю, птахам потрібно добре харчуватися. А що ж робити холодної пори тим пернатим, якіїдять комах? Адже взимку всі комашки і хробачки ховаються, і їх уже не вхопиш на льоту. Тож доводиться птахам збиратися у тепліші краї. Як пернаті дізнаються, що їм час відлітати? Вони розуміютьце за тим, як скорочується день під кінець літа, і починають готуватися до перельоту заздалегідь.
Переліт – це дуже важка подія, під час якої гине багато птахів. Адже їм доводиться долати від 40 до1000 кілометрів на добу!
Та не всі відлітають. У лісах та містах лишаються птахи, які харчуються горіхами, ягодами, гризунами, залишками людської їжі чи можуть видобути хробаків із дерев, як, наприклад, дятли.
Деякі птахи в одних місцях – перелітні, а в інших – осілі. Наприклад, наші рідненькі горобчики. У нас вони цвірінькають під вікнами будь-якої пори року. А такі самі горобці, які мешкають уСередній Азії, на зиму відлітають у теплі краї, до Індії.
До речі, Україна для деяких птахів –«теплий край». Якщо наші пташки летятьдо Індії та Африки, то до нас на зимівлю
прилітають із тайги омелюхи, які харягодами омели, а до узбережжя
Омелюха чуються
моря та Дніпра прибуває водоплавна
червоновола казарка.

Зайди на наш сайт в Інтернеті: www.feya.net.uaВідповідь:2. Один з островів в Індонезії. 3. Давня назва губ. 4. Нитка з металу.
5. Страус. 7. Каша з кукурудзяного
борошна. 8. Деталь опалення. 9. Співучасник якихось дій. 10. Пасовище вКарпатах. 12. Предмет у формі кола.
14. Вид морозива. 15. Дитинча вівці.
20. Заразна хвороба, від якої тварини
божеволіють. 21. Вид опадів. 23. Страва. 25. Панорама.
К А К А ДУДУ Б Л Е Р
Р
С И Р
М
Т
МУ Р
I
С У П
Т Е МПАА Р К А
О
С
М Д
I
Я
I
Л
А
I
ЛО Г I К
Л
О
I Н Ь
Л
А Л Ь
Н
Н
М Н
И
Т
Ц
Я
И
Г О Т ИГО В Е С
Н
К В А
А ї Р
К
Р
И
Ж
А Г А
К А МБ У ЗДЕ К А ДАФото надано продюсерським центром «Babyphotostar»ПО вертикаЛІ:Чорновола
казарка

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

22післямова

Концепція

Національного газетно1. ВСТУПНІ ПОЛОЖЕННЯ

Державне підприємство «Національне газетно-журнальне
видавництво» (далі – Видавництво) створене відповідно донаказу Міністерства культури
Української РСР від 16.08.1990№ 271 «Про створення газетножурнального видавництва Міністерства культури Української РСР».
Видавництво засноване з метою випуску для широких кілчитачів
газетно-журнальної
продукції, довідкової, методичної та іншої літератури, щосприяє розвитку культури і ми­стецтва в Україні.
У період із 1990 до 2009 рокудо Видавництва поступово
увійшли культурологічні танауково-популярні
видання,засновником або співзасновником яких виступало Міністерство культури України.
Відповідно змінилася організаційна структура Видавництва, були сформовані редакції видань та інші редакції:випусково-моніторингова,худож­нього офор­млення, на­уко­во-довідкова, історична і туристична, – робота яких була спрямована на підготовку всіх газет іжурналів культурологічного напрямку.
Отже, відповідно до Статуту Видавництва, до його структури входять редакції газет
«Культура і життя» та «Кримська світлиця», редакції журналів «Українська культура»,«Українсь­кий театр», «Музика», «Театрально-концертний
Київ», «Пам’ятки України».
2010 року Видавництвом зареє­стровано низку нових часописів: «Микола Гоголь. Україна.
Європа», «Діалоги», «Новини
кіноекрана», «Українська подорож». Але з приходом у Міністерство команди Віктора
Януковича вони так і не почали
виходити, бо було розформовано професійну команду співробітників Видавництва.
З метою сприяння виходу усвіт видань культурологічного
напрямку Видавництво отримує від Міністерства культури
України фінансову підтримкуза КПКВК 1801300 «Фінансова
підтримка друкованих періодичних видань культурологіч-ного та літературно-художнього
напрямку», зокрема на оплату
поліграфічних і комунальних
послуг, виплату заробітної плати тощо.
Упродовж останніх років нерегулярність бюджетного фінансування
тавідсутність
власних оборотних коштів негативно впливали на стан діяльності Видавництва: призупинявся випуск видань, маламісце заборгованість перед передплатниками.
Для підготовки концепції
розвитку Видавництва проаналізовано його історію, а також
здійснено моніторинг і аналіз результатів міжнароднихта національних досліджень,оглядів, що були підготовленіза останні декілька років з питань тенденцій розвитку друкованих засобів масової інформації (ЗМІ) провідними
міжнародними та національними асоціаціями преси, зокрема: Всесвітньою газетною
асоціацією (WAN), Міжнародною федерацією журнальної преси (FIPP), Міжнародною асоціацією видавничихта медіа-технологій (IFRA),Міжнародною асоціацією змедіа-маркетингу
(INMA),
Гільдією видавців періодичної
преси (ГВПП), Національною
спілкою журналістів України
(НСЖУ) та ін.
Концепція покликана стимулювати розвиток підприємства
шляхом його часткової реорганізації та ефективного використання наявних ресурсів, визначити перспективи та шляхи
подальшого розвитку на основі
аналізу його сучасного стану.
Концепцією
передбачається здійснення комплексу заходів щодо удосконалення роботи,здійснення структурних перетворень матеріальних і фінансових
ресурсів, розвитку інформаційної
інфраструктури, зміцнення нинішньої матеріальної бази, створення умов для реалізації інвестиційних проектів.

2. МЕТА, ОСНОВНІ
ЗАВДАННЯ ТА НАПРЯМКИ
РОЗВИТКУ ВИДАВНИЦТВА

Метою Концепції є визначення основних шляхів розвитку
Видавництва, забезпечення модернізації процесу створення

Виклики часу потребують серйозних змін.
Упродовж травня-серпня ц. р. члени громадської експертної видавничої Ради Національного газетно-журнального видавництва Міністерства культури України на своїх щотижневих
засіданнях детально проана­лізували дійсний
стан і перспективи розвитку української культурологічної преси. Розпочато перезавантаження діяльності видавництва, відновлення
процесу ребрендингу його газет і журналів, актуалізації їхнього суспільного алгоритму.
Сьогодні на громадське обговорення виносимо підготовлений експертним середовищем допрацьований проект нової концепції розвитку
Національного газетно-журнального видавництва Міністерства культури України. Сподіваємося на зацікавлений відгук, критичні зауваги,сучасного медіа-продукту культурологічного напрямку та способів його розповсюдження.
Основними завданнями Концепції є:– забезпечення культурної
сфери країни сучасними якісними інформаційними продуктами, підвищення інтересу таобізнаності споживачів до культури, сприяння розвитку сучасної науки й освіти;– забезпечення розвитку Видавництва шляхом створення новітніх інтегрованих інформаційних продуктів у сфері культури;– підвищення іміджу держави на міжнародному рівні, поширення пропаганди культури,традицій, звичаїв України за їїмежами за допомогою всіх інформаційних ресурсів;– підвищення рівня поширення культурологічної інформаціїз метою задоволення сучасних
культурно-пізнавальних потреб
суспільства.
Концепцією
визначаються
такі напрями розвитку:– удосконалення системи
управління;– удосконалення нормативноправових документів діяльності
Видавництва;– ребрендинг видань;– впровадження новітніх технологій, засобів комунікації,форматів та видів інформаційних продуктів, модернізація каналів їхнього розповсюдження;– удосконалення системи створення контенту, змісту культурологічних видань для публікацій матеріалів на всіх платформах;ідеї та пропозиції наших читачів, колег із системи Міністерства культури України, всіх небайдужих до культури.
Кожен може висловити свої думки, міркування та зауваження на сторінках видавниц­тва у соціальних мережах, а також:– електронною адресою:nvu.kultura@gmail.com– телефоном: (044) 498-23-65, -63;
– факсом: (044) 498-23-64;– поштою: 03040, м. Київ,вул. Васильківська, 1.
Обговорення триватиме до 15 грудня ц. р.
Роман РАТУШНИЙ, генеральний директор
Національного газетно-журнального видавництва

– зміцнення матеріальноїбази;– підвищення якості та розширення асортименту інформаційних продуктів;– підвищення кваліфікації кадрів.

3. ЗАГАЛЬНА СТРУКТУРАЗ метою поліпшення роботи тарозвитку загально-видавничого
проекту передбачається низка
структурних перетворень, якізроблять діяльність Видавниц­тва ефективнішою, якісною,впливовою, корисною для загальної справи українського
державотворення.
Попередній проект майбутньої структури Національного
газетно-журнального видавниц­тва передбачає декілька тісно
пов’язаних між собою сегментів.
Лише у тісній взаємній творчій
співпраці вони зможуть презентувати широкій загальноукраїнській аудиторії цікавий і якісний
продукт.
Основні заплановані сегменти
Видавництва:1. Міжнародна інформаційна
агенція «Культура.uа» та однойменний Інтернет-портал.
2.
Всеукраїнські
інфор­
маційно-аналітичні тижневики
«Культура і життя», «Кримська
світлиця».
3. Щомісячні журнали «Українська культура», «Театральноконцертний Київ».
4. Профільні тематичні журнали «Музика», «Український театр», «Пам’ятки України» тощо.
5. Нові часописи «Гоголь. Україна. Європа», «Діалоги», «Нови-ни кіноекрана», «Українська подорож».
6. Радіостанція FM «Контекст»(умовна назва).
Особливості взаємодії міжокремими медійними сегментами (в рамках однієї видавничої
інституції) полягають у гнучкій
редакційній політиці, яка дозволяє акумулювати і продукувати певні ідеї, інформаційні приводи, цікаві теми. Тобтовсе те, що згодом трансформується у тексти, сюжети, новини,а потім знайде відображення ітекстуальну або аудіовізуальну
реалізацію в рамках того чи іншого окремого масмедійного
напрямку.
3.1. Інформаційна агенція
Умовна вершина такої видавничої вертикалі – перший сегмент – інформаційна агенція
«Культура.uа».
Керівник агенції є водночас
головним редактором Видавництва і впливає на загальну
інформаційно-видавничу політику. Визначає та реалізує його«ідеологію», формує тематичні
напрямки, інформаційні блоки.
Керівники редакційних напрямків (за жанровими та тематичними векторами) продукують певні теми, новини,аналітичну інформацію тощо.
Специфіка структури агенції
полягає в тому, що основ­ні інформаційні та аналітичні матеріали, перш ніж з’явитися нашпальтах газет «Культура і життя» і «Кримська світлиця» (а також деяких щомісячних журналів), спочатку з’являються увіртуальних площинах інфор-К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

23післямова

розвитку

ПРОЕКТ ДЛЯ ГРОМАДСЬКОГО ОБГОВОРЕННЯ

журнального видавництва
маційної агенції. Таким чином
реалізуються основні принципи роботи видавництва: оперативність, актуальність, змістовність. Особливо плідною вцьому напрямку вбачається тісна співпраця з Українським національним
інформаційним
агентством «Укрінформ».
Найоперативніші і найактуальніші матеріали не чекатимуть публікації у паперових ЗМІ, оскільки профільна газета чи журнали
унеможливлюють своєчасність– у контексті конкуренції з різноманітними інформагенціями,порталами та сайтами.
Основне тематичне наповнен­ня друкованої паперової версії
газети «Культура і життя» можевідбуватися шляхом відбору
кращих текстів, які проходять
оперативну апробацію і фільтрацію в структурі інформаційної агенції та на профільному
порталі. Далі, відповідно до певної рубрикації, ці тексти знаходитимуть своє місце у форматі
тижневика, окремих журналів.
Взаємодія головного редактора Видавництва, керівника інформаційного агентства «Культура.uа» з редакторами газет тажурналів
здійснюватиметься
через загальну колегію (у визначений час). На колегії формуватимуться контури тижневиків,щомісячних видань, обговорюватиметься загальна політика
розвитку видавництва, відбуватимуться творчі дискусії.
3.1.1. Інтернет-портал
«Куль­тура.uа»Безпосереднім
продовженням і головним структурним
майданчиком інформаційного агентства «Культура.uа» єІнтернет-портал «Культура.uа».
Куратор кожного окремого
напрямку – театру, кіно, арту,культури, народної творчості,охорони пам’яток і т. ін. – пов­ноцінно відповідальний за наповнення заданого сегменту інформаційного забезпечення врамках базового порталу «Культура.ua». Куратор-редактор (разом з однодумцями та співробітниками) щоденно і щотижнево
зобов’язаний подавати певний
об’єм інформації (новини, іншітексти й ілюстрації) на портал,систематично динамізувати потік гарячих новин, оперативної
інформації.

Обговорення та затвердження основних тем, редакційних
напрямів роботи і спеціальних
номерів відбувається також урамках широкої відкритої редакційної колегії Видавництваза участю різних його представників. Особливо цьому маєсприяти «господарчий двір» –частина Інтернет-порталу, яканедоступна звичайним читачамі є віртуальним майданчикомдля цілодобового корпоративного спілкування співробітників Видавництва, вирішення
оперативних завдань, онлайнформування
інформаційних
стрічок та календарів подій іанонсів.
3.2. Друковані ЗМІ
3.2.1. Газета «Культура іжиття»
Всеукраїнський
тижневик
«Куль­тура і життя» має перед­бача­ти досить важливі для суспільного
видання
індекси:цитованості, впливовості, резонансності, читабельності. Виходячи з цих координат, і пропонується подальша умовна (досить
пластична і гнучка) тематична
структура чільного часопису Видавництва, як друкованого органу сучасного, демократичного
Міністерства культури.
Така структура має складатисяз семи умовних (гнучких і взаємозамінних) тематичних блоківз урахуванням газетної площі
(кількості шпальт) та особливостей «модуля».
Перший блок. «Наголоси іакценти»Друга, третя, четверта, п’яташпальти видання. Презентаційні сторінки, на яких подана:1) важлива офіційна інформація, пов’язана з процесами укультурній сфері;2) три колонки від провідних
колумністів видання, які висловлюють свої думки щодо тих чиінших проблем, явищ, ситуацій.
Авторські колонки обов’язково
мають висвітлювати погляди
впливових, яскравих, знакових
людей України, виявляти і гостроту суджень, і парадоксальність мислення, і нагальність акцентів із того чи іншого приводу.
Показова щодо цього авторська
сторінка Андрія Куркова, якапублікується в кожному номері «Культури і життя» упродовж
останніх місяців.

Другий блок. «Тема»Дві-три (умовні і доречні) сторінки, які передбачають розгалужене та спектральне розкриття тієї чи іншої проблемної теми,нагальної і особливо важливоїдля культурної галузі. У рамках
такого умовного блоку планується близько п’яти текстів, які розкривають обрану тему з різних
кутів зору. Це й офіційна позиція Міністерства культури України, і коментарі експертів, і публіцистичні судження, й аналогіїз міжнародними культурними
процесами, і статистичні дані, іфотофакти.
До роботи над блоком залучається не більше двох журналістів, які збирають матеріали, коментарі і формують ґрунтовне
представлення теми. Блок маєбути актуальним і кориснимдля різних галузевих напрямків
культурної сфери, що суттєво
позначиться на індексі цитованості газети.
Третій блок. «Постать»Центральні 3–4 сторінки газети – розлоге інтерв’ю (або творчий портрет) тієї чи іншої особистості, яка особливо значнав культурному контексті сьогодення. Саме розлогі інтерв’юпривертають увагу читачів. Такіматеріали не для «огляду», адля глибокого вдумливого читання і цитування.
Четвертий блок. «Полеміка»Суто публіцистичні або ми­стецтвознавчі тексти з приводу певних художніх творчих
процесів-явищ. Два-три авториу форматі «за» і «проти» висвітлюють ту чи іншу тему художнього життя. Сам блок – не постійний у структурі видання. Вінз’являється за потреби та інформаційного приводу, коли є ґрунтдля творчої полеміки.
П’ятий блок. «Процес»Рецензії, огляди, анонси, репортажі, бліц-інтерв’ю – строката художня мапа життя України. На шести-семи шпальтах
блоку висвітлюються тематичні
процеси в театрі, кіно, літературі, арті, ТБ. Обсяг рецензії, репортажу, бліц-інтерв’ю від 4 до 5 тис.
комп’ютерних знаків. Куратори
жанрових рубрик – редактори відповідних підрозділів видавництва.
Шостий блок. «Паралелі»Обов’язкова складова оновленого видання – зріз життя за-хідної європейської культури:новації, персоналії, резонансні
прем’єри, фестивалі, орієнтири.
В окремих випадках можлива
адаптація текстів західних видань з обов’язковими посиланнями на них.
Сьомий блок. «Нова країна»Важливий акорд тижневика,що постійно нагадує про сув’язькультури і громадянського су­спільства, символічно передбачений самою назвою газети– «Культура і ЖИТТЯ». Він маєбути присвячений важливим
загальнодержавним
тенденціям, явищам і подіям – бліцрепортажі, фоторепортажі, інформація з глибинки, розповідіпро сучасників, громадських активістів, представників різноманітних галузей, але неодмінно людей духовних, соціально
незаангажованих, тих, хто і творить нову Українську Державу.
3.2.2. Газета «Кримська
світлиця», журнали «Українська культура», «Український театр», «Музика»,«Пам’ятки України», іншідруковані видання
Реформування і започаткований ще 2009 року ребрендинг видань мають відбутися в контексті
запровадження PR-під­тримки діяльності Міністерства культури
України, планового інформування структурних підрозділів та сегментів (територіальних і вікових)відомства, а також тематичної координації видавничої діяльностіу системі міністерства.
Крім того, передбачається
збільшення кількості корисної
інформації з цікавою та простою
формою подачі; залучення дитячої та батьківської аудиторії;запровадження сучаснішого дизайну, акцентування на фото,ілюстраціях та інфографіці, ексклюзивності матеріалів.
Найважливіша складова процесу оновлення – розширення
аудиторії видань: від студентського віку й вище.
3.2.3. Журнал «Теат­раль­но-кон­цертний Київ»«Перезавантаження» журналу можливе шляхом розширення тематики про події культурита системного збільшення мережі розповсюдження, зокремаза рахунок випуску іншомовних
версій журналу. Вагому рольпри цьому відіграє державно-громадське-приватне партнерство, промовистим прикладом
якого є підготовка у співдружності з Видавничим домом
«Пам’ятки України» іншомовних дайджестів «Киев и не только» та «InsideKyiv».
3.3. Радіо «Контекст»Організація цілодобового мов­лення на FM-частотах з акцен­том на сучасних зразках української та світової культури, щопередбачає наявність відповідних тем і рубрик. Обов’язковими
умовами функціонування радіо­станції є музичне наповнення таєдина мова ефіру – українська.
4. Фінансове забезпечення Концепції
Фінансове забезпечення заходів щодо виконання Концепції
здійснюється в межах видатків,передбачених за КПКВК 1801300«Фінансова підтримка друкованих періодичних видань культурологічного та літературнохудожнього
напрямку»уДержавному бюджеті на відповідний рік, інших джерел, не заборонених законодавством, зокрема
коштів міжнародної технічної допомоги, прибутків від реклами,спонсорсько-меценатської підтримки.
Видавництвом будуть вживатися заходи для забезпечення
поступового переходу від стовідсоткового фінансування зДержавного бюджету до змішаної схеми фінансування із залученням коштів співзасновників видань, надходжень відкомерційної діяльності, зокрема в контексті реалізації проектів
державно-громадськоприватного партнерства.

4. ОЧІКУВАНИЙ РЕЗУЛЬТАТ
ВИКОНАННЯ КОНЦЕПЦІЇ

Виконання Концепції дасть
змогу відновити і зміцнити існуючу
матеріально-технічну
базу Видавництва, створити
якісний сучасний інформаційний культурологічний продукт,здатний максимально задовольнити потреби споживачів,сприяти поширенню пропаганди культури України, її традицій та звичаїв, зміцненню іміджу України на міжнародній
арені, підвищити якість кадрового забезпечення, а також забезпечить фінансову стабільність роботи Видавниц­тва.

К*Жвсеукраїнський тижневик

№ 46, 14–20 листопада 2014 р.

післямова

редактор
Руслан ОНОПРІЄНКО

Лого НОВИЙ ВХІДНаціональне газетно-журнальне видавництво розташоване у приміщенні за адресою: вул. Васильківська, 1. Вхід до будівлі, де працює також Національний центр Олександра ­Довженка, донедавна був лишеодин, що створювало певні незручності як для працівників видавництва, так і для гостей редакцій наших
видань.
Нещодавно було вирішено зробити окремий вхід увидавництво. Наш техперсонал впорався з поставленим завданням на відмінно. Один із запасних виходів
переобладнали і облаштували як окремий вхід до Національного газетно-журнального видавництва. Вінрозташований між аптекою та колишнім магазиномна вулиці Васильківська, 1.
Сподіваємося, що відтепер відвідувати редакції газети «Культура і життя», журналів «Українська культура», «Театрально-концертний Київ», «Пам’ятки України», «Український театр» і «Музика» стане значно
зручніше. Чекаємо в гості!

Газета «Культура і життя»Логотип – цевізитівка видавництва.
За логотипом кожен розуміє характер та кінцеву мету діяльності
конкретного суб’єкта або об’єкта,наприклад компанії, організації,приватної особи або продукту.
Національне газетно-журнальне
видавництво у липні ц. р. оголо-сило конкурс на кращий проект
нашого лого, адже «розгорнута книга», якою послуговуємосявід початку 2011 року, символізує
радше книжкове, а не газетножурнальне видавництво.
Наразі прийом проектів завершено. Принагідно дякуємо
художникам, дизайнерам, мит-цям, – які відгукнулися на нашзаклик. Пропонуємо до уваги
читачів тижневика «Культураі життя» варіанти нашої нової
«візитівки», надіслані на конкурс.
Кожен може висловити своїдумки, міркування та зауваження на сторінках видавни-

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Видавець

№ 46 (4617), 14–20 листопада 2014 р.

Національне газетно-журнальне видав­ництво

Виходить із 7 жовтня 1923 рокуСвідоцтво про реєстрацію
КВ № 1026 від 26.10.94 р.

Роман РАТУШНИЙ

Засновники

Міністерство культури України, Український
комітет профспілки працівників культури,редакція газети

Черговий редактор
Руслан ОНОПРІЄНКО

Адреса редакції

03040, м. Київ, вул. Васильківська, 1
Тел.: +38 (044) 498–23–65
nvu.kultura@gmail.com

24Генеральний директор
Видавнича радаЄвген БУКЕТ, Сергій ВАСИЛЬЄВ, Олег ВЕРГЕЛІС,Яніна ГАВРИЛОВА, Валерій ГРИЦЕНКО, Вадим
ДОРОШЕНКО, Віктор фон ЕРЦЕН-ГЛЕРОН, Олесь
ЖУРАВЧАК, Наталка ІВАНЧЕНКО, Наталія КОВАЛЬ,Андрій КУРКОВ, Наталія ЛИГАЧОВА, Лариса
НІКІФОРЕНКО, Руслан ОНОПРІЄНКО, Роман
РАТУШНИЙ, Віталій САТАРЕНКО, Анатолій СЄРИКОВ,Артем СТЕЛЬМАШОВ, Сергій СТЕПАНЮК,Ліліана ФЕСЕНКО, Антон ФІЛАТОВ

Адреса видавництва

03040, м. Київ, вул. Васильківська, 1
Тел.: +38 (044) 498–23–65

Інтернет-портал http://uaculture.com
Дизайн та верстка
Сергій ЗАДВОРНИЙ
Віддруковано в ТОВ «МЕГА-Поліграф»,м. Київ, вул. Марка Вовчка, 12/14
Тел.: (044) 581–68–15
e-mail: office@mega-poligraf.kiev.uaРозповсюдження і реклама

Тел.: +38 (044) 498–23–64; +38 (098) 335–99–94
Редакція не публікує колективні листи та звернення
Публікуючи проблемні матеріали, редакція, окрім
спеціально обумовлених випадків, подає лишеавторський погляд.
Передрук і відтворення текстових таілюстративних матеріалів «Культури і життя» –тільки з письмового дозволу редакції.
© «Культура і життя», 2014цтва у соціальних мережах, атакож: електронною адресою:nvu.kultura@gmail.com; теле­фоном: (044) 498-23-65, -63;фак­сом:(044)
498-23-64;­поштою: 03040, м. Київ, вул Ва­силь­ківська, 1.
Обговорення триватиме до
15 грудня ц. р.

ПЕРЕДПЛАТА НА ГАЗЕТУ ТРИВАЄ
Передплатна ціна на 2015 р.:півріччя – 89,19 грн; 3 місяців – 45,42 грнУ передплатній ціні враховано вартість
доставки до вашої поштової скринькиі вартість оформлення абонемента.
Передплатний індекс

60969

Наклад 10 000Цінадоговірна