Pezenhoffer Antal
A MAGYAR NEMZET TÖRTÉNELME
XI. kötet

Volt tanítványaimnak a Vas utcában nagy szeretettel ajánlom

PEZENHOFFER ANTALA MAGYAR NEMZET TÖRTÉNELME

A katolikus Egyház és a Habsburg-ház történelmi szerepe

TÖRTÉNELMI APOLOGETIKA

XI. kötet

2005

Szabó Dénes beleznai plébános kezdeményezése alapján
A kéziratok másolását és megóvását döntõ részben Takács I. Vilmos végezte
A kötet Köröndi József anyagi támogatásával jelent meg.

ISBN 963 8283 00 9 ÖISBN 963 8283 14 9

Lektorálta: Flandera Mihály

Kiadja: „Béke és Igazság Pilisszentléleki Modell” Alapítvány
Út, Igazság, Élet Kiadója, Pilisszentlélek
2521 Csolnok, Templom tér 3.
Tel./fax: 33/478-373
e-mail: szeifert@printer-net.hu
Felelõs kiadó: dr. Szeifert Ferenc,
az Alapítvány kuratóriumának elnöke
Szedés, tördelés: Palásthy Bt., Balatonfûzfõ • www.palasthybt.hu
Nyomás: OOK-Press Nyomda,Veszprém
Felelõs vezetõ: Szathmáry Attila

A szabadságharc szereplõi

V. Ferdinánd(1835-1848)
V. Ferdinánd I. Ferenc legidõsebb fia volt. Mivel már gyerekkora óta s egész életén át
betegeskedett (mégis nagy kort ért meg), epileptikus, nyavalyatörõs volt s rohamai után egy
ideig nem volt szabadakarata teljes birtokában, arról is szó volt, hogy mint uralkodásra képtelent, kizárják a trónöröklésbõl s helyette idõsebb öccsét, Ferenc Károly fõherceget (Ferenc
József apját) nyilvánítják trónörökösnek.
E célszerûségi elven azonban végül mégis a legitimitás [jogszerûség] elve gyõzött és így
lett betegsége ellenére is császár és király V. Ferdinándból.
Neki két nagy fogyatékossága volt. Az egyik a testi betegség és a vele együtt járó gyengeség, sõt idõnkénti cselekvõképtelenség, a másik a szinte már nem is erre a földre való gyermeteg, felülmúlhatatlanul nagy jóság. Mivel jó szívének ellenállni nem tudott, illetve nem
akart s így nemcsak kegyetlen lenni, hanem még a hideg igazságosság alapjára helyezkedni
se volt képes, mivel továbbá – még ha betegsége idõnként fizikailag nem is akadályozta volna az államügyek vitelében – baja, az epilepszia idegbaj volt s emiatt környezete kénytelenvolt a nagyobb izgalmaktól, lelki megrázkódtatásoktól és erõltetettebb szellemi munkától óvni (pedig szerencsétlenségére éppen olyan idõben uralkodott, mikor az uralkodók ugyancsak
ki voltak téve idegizgalmaknak): szinte szükségszerû volt, hogy ne egyedül uralkodjék, hanem
uralkodása alatt az államügyek vitelébe a család legközelebbi férfitagjai is beleszóljanak.
Az ellenség rosszakarata (pedig ki nem volt akkor ellensége az Egyháznak és a Habsburgoknak?) ebbõl az igazságból egyszerûen azt a következtetést vonta le, hogy V. Ferdinánd jó
ember volt bár, de „hülye” volt s jósága is hülyeségébõl folyt. Pedig hát – sajnos – meg kelljegyeznünk, hogy a hülyeségbõl nemcsak jóság folyhat, hanem annak éppen az ellenkezõje: abosszúállás, de állati kegyetlenség is, sõt epilepsziának inkább éppen ez az utóbbi következménye a természetes. Hiszen állítólag Julius Caesar és Napóleon is epileptikus volt, nekik
mégse a gyermeteg jóság volt az ismertetõjelük. Becsületére válik tehát V. Ferdinándnak s általában a Habsburgoknak, hogy az õ „hülyeségébõl”, illetve hülyeségükbõl (mert hiszen ez atulajdonságuk nálunk „köztudomású”) sose a kegyetlenség, hanem mindig a természetellenesen nagy jóság következett.
Ezzel a lekicsinylõ feltevéssel szemben az igazság azonban az, hogy V. Ferdinánd éppen
nem volt „hülye”, sõt szellemi képességei nagyobbak voltak legalább azok 75%-ánál, akik
lehülyézik. Ezért állapította meg a családi tanács és I. Ferenc tanácsadói is, hogy jogtalanságs igazságtalanság lenne az uralkodásból kizárni. Tudása és képzettsége nagy volt, hiszen
csendes, visszavonult életmódja sok alkalmat adott neki az önképzésre. Nagy botanikus volt
például, ami jólelkûségét bizonyítja ugyan (aki a virágot szereti, rossz ember nem lehet,mondja a közmondás), de éppen nem a „hülyeségét”.
Mikor a francia háborúk bizonytalansága miatt, mint egészen fiatal gyerek, egy ideig
Kassán tartózkodott, az ottani magyar hatóságokhoz már akkor olyan okos és önálló gondolkodásra valló levelet intézett, mely egyenesen a rendesnél jóval nagyobb szellemi képességekre vall. Elámultam rajta, mikor olvastam.
Azok a nyilatkozatai is, melyeket egyébként ritka közszereplései alkalmával tett, szintén
annyira talpraesettek, józanok és találók, hogy ahogyan botanikai nagy tudása agya terjedelmes befogadóképességét tanúsítják, ezek józan logikáját és jó ítélõképességét bizonyítják.
Másoknak is feltûnt ez, nemcsak nekem, mert még olyan mûben is, mely a „hülyeséget” ismegállapítja, ilyenben olvastam róla azt a megállapítást is, hogy idõnként viszont a lángész
nyomai vehetõk benne észre.

7

Az igazság az, hogy az, amit rosszakarói „hülyesége” bizonyítékának tartanak, szívjóságának és keresztény ellenségszeretetének megnyilvánulásai. E szívjóság és felebaráti szeretet
olyan nagy foka volt benne, hogy valóban nem volt normális, s ezért az a történetíró, aki az
igazi keresztény lelkületet nem ismeri, sõt bizonyos öntudatlan ellenszenvvel is viseltetik
iránta, ekkora önzetlenséget és ekkora jóságot normális emberben nem tud elképzelni. Ezért
lyukad ki a „hülyeségnél”. Ez azonban csak olyan hülyeség, mely éppen nem újság, mert hiszen már az apostolok is hangsúlyozzák, hogy Krisztus keresztje a mi hitünk, azaz egy olyan
Isten, aki meghal azokért, akik õt keresztre feszítik, „stultitia”, azaz: magyarul hülyeség. Az
ellenségszeretet az önfenntartás ösztönének uralma alatt álló természetes, tehát normális emberben abnormális, õrültség, ostobaság. Valójában azonban ez a keresztény tökéletesség, alegtökéletesebb fokban megvalósított szeretet. Egyedül csak ebben állt V. Ferdinánd „hülyesége” is. Ezt ajánlja Jézus az Evangéliumban, mikor azt mondja: „Legyetek együgyûek, mint
a galambok” (Mt 10,16).
Hogy V. Ferdinánd „hülyesége” valóban csak ebben állt, kell-e rá nagyobb bizonyíték,mint az, hogy ugyanaz a szerzõ, aki V. Ferdinánd szellemének idõnkénti egyenesen lángelmére valló sziporkázása ellenére végeredményként mégiscsak azt állapítja meg, hogy abnormális, beszámíthatatlan ember volt, ezt elsõsorban arra alapítja, hogy mikor már mintlemondott császár ellen Prágában merényletet követtek el (egy V. Ferdinánd ellen merénylets akkor, mikor már rég egyszerû magánemberként élt! Ember, micsoda teremtménye vagy te
az Istennek!), egymás után adta be az egyenesen kétségbeesett hangon megírt kérvényeket,
melyekben úgy kéri, hogy a merénylõt ne büntessék meg, mintha õ lett volna a merénylõ,nem pedig az áldozat.
Valóban, nem normális dolog az ilyesmi, de mégis mennyire szomorú, s hogy mutatja,
hová jutottunk már a kereszténységtõl, hogy ilyesmit ma már csak hülye ember részérõl tudunk elképzelni! Látszik belõle, hogy a ma embere nemcsak soha nem próbált keresztény
lenni s ellenséget is szeretni, hanem ha másban meglátja, akkor is megijed tõle s nem a kereszténység, hanem a hülyeség jelének tekinti!
De azért természetesen a kereszténységtõl távol álló történetírók többsége s az átlagember se áll annyira idegenül a kereszténység mellett, hogy megható megnyilvánulásait V. Ferdinándban tisztelettel, sõt meghatottan is ne szemlélné. Abból az ismertetésbõl például,
melyet a zsidó Marczali, aki pedig az elsõ magyar kommunizmus idején ugyancsak nem bizonyult ellenállónak ez istentelen tanokkal szemben, V. Ferdinándról a Pallas-lexikonban közöl (A Révai-lexikon cikkei is többnyire a Pallasból vannak átvéve), világosan mutatja azt atiszteletet, melyet e jóságos király személye iránt még a marcali rabbi fiából lett történetíró isérez.
„Kossuth és Wesselényi hûtlenségi perei – írja –, valamint az 1838-ban volt árvíz mélyen
lesújtották a jó fejedelem lelkét.” Tehát itt még Marczali is úgy ír, mint aki e hûtlenségi perekben nem a bécsi kormányt, annál kevésbé magát a jó királyt, hanem Kossuthot és Wesselényit tartja bûnösnek. A jó Ferdinándot ugyanis bizonyára nem az szomorította el, hogy az õkormánya üldözte az ártatlan hazafiakat és a magyarság színe-virágát, hanem az, hogy õt
olyan bûnös alattvalókkal verte meg az Isten, mint Kossuth és Wesselényi.
Befejezésül pedig azt írja Marczali e jó királyról, hogy „szívjósága közbeszéd tárgya
volt”. (Természetesen nem lekicsinylés alakjában, mint „hülyeségének” jele, hanem mint
olyan tényleges szívjóság, mely a lelki nemesség bizonyítéka s így vonzó. A tömegek ítélõképessége ugyanis mindig józan, nem mint egyes íróké.) „Mindenütt mint a szegények valódi
atyja tiszteltetett.”
Nálunk annak bizonyítására, hogy V. Ferdinánd valóban hülye volt, azt szokták felhozni,
hogy mikor a kinevezett 48-as kormány tagjait fogadta, ott elõttük tréfásan megfenyegette
István nádort és mosolyogva így szólt hozzá: „Aztán el ne rabold ám majd a magyar koronámat!” Sajátságos, hogy e megjegyzésben a 48-asok csak a hülyeség megnyilvánulását látták.

8

Ha ugyanis akarták volna, sokkal több joggal állapíthatták volna meg belõle azt, milyen
egyenes, milyen becsületes, milyen közvetlen ez a király az unokaöccséhez. Mennyire ellentéte a színésznek (például Kossuthnak vagy Wesselényinek).
Bécsben valóban attól féltek, hogy István nádor azért hízeleg annyira a magyar forradalmároknak, hogy a Habsburg-birodalmat kettészakítva õt kiáltsák majd ki királyuknak. Hogyez lesz a dologból, attól joggal is félhettek. Ilyenféle gondolatokkal mindig kacérkodtak amagyarok. Én magam is mennyit hallottam diákkoromban, hogy József fõherceget kellene
kikiáltani magyar királynak. (A Horthy-korban egyszer a debreceniek ki is kiáltották annak
Albrecht fõherceget, egy cserkész pedig József fõherceget nyilvánosan is azzal a „jókívánsággal” üdvözölte, hogy minél elõbb magyar király legyen belõle. Az is jellemzõ, hogy József fõherceg erre a jókívánatra nem azzal felelt, hogy ez ellenkezik a törvénnyel, a magyar
alkotmánnyal és családja fejének jogaival, sõt mivel akkor még élt IV. Károly, nem azt
mondta, hogy hiszen van a magyarnak törvényesen megkoronázott királya, hanem csak azt,
hogy fiam, én már öreg vagyok arra.)
Mivel tehát István nádor hasonló vágyaitól is joggal lehetett félni, azok a magyarok pedig, akik V. Ferdinándhoz akkor István nádor társaságában tisztelegni mentek, az õ esetlegesambícióit – koronázással, alkotmánnyal, törvénnyel mit sem törõdve – kétségtelenül örömmel látták volna; nem sokkal inkább a becsület, az õszinteség és mind unokaöccse, mind a jelenlevõ magyarok iránti közvetlenség és bizalom megnyilvánulása volt-e a királynak ez akedélyes formában elõadott megjegyzése, mint az együgyûségé? Kell-e, sõt szabad-e „hülyeségnek” nyilvánítanunk azt, ha egy olyan becsületes uralkodót látunk, aki szakít azzal azálnoksággal és hazugságtömkeleggel, mely egész diplomáciai és politikai életünket megmérgezi s nem titokban s a háta mögött gyanúsítja unokaöccsét azzal, hogy koronájára tör, s nem
titokban áskálódik ellene, míg szemben adja a jóságos nagybácsit, hanem úgy is beszél vele,
ahogyan gondolkodik, kivált mikor ez a gondolkodás nem is sértõ, mert hiszen V. Ferdinándsokkal jobblelkû ember volt, semhogy a rosszat István nádorról elhitte volna s ezért csak tréfásan említette meg neki?
De magyar alattvalóit is, azokat, akik eddig legnagyobb ellenségei voltak, megtisztelte V.
Ferdinánd azzal, hogy még ezt a tréfás megjegyzést se négyszemközt mondta unokaöccsének, a fõhercegnek, hanem magyar alattvalói füle hallatára. Nem azért volt hozzájuk ennyire
bizalmas, mintha „együgyûségében” nem tudta volna, hogy nem megbízható alattvalókkal állszemben, hanem azért, mert õ nem megbízható alattvalóit se ítélte el (sõt nem ítélte el – láttuk
– még azt se, aki merényletet követett el ellene), sõt még ellenségeit is szerette, színészkedni
pedig nem tudott, de nem is akart még akkor se, ha a becsületes egyenesség a koronájába iskerült volna. Neki nem a korona volt a legnagyobb érték a földön. Hiszen tudjuk, milyen
könnyen lemondott róla, mégpedig nemcsak a magyarról, hanem még a császári, a cseh ésminden koronájáról is, mikor a családi tanács úgy látta, hogy az akkori viharos idõkben célszerûbb lesz fiatal és egészséges ember kezébe adni a birodalom sorsát.
Hogy ilyen becsületes, igazlelkû ember való volt-e trónra, az már más kérdés. Az azonban bizonyos, hogy ha nem való volt, akkor nem a hülyesége miatt nem illett a fejére a korona, hanem betegsége miatt és azért, mert túlságosan is becsületes lelkû volt és igaz. Ezbizonyára nem volt szégyen V. Ferdinándra. De a magyar nemzetre se volt szerencsétlenség,
ha ilyen királya volt, bár kétségtelen, hogy ilyen nagy jólelkûségnek és egyenességnek a trónon hátrányai is vannak.
A mi meggyõzõdésünk azonban az, s ezt a Habsburgok egész félezer éves császársága
bizonyítja, hogy a jólelkûségnek még a trónon, tehát a politikában és a diplomáciában is sokkal több az elõnye, mint a hátránya. De bizonyára a Habsburgoknak se szégyene, hogy közülük való királyaink legtöbbjének ugyanaz volt a hibája, ami V. Ferdinándnak. Olyan lelkû
ember, mint V. Ferdinánd, ilyen volt I., II. és III. Ferdinánd is (IV. Ferdinánd szintén, de hát õmeghalt már arra, mire bebizonyíthatta volna, hogy nemcsak mint ember, hanem mint király

9

is rendkívül jó), I. Lipót, I. József, III. Károly, Mária Terézia, I. Ferenc és IV. Károly. De
azok, akiket nem említettünk: Miksa, Rudolf, II. Mátyás, II. József, II. Lipót és I. Ferenc József is jobblelkûbbek voltak az átlagnál. Hiszen az imént említettük Horthy véleményét Ferenc Józsefrõl.
Még Ferenc Ferdinánd is, akit a legrosszabb lelkû Habsburgnak tartanak (de akit még kivételnek se tekinthetünk, ha rosszlelkû is lett volna, mert hiszen sose lett belõle király) valóságos bolondja volt a virágoknak (pedig aki a virágot szereti, rossz ember nem lehet), s aki
azt a szabad idejét, melyet nem a rózsák oltására fordított, a gyerekszobában töltötte el. Ferenc Ferdinándnál sokkal rosszabb lelkû volt Rudolf trónörökös, de mivel õ tudott színészkedni (Ferenc Ferdinánd nem tudott, de nem is akart, s bizonyára ez se szégyene), neki mégse
volt rossz híre, sõt õt mi magyarok, határozottan szerettük. Egyébként király belõle se lett, tehát még mint kivétel se erõsíti a szabályt õ se.
Egyébként a vonzó, tiszteletre méltó jóságot még a 48-as miniszterek is annyira észrevették V. Ferdinándban, akivel ekkor beszéltek elõször (és utoljára) életükben s így csak mostnyílt alkalmuk megismerni. Még õk se a hülyeséget vették ekkor észre benne, hanem a becsületességet és a jóságot. A királlyal való ezen elsõ személyes találkozás a lehetõ legjobb
benyomást tette rájuk s amit utána itthon élményeikrõl beszéltek, nagyban hozzájárult V. Ferdinánd hazánkban való népszerûségéhez. Ekkor és ennek hatása alatt írta meg a magát egyébként a királyok felakasztására specializált Petõfi „V. Ferdinándhoz” címû költeményét, melyígy végzõdik: „Úgy nézz a szemembe, Jó öreg királyom.”Persze se Petõfi, se a 48-as miniszterek nem azt a tanulságot vonták le az V. Ferdinánddal való találkozásból s annak megállapításából, hogy õ maga feltétlenül jó és becsületes ember, tehát nem lehet az az esküszegõ, akinek õk eddig rágalmazták, hanem azt, hogy nem õ abûnös, hanem a „kamarilla”. A kamarilla azonban nem lehetett bûnös, mert hiszen V: Ferdinánd sokkal okosabb és sokkal lelkiismeretesebb ember volt, semhogy egyszerûen báb lehetett volna mások kezében. De a történetírás (mégpedig a magyar történetírás) azóta ma már
azt is megállapította, hogy kamarilla nem is volt. Nem a kamarilla volt a bûnös, hanem a lázadó, forradalmi magyar szellem, amely – sajnos – volt.
V. Ferdinánd volt az elsõ Habsburg király, aki magyar beszéddel nyitotta meg a magyar
országgyûlést. (Természetesen elõdei se németül, hanem latinul nyitották meg, mint ahogyan
a magyar rendek is latinul beszéltek ott. Ebben tehát nem volt semmi se magyarellenes, sesértõ, hanem csak az akkori szokásból folyt.)Igaz, hogy nagyon rövid kis beszéd volt V. Ferdinándnak ez a magyar beszéde, de legalább bizonyította részérõl a jóakaratot és magyarjai iránti szeretetét. Õ már régebben is(mert ez csak az 1847-48-as országgyûlés megnyitásán volt) készült erre és sokkal hosszabb
beszédet akart mondani. El is készítette unokatestvérével a magyarul egész jól tudó István
nádorral, már szorgalmasan tanulgatták is, de a császár kiejtésében István – úgy látszik –annyi hibát talált, viszont a császárnak, mint afféle magafajta, túlzott önkritikával bíró, szemérmes, a nyilvánosságtól amúgy is félõ, rossz idegzetû embernek (az epilepszia idegbaj)
emiatt úgy elment az önbizalma, hogy végül is nem mert rá vállalkozni s így lemondott róla.
Attól félt, hogy a magyarok majd mosolyogva hallgatják s ilyesmivel nem sérthette meg acsászári tekintélyt. Ezért lett aztán a magyar megnyitó beszédbõl csak néhány szó.
Ha pedig valaki itt azt mondja, hogy végtelenül sértõ a magyar nemzetre, hogy királya(mégpedig csak az imént mondtuk, hogy egyébként nagyon képzett és mûvelt királya, akinek
tehát nem esett volna annyira nehezére a sok nyelv mellé, melyet már tudott, még magyarul
is megtanulni) ennyire nem tudott magyarul s ennyire mellékesnek tartotta, hogy õ nemcsak
osztrák császár, hanem magyar király is egyúttal, azt figyelmeztetjük arra a fontos történelmi
szabályra, hogy mindenkit kora szemüvegén át kell nézni és megítélni.
A nemzeti nyelvek kultusza V. Ferdinánd gyerekkorában még alig kezdett ébredezni.
Akkor a magyar nyelv szeretete, használata és megbecsülése nem tartozott még hozzá nálunk

10

a hazafisághoz, királyunkban pedig nemzetünk megbecsüléséhez. A mágnások is ezért nem
becsülték meg s nem tanították rá gyermekeiket. Nem történt ez részükrõl se hazafiatlanságból (mutatja ezt az, hogy mihelyt magasabb társadalmi körökben is divattá, korszerûvé vált anemzeti nyelv használata és mûvelése, az a Batthyány Lajos lett az új eszme egyik legfõbb
bajnoka, aki gyerekkorában még magyarul se tudott), hanem az volt az oka, hogy akkor amagyarul beszélést még a paraszti élet járulékának tartották. Törekedni meg senkinek se kellett itt arra, hogy magyarul is megtanuljon, mert hiszen úgyis ráragadt.
Hogy juthatott volna hát I. Ferencnek, V. Ferdinánd apjának vagy nevelése irányítóinak
eszébe, hogy a trónörököst a magyar parasztok nyelvének beszélésére is megtanítsák? Akikkel õ érintkezett, a magyar fõurak, a magyar méltóságok viselõi, az országgyûlés tagjai mind
latinul beszéltek, mikor az ország ügyeit intézték. Nem lettek volna koruk gyermekei, hanem
egy századdal vagy fél évszázaddal megelõzték volna, ha a trónörököst magyarul tanították
volna. Hiszen még a magyar elõkelõségek se tartották akkor még fontosnak, hogy gyermekeik magyarul beszéljenek. Az akkor még csak a jövõ zenéje volt.
Hogy mikor már ez az új eszme jelentkezett, akkor se siettek az udvarban felkarolni selöl járni az újban, ezt is természetesnek tartjuk akkor, ha meggondoljuk, hogy a nemzeti érzés felkeltése és a nemzeti nyelv felkarolása akkor együtt járt a forradalmi és a köztársasági
eszmével is, uralkodók tehát nem nagyon örülhettek neki. De különösen nem a Habsburgok,
akiknek birodalma a nemzetek és nemzeti nyelvet beszélõk egész tömegébõl állt, akiknek tehát a nemzeti eszme feléledése csak árthatott. Valóban darabokra is szaggatta ez az új eszme
már száz év múlva a Habsburg-birodalmat, mégpedig annak nemcsak osztrák, hanem magyar
felét is, tehát mi épp oly sokat vesztettünk vele, mint a Habsburgok. De a sovinizmust és vele
a sok háborút is ez hozta, tehát emiatt se szégyene a Habsburgoknak, hogy nem lelkesedtek
érte. Ha mi is olyan okosan és annyira keresztények lettünk volna, mint õk voltak, mi se lelkesedtünk volna annyira érte.
A XIX. század vezetõ eszméje nem a nacionalizmus volt, hanem a túlzott nacionalizmus,
a sovinizmus, melynek elítélésében minden mûvelt ember megegyezik ma már. Meg is kellegyeznie, mert hiszen a sovinizmus szükségképpen együtt jár a nemzetek közti háborúkkal, aháborút, különösen pedig a nemzeti dölyftõl, elbizakodottságtól elõidézett háborút azonban
ma már minden józan gondolkodású, nemes lelkû ember elítéli.
Nem kell tehát szégyenkezniük a Habsburgoknak amiatt, hogy nekik családi érdekek miattellene kellett lenniük a nacionalizmusnak, sõt egyenesen büszkék lehetnek rá, hogy egyedül
nekik volt olyan birodalmuk, s egyedül csak õk tudtak fenn is tartani hosszú évszázadokon át
egy olyan nagy birodalmat, amely nem a nacionalizmuson, tehát a fajok és népek közti gyûlöleten alapult, hanem elveken és eszméken (a katolicizmuson), mely nekik és alattvalóik
szemében fontosabbnak bizonyult az önzõ nemzeti érdekeknél és le tudta gyõzni a faji gyûlöletet is. Ha minden uralkodóház és minden nemzet ilyen elvi alapokon állt volna, mennyi háború elmaradt volna és mennyivel boldogabb lett volna az emberiség!
Lehet, hogy lesznek olyan olvasóink is, akik a magyar beszédet „magoló” s végül is rólalemondó, tehát még bemagolni se tudó V. Ferdinándot lesajnálják s valóban együgyûségét állapítják meg belõle. Ezek figyelmét felhívom arra, hogy a jó szónokláshoz, kivált egy új
nyelven és olyan ünnepélyes keretek közt való szónokláshoz, mint egy országgyûlés megnyitása, nemcsak ész kell és jó emlékezõtehetség, hanem jó idegek, nyugodtság, sõt fölény is.
Az elsõ megvolt V. Ferdinándban, de a második egyáltalán nem, hiszen az epilepszia idegbaj,
mely különösen a rohamokat követõen az idegkimerültségtõl okozott mély álomban nyilvánul meg, de utána is hosszú idõ kell a szellemi frissesség visszaszerzéséhez. Mivel pedig arramár újabb rohamok következnek, ez a szellemi frissesség az epileptikusokban tulajdonképpen sosincs meg.
Ez azonban még nem hülyeség. Ha az volna, akkor még sok lángelmérõl is kisülne, hogy
tulajdonképpen hülye volt. Hiszen állítólag Julius Caesar, Napóleon és Richelieu is epilepti-

11kus volt. Darwin nem volt az, de úgyszólván állandóan beteg volt s így szellemileg õ se volt
sose friss. A nagy mûvészek úgyszólván mind idegbetegek voltak. De a nagy tudósok közt isritkaság a jó szónok s a legtöbbjük valósággal retteg egy nyilvános szónoklattól éppen azért,
mert ahhoz nem nagy ész, logika vagy ítélõképesség kell, hanem jó idegzet, biztos fellépés,nyugodtság, fölény és jó emlékezõtehetség, ezek pedig éppen azokban vannak meg legkevésbé, akik tudósok, azaz a tudományokkal igen sokat foglalkoznak. V. Ferdinánd tehát amellett,hogy nem mert egy betanult magyar beszéddel az országgyûlés nyilvánossága elé állni, méglehetett nagyon okos ember.
Hogy V. Ferdinánd családtagjaitól és minisztereitõl elfogadta a tanácsokat, sõt talán még
a gyámkodást is, ez se szellemi alsóbbrendûségének érzetébõl, hanem keresztény alázatosságából és magasrendû erkölcsiségébõl folyó felelõsségérzetébõl történt. Õ maga nem tartotta
magát elég okosnak, de ez még egyáltalán nem bizonyítja azt, hogy nem is volt az. Nem mindig az az ember a legokosabb, aki annak tartja magát. Aki elbizakodott, nagyszájú, fölényesen
beszél, sõt talán mindenki mást letorkol, nem szükségképpen a legmûveltebb és legokosabb
is. Vannak elõnyei az ilyesminek is, de hogy a hátránya sokkal több, mint az elõnye, az is bizonyos. Minél nagyobb élettapasztalata van valakinek, annál inkább fél a nagyszájú, magukat
túl okosoknak tartó és másokat lekicsinylõ fölénnyel fellépõ emberektõl.
Egy olyan nagyhatalom császára, amilyen a Habsburgok birodalma V. Ferdinánd idejében volt, milliók, sõt egész Európa sorsáért volt felelõs. Ezt a nagy felelõsséget érezték át a
Habsburgok általában, különösen pedig V. Ferdinánd, mikor sose, illetve ritkán indultak amaguk feje után, hanem más illetékesekkel is megosztották a döntés felelõsségét. Így ha tévedtek, nagy mentségük volt, míg ha senkit se kérdeztek volna vagy akkor is tanácsadóik ellen döntöttek volna, mikor azok kérdés nélkül is figyelmeztették volna õket álláspontjuk
helytelenségére (mint Nagy Frigyes csinálta tábornokaival az emiatt elvesztett kollini csatában), nem lett volna semmi mentségük lelkiismeretük számára. Nekik ugyanis volt lelkiismeretük, mely korholta õket. Ennek szavától is féltek, nem pedig egyedül csak a kudarctól.
Az alázatosságot és a tanácsadókra való hallgatást V. Ferdinánd esetében az is külön
megokolttá tette, hogy õ beteg ember volt s epileptikus rohamai után jelentkezõ kimerültségében az ország kormányzásában egyenesen rá volt kényszerülve környezete támogatására.
Bajosan tehette volna meg például azt, hogy ilyenkor a döntéssel várt volna addig, míg teljes
szellemi erejét visszaszerzi. Ez hatalomvágy, önzés, féltékenység lett volna tõle, melyek
megannyi ellenszenves tulajdonságok (láttuk ezeket I. és II. Rákóczi Györgyben) s amelyeknek gyakorlatilag is sokkal nagyobb hátrányuk lett volna a közre, mint a szerénység és vele
mások támogatásának elfogadása. A hatalomhoz való túlzott ragaszkodás sokkal nagyobb
korlátoltság lett volna V. Ferdinánd részérõl, mint a szerénység s akkor ezt nem is erényei,
hanem bûnei okozták volna.
Milyen szép, milyen megható, milyen emberi nagyság jele benne, hogy az 1848. december másodiki nagyfontosságú olmützi esemény után, mikor lemond a trónról és minden jogát
és hatalmát átadja 18 éves unokaöccsének, Ferenc Józsefnek, nem szorítkozik csupán a hivatalos formaságokra, hanem most is olyan becsületes, nyílt közvetlenséggel viselkedik, mint
István nádorral a 48-as magyar miniszterek elõtt.
Ekkor atyai szeretettel ezt mondta a szinte gyermekfejjel nagy dolgokra vállalkozó fiatalembernek: „Sei brav: légy, fiam, jó!” Még felemelõbb és bizalmasabb, hogy ugyanekkor még
azt is mondta neki: „Szívesen tettem”, vagyis, hogy nem szelíd kényszerbõl, hanem önként,sõt szívesen engedte át neki a hatalmat.
Így nem hülyék, hanem nagy lelkek szoktak viselkedni. Mert a hatalomhoz ragaszkodni,
azt illetõen féltékenynek lenni a hülyék is szoktak, sõt azok még jobban, mint az okosak.
De hogy mennyire volt V. Ferdinándban önérzet is, azt meg az mutatja, hogy mikor lemondása után egyik veszteség a másik után érte a családot és a birodalmat, akkor meg ez amegjegyzés tört ki belõle: Ezért kár volt lemondanom. Ennyit én is meg tudtam volna csinálni!

12

Akkor is tudott önálló lenni és sarkára állni, mikor megtiltotta, hogy a forradalmárokra
lövessenek. Mikor azzal kezdtek neki érvelni, hogy ilyenkor az ilyesmi elkerülhetetlen, egyszerûen felpattant: „Bin ich Kaiser oder nicht?!” Én vagyok-e a császár vagy nem én vagyok
az? És nem lehetett lövés. Ebben nem volt ugyan igaza, de mivel tilalma jóságból és szeretetbõl folyt, emiatt se kell sose szégyenkeznie, mert a jóság még akkor is szép és tiszteletre méltó, ha egyébként elhibázott, mert nem helyénvaló.
Még annak is megvan a maga jelentõsége, hogy mindezt bécsi tájszólásban mondta, nem
pedig irodalmi nyelven. Ellenségei természetesen ebben is szellemi szimplicitásának jelét látják. Pedig hát V. Ferdinánd sok nyelven tudott, egy nyelven affektálni azonban akármelyik
falusi pesti cselédlány is könnyen megtanul. Nem mondhatott tehát „i”-t „ich” helyett és„nit”-et „nicht” helyett azért, mert még anyanyelvén is magas volt neki az irodalmi beszéd.
Mária Terézia se német birodalmi nyelven, hanem bécsi tájszólásban beszélt. Nála senki
se tulajdonítja ezt együgyûségnek, mert hiszen mindenki elismeri, hogy nagy tehetség volt,
hanem közvetlenségnek, természetességnek, igazi demokratikus érzületnek. Azért használta a
bécsi tájszólást, mert nem akarta elkülöníteni magát attól a néptõl, melynek körében élt; nemakart okosabbnak, többnek látszani náluk. Igen sokat lehet ebbõl következtetni, de mindenképpen jót. Nemcsak szerénység és igazi demokrácia (amelyet nem hirdetni kell, hanem élni), hanem közvetlenség, egyeneslelkûség és a színészség ellentéte is ez.
Pedig úgy látszik, hogy nemcsak V. Ferdinánd és Mária Terézia tulajdonsága volt ez, hanem ez is jellegzetes Habsburg-tulajdonság, mert hiszen V. Ferdinánd már Mária Terézia
dédunokája volt, s láthatjuk, hogy benne is megvolt. De a legnagyobb, legtehetségesebb ésleghatalmasabb Habsburg, V. Károly, akinek országában sose nyugodott le a nap, szintén arról volt nevezetes, hogy mivel gyermekkorát Németalföldön töltötte, még császár korában isés egész élete végéig holland tájszólással beszélte a német nyelvet. Róla már igazán senki seállíthatja, hogy azért beszélt így, mert szellemi kapacitását meghaladta, hogy tisztességesen
megtanuljon németül, hanem azért, mert merõ ellentéte volt annak, amit affektálásnak nevezünk; mert nem volt mesterkélt; mert szerette a közvetlenséget, a keresetlenséget, az egyszerûséget, s mert szívesen gondolt gyermekkorára és gyermekkori emlékeire; mert szerette aszülõföldjét.
S ez különösen szép azokban a Habsburgokban, akiknek birodalma nem nyugodott nemzetiségi alapokon. Ezzel is bebizonyították, hogy õk nem abban voltak ellene a nacionalizmusnak, amennyiben az szép és emberi, hanem csak túlzásaiban; annyiban, amennyiben
magasabb, nála még nemesebb eszmékkel és elvekkel ellenkezett, például a felebaráti szeretettel, a nemzetek közötti békével, az Evangélium szellemével. Németek voltak a Habsburgok, de sokkal inkább voltak emberek és keresztények, mint németek. Németek csak
annyiban voltak, amennyiben az emberiességgel, a kereszténységgel és az igazsággal, másnemzetek jogaival vagy önérzetével nem ellenkezett.
Micsoda történelmi analfabetizmus a Habsburgokra magyarellenességet, sõt németesítést
belemagyarázni, mikor maga Mária Terézia is csak köznapi, azt mondhatnám: konyhai használatra tartotta csak érdemesnek a német nyelvet, de mindenkivel, még a gyermekeivel isfranciául levelezett? S mikor ugyanekkor a porosz és protestáns Nagy Frigyes, a német világuralom szimbóluma, még jobban lenézte és lekicsinyelte a német nyelvet s egyedül csak afranciát használta? Mikor író volt, sõt nagyon sokat írt, de szintén mindig csak franciául? Vajon ez is azért történt, mert szerette volna Poroszországot elfranciásítani?
A bécsiek V. Ferdinánd mondását, mint rá jellemzõt is szokták idézgetni: „Auf meini
Ungarn lass i nit schiessen” (a magyarjaimra nem engedek lõni). Látjuk tehát, hogy a bécsiek
azt gondolták róla, hogy a magyarokat jobban szereti, mint õket. Jellemzõ azonban, hogy nekünk az a Habsburg, aki ha lázongunk, ránk lövet: zsarnok. Amelyik nem lövet ránk még akkor se, ha lázongunk, az hülye. Azt gyûlöljük, ezt lenézzük.

13Érdekes, hogy V. Ferdinánd, ez az egész életében beteg ember, 83. évében volt már, mikor végre Prágában, ahová lemondása után vonult és ahol egész hosszú élete folyamán a jótékonyság angyala volt, 1875-ben elhunyt. Akkor is meglett ember volt már, mikor trónra
került: 42 éves.
A felesége Mária Anna volt, I. Viktor Emánuel leánya, tehát a Savoyai házból származott. Õ is igazi eszményi Habsburg-feleség volt, aki életét egyedül férje ápolásának, testi éslelki támogatásának szentelte. Vallásos, nemes, önzetlen mindhalálig. Például elsõsorban tõlefüggött, hogy férje lemondjon-e trónjáról vagy ne, s õ is a lemondást választotta. Igazán nagy
okosság s még inkább önzetlenség jele, mert hiszen õ nem volt beteg, sem „hülye”, mint a
férje, s a hatalom, a szuverénség olyan édes dolog, amelyrõl nehéz lemondani, kivált annak,
aki már megízlelte s tapasztalat szerint ezt nõk még kevésbé tudják megtenni, mint férfiak.
Bizonyára férje betegségének következménye, hogy gyerekük sose volt. Mária Anna
még sokkal tovább élt, mint férje, s mikor Rudolf trónörökös fiatal házas korában feleségével, Stefániával, egy ideig Prágában lakott, az öreg volt császárné még akkor is ott élt imádságban és jótékonyságban töltve napjait.
V. Ferdinándnak ez a természetes jósága, nemes lelkûsége, egyenessége és az, hogy ez a
Habsburg-királyaink körében ugyancsak nem kivétel, hanem úgyszólván olyan szabály, mely
még kivételt is alig tûr, önkéntelenül is eszünkbe juttatja, mennyire mások voltak magyar ellenfeleik, azok, akiket mi magyar nemzeti hõsökké tettünk meg. Ezek közt még a legbibliásabb és pozitív értelemben véve is még a legvallásosabb volt I. Rákóczi György. Mégis nem
én, hanem a kálvinista és iránta igazi kálvinista jóakarattal író Szilágyi Sándor is az egyik álnokságot a másik után közli róla, mint annak idején ezt részletesen volt alkalmunk tapasztalni.
Szilágyitól tudjuk meg, hogy mikor kisebbik, de kedvesebb fiát, Zsigmondot, a székelyek kapitányává akarja tenni, noha a kinevezés az õ hatáskörébe tartozott, nem nevezte kimaga, hanem gondoskodott róla, hogy három tekintélyes erdélyi fõúr: Kornis Zsigmond,
Kassai István és Kemény János (mivel a Kornisok katolikusok voltak, láthatjuk, hogy még
arról is gondoskodott, hogy a katolikusok is képviselve legyenek köztük) képében maga az
ország kérje tõle ezt a kinevezést, mint az ország általános óhaját, s õ aztán csak ezt az óhajt
teljesítette kegyesen. Nem akarta ugyanis, hogy valaki még azt higgye, hogy nála protekciós
rendszer van, s mintha talán õ akarná a fiát az ország, illetve a székelyek nyakára tukmálni.
(Szilágyi: Rákóczi Zsigmond, 54. o.) Pedig hát mennyire õ akarta. Õ ugyanis nem volt „hülye”, mint V. Ferdinánd s nála a szavak nem mindig azt fejezték ki, amit gondolt.
Ugyancsak Szilágyitól tudjuk meg, hogy mikor a Habsburg-király Eörsit követül küldte
hozzá, hogy engedélyét kérje, hogy a király Erdélyben katonát toborozhasson (világos, hogy
azért kérte ezt tõle, mert akkoriban jóban voltak egymással), az engedélyt természetesen
mégis megtagadta, de „annál szívesebben bántak vele” (Szilágyi ugyanott).
Aztán a Habsburg magyar király fegyveres megtámadása elõtt, mikor protestáns nyugati
szövetségeseivel már mindent elintézett és minden szerzõdést aláírt s végül az erdélyi országgyûlést is összehívta, hogy annak beleegyezését és támogatását is kikérje, annyira „szabad”
országként bánt ezzel az Erdéllyel és annyira „megtartotta” alkotmányát, hogy az országgyûlés elé terjesztett fejedelmi propositiók [indítványok] között még csak szó se volt arról, amiért a gyûlést összehívta, azaz a magyar király megtámadásáról, de viszont már javában folyt
ott az országgyûlés alatt is katonáinak gyülekezése és a hadak „mustrája”. Vajon mindez nem
ellenkezett-e az erdélyi alkotmánnyal, az erdélyi rendek szabadságával és azzal az esküvel,melyet Rákóczi György fejedelemmé választásakor letett? Mi lehet az oka, hogy ezen mimégsem botránkozunk meg s errõl az esküszegésrõl a magyar közvélemény mit sem tud, ezt
történelmünk nem tanítja?
Végül aztán a jó Rákóczi György úgy intézte el a kényes dolgot, hogy egyszer csak közölte az országgyûléssel, hogy a császár elrendelte az õ megtámadását. Erre aztán a hadviselés, mint önvédelem, elhatároztatott (Szilágyi, 59. o.). Az igazság az, hogy a császárnak épp

14

akkor annyi ellensége volt s miattuk olyan nagy bajban volt, hogy még ha õrült lett volna, akkor se rendelhette volna el Rákóczi megtámadását, mert ép ésszel nem szerezhetett volna magának készakarva eggyel több ellenséget. A Habsburgok egész 400 éves magyar uralma alattsose volt számukra annyira lehetetlen, hogy õk Erdélyt „megtámadják”, mint éppen ekkor.
De az eset azt is jellemzõen mutatja magyar részrõl, mennyire nem volt önkéntes ez a„szabadságharc” és mennyire nem az osztrák önkény és elnyomás elleni elkeseredésbõl tört
ki, mint ezt nálunk „hazafiasan” tanítják. Ha így lett volna, akkor nem kellett volna Rákóczi
Györgynek elõször eltitkolnia az erdélyiek elõtt, miért hívta össze az országgyûlést, különösen pedig nem kellett volna azt hazudnia, hogy a császár támadta meg õt. A császár õt ekkor
nemcsak meg nem támadta, hanem ha szóba állt volna vele (ti. Rákóczi a császárral), a császár a bõrébõl ugrott volna ki örömében s minden elképzelhetõ engedményre hajlandó lettvolna, csakhogy a fegyveres fellépéstõl visszatartsa.
Ugyancsak Szilágyi az, akitõl megtudhatjuk, hogy mikor támadása után megegyezett
III. Ferdinánddal a linzi béke rá és felekezetére annyira elõnyös pontjaiban, akkor is utána
még hetekig várt a béke ratifikálásával, arra gondolva, hogy hátha közben a hadi helyzetben
még valami fordulat történik a javára s akkor szabad keze legyen arra, hogy ezt a fordulatot
felhasználhassa a maga javára. Ezt se szokták tenni becsületes szerzõdõk. Aztán meg, hogy
mikor már rég megállapodott Ferdinánddal, hogy abbahagyja a harcot és békét köt, protestáns szövetségesének, Torstensonnak, még akkor is azt mondta, hogy mivel a császár úgyse
fogja megtartani a vele megkötött békét (!), õ a hadait még három hónapig együtt tartja s bizonyos feltételekkel kész újra fegyvert ragadni. (Szilágyi, 78. o.)Rákóczi tehát egész nyíltan kijelentette, hogy azt, amit aláírt, csak akkor tartja meg, ha ameg nem tartás nem lesz rá nézve még elõnyösebb, mint a megtartás. De ugyanez a Rákóczi
György protestáns szövetségeseihez még álnokabb és önzõbb volt, mint a katolikus császárhoz, mert a császár becsapását a béke aláírása után csak tervezte, de végre nem hajtotta, deTorstensont és általában protestáns szövetségeseit tényleg cserbenhagyta, mihelyt a maga érdekeit biztosította.
Szilágyi Rákóczi kisebbik fiáról, Zsigmondról, valóságos dicshimnuszokat zeng s mind
tehetségében, mint jellemben a protestáns Rákócziak közt kétségtelenül a legértékesebbnek
tartja. Mégis még róla is kénytelen megállapítani még õ is, hogy „volt némi kérkednivágyás
is” benne (53. o.); úgyszintén azt is, hogy „néha egyik-másik öreg híve iránt kíméletlen volt”.
(122. o.)Láthatjuk tehát, hogy még ez az ideális ifjú Rákóczi Zsigmond is micsoda messze állt V.
Ferdinándtól, sõt az átlag Habsburgoktól is. I., II., III., IV. Ferdinándban, I. Lipótban, Mária
Teréziában, I. Ferencben, V. Ferdinándban, IV. Károlyban, sõt még Ferenc Józsefben is ki állapított meg valaha „némi kérkednivágyást”, s még inkább öreg híveik iránti kíméletlenséget? Pedig ez ugyancsak ellenszenves tulajdonság, mert hálátlanság, hiszen hívek ellenében
nyilvánult meg. Elbizakodott is, mert fiatalember részérõl nyilvánult meg õsz hajú emberekkel szemben, akik a család szolgálatában becsületben és hûségben õszültek meg.
Ha azonban minderre válaszul azt kapjuk, hogy ezek a tehetséges emberek hibái szoktaklenni, s hogy a Habsburgok hibái közé nem tartozott a kérkedés is, annak tehetségtelenségük
volt az oka, ezt tehát már csak azért se számíthatjuk „érdemeik” közé, mert éppen elég bajunk lett nekünk enélkül is az õ tehetségtelenségük miatt, azt feleljük, hogy úgy emlékszünk,
mintha most egyenességrõl, jólelkûségrõl és becsületrõl volna szó, nem pedig tehetségrõl. De
egyébként is a mi kuruckodásunk nem a Habsburgok tehetségtelenségére haragszik, mert hiszen ennek a felkelõsdinek éppen az õ tehetetlenségükbõl volt a legtöbb haszna.
Ha a Habsburgok nem lettek volna annyira „tehetségtelenek” (értsd: becsületesek), szabadságharcaink még annyi eredményt se értek volna el, mint amennyit elértek, sõt ki se törtek
volna, mert csírájában elfojtották volna õket. Akkor mi nem is tartottuk volna érdemesnek
kuruckodni. A nyilasok vagy a kommunisták alatt például nem tartottuk érdemesnek kuruc-15kodni. Pedig hát bizonyára mindenki egyetért azzal a megállapításunkkal, hogy a nyilasok és
a kommunisták nem annyira tehetségesen kormányoztak bennünket, mint inkább gátlástalanul és mindenre képesen és emiatt nem volt érdemes velük szembe is kuruckodni.
Kétségtelen, hogy mi a Habsburgokat gyûlöltük és gyûlöljük, sõt ádázan gyûlöltük. A
tehetségtelen embert azonban nem gyûlölni, hanem sajnálni és lesajnálni szokás. Mi az oka
tehát, hogy nem csak sajnáltuk õket? Aztán ha a Rákócziak annyira tehetségesek, a Habsburgok pedig annyira tehetségtelenek voltak, mi az oka, hogy ezek a tehetséges Rákócziak még
Erdély trónját se tudták megtartani, hanem azt már Rákóczi György fiában, tehát az elsõnemzedékben elvesztették, a „tehetségtelen” s annak az I. Ferdinándnak, aki megszerezte,
nemcsak a fia, hanem az ükunokája is még magyar király volt s még azt az Erdélyt is vissza
tudták maguknak szerezni, melyet ideiglenesen – de akkor is csak a mi törökkel való lelkiismeretlen, azaz „tehetséges” cimborálásunk miatt – egyelõre elvesztettek, sõt még a fajok és
népek tömkelegébõl álló és egész Európában elszórt birodalmukat is és még azt a német-római császári koronát is, melyet nem is lehetett örökölni, hanem minden egyes alkalommal
választás útján kellett megszerezni, hosszú évszázadokon át meg tudták tartani?
Ez a bámulatos teljesítmény bizonyára nem a Habsburgok tehetségtelenségét hirdeti, az asiralmas teljesítményhiány pedig bizonyára nem a Rákócziak tehetségét. Ha pedig mégis kitartunk amellett, hogy a Rákócziak tehetségesebbek voltak, mint a Habsburgok, akkor meg
azt kell mindenképpen megállapítanunk, hogy a becsület és a jóság még a politikában is többet ér és hasznosabb, mint az álnok utakon járó tehetség, tehát a becsületet közel se szabad
annyira lebecsülni az állítólagos tehetséggel szemben, még a politika terén se.
Ha pedig az eddig mondottakkal ellentétben azt halljuk, hogy a Habsburgok is épp olyálnokok voltak, mint a Rákócziak, vagy még sokkal jobban, hiszen bûneikkel tele van a történelem, azt feleljük, hogy igen, az õ álnokságukról is hallunk idõnként, hisz ennek teljes elkerülése a politikában szinte teljes lehetetlenség. Olyan igénnyel tehát józan eszû ember nem
léphet fel, hogy egy uralkodóház 400 éves történelmében semmi álnoksággal, semmi ravaszsággal ne találkozzék. Józan ésszel csak arról lehet tehát szó, hol kevesebb és hol több; holrendszer, hol pedig csak kivétel az álnokság és az erkölcsi gátlástalanság.
Ha azonban a kérdést így tesszük fel (pedig csak így lehet feltenni), akkor egészen kétségtelen, hogy a Habsburgok politikájának jellegzetessége a becsületesség és még a politikában felhasznált eszközöknek is erkölcsi szempontok szerint való mérlegelése. Ettõl õk sokkal
kevésbé tértek el, mint más, a történelmet irányító tényezõk, s mikor eltértek, sose õk voltak
a kezdeményezõk, hanem szövetségeseik, legfeljebb talán minisztereik, ezek unszolására
csak hosszas ellenállás után, kelletlenül és szégyenüket hangsúlyozva engedtek néha, mintpéldául Mária Terézia Lengyelország felosztásában.
A Habsburgok titkos tanácsában is hangzottak el álnok vagy becstelen indítványok. Ezérthetõ is, hiszen a reneszánsz után és a hitújítással egyidejûleg kezdenek a Habsburgok nálunk szerepelni, késõbb pedig a „felvilágosultság” istentelenségének kora mételyezte meg az
õ minisztereiket is. (Még Lipót tanácsosai közt is voltak volt protestánsok, Mária Teréziáéi
között pedig még voltak volt zsidók is, sõt már II. Ferdinánd lelkiismeretlen hadvezére, Wallenstein is protestánsnak született.) Mivel a titkos tanács üléseinek jegyzõkönyvei megmaradtak, ezek ismertetése közben mutatnak rá a Habsburgok magyar és nem magyar ellenségei
nagy diadallal egyes ott elhangzott lelkiismeretlen és a keresztény erkölcstan törvényeivel ellenkezõ indítványokra. Azt aztán természetesen nem emelik ki s azért az olvasó legtöbbszörészre se veszi, hogy az elnöklõ császár ezeket sose fogadta el s így határozat nem lett az indítványból.
Például még azt is ajánlották I. Lipótnak, hogy Thökölyt orgyilkossal tétesse el láb alól.
Ezt erkölcsi szempontból nem is lehetett volna kifogásolni, mert hiszen Thököly kétségtelenül Lipót alattvalója volt, tehát Lipótnak joga volt halálra ítélni s az uralkodók akkor még
korlátlan hatalmúak voltak. Az is kétségtelen, hogy Thököly a halált Lipóttól meg is érde-16

melte volna, mert hiszen azon nem lehet vitatkozni, hogy valóban lázadó és felségsértõ volt,sõt a törökkel nyíltan cimborált. Hát még a császárt hányszor csapta be s hányszor kellett az
udvarnak meggyõzõdnie arról, hogy tárgyalni nem érdemes vele, mert se becsülete, se lelkiismerete nincs!
Lipót azzal a megokolással utasította vissza az ajánlatot, hogy éppen azért, mert tudja,
hogy Thököly tele van bûnökkel, nem foszthatja meg a megtérés lehetõségétõl. Akit ugyanis
meggyilkolnak, azt váratlanul éri a halál, ezért nem tud rá elkészülni, s így, ha bûnös, elkárhozik. Lipót nem tudta a lelkére venni, hogy Thököly miatta kárhozzék el. Egész birodalma
nem ért meg neki annyit, mint egy ember örök üdvössége, mert az (épp úgy, mint a pokol
kárhozata), örökké tart. A földi hatalom mulandó dolog, nincs tehát akkora érték, még ha jóra
használja is valaki ezt a hatalmat, mint egy lélek értéke, aki hallhatatlan. Ha Thököly ágyban,párnák közt hal meg, módja lesz elkészülni a halálra és bûneit megbánni, tehát még üdvözülhet, s Lipót úgy érezte, hogy õ nem foszthatja meg ettõl a lehetõségtõl még akkor se, ha birodalma és családja jövõje függ tõle.
Thököly – láttuk már – valóban ágyban, párnák közt halt meg, de meg mégse tért. Sõt,mivel a pápa, külsõleg már megtörtént megtérése ellenére se eszközölte ki neki, hogy Európába visszatérhessen, a halálos ágyát egyenesen arra használta fel, hogy kijelentette, hogy
mint protestáns akar meghalni, mert katolikussá léte nem õszintén történt. Egyébként azonban se végrendelete, se halálos ágyán való viselkedése nem mutatja, hogy valami nagy bûnösnek tartotta volna magát, sõt még akkor is azzal érvelt, hogy õ a katolikus vallásra valóáttérésével, illetve át nem térésével se vétkezett.
Õ, mondta, feltétellel tért át, s mivel a feltételt nem teljesítették, jogosan cselekszik, mikor ezt az áttérést most érvénytelennek mondja. Az szegénynek még csak eszébe se jutott,hogy feltétellel, azaz viszontszolgálat fejében õsei vallását, illetve az igaz vallást elhagyni
becstelenség, sõt borzalmas bûn, s ha õ csakugyan annyira hitt a protestantizmus igazságában, akkor õ igen nagyot vétkezett, mikor a pápának azt az ajánlatot tette, sõt az áttérést még
a pápa ígérete, sõt válasza nélkül is végrehajtotta. Akkor neki, legalább ezt az álnok vagy önzõ áttérést kellett volna szívbõl megbánnia, s miatta magát bûnösnek vallania. Ennek azonban se Thököly végrendeletében, se halálos ágyán való viselkedésében semmi nyoma.
Ilyen embernek üdvösségéért kockáztatta tehát Lipót egész birodalmát. Ez azonban annál
jobban bizonyítja jóságát, mert valóban még egy ilyen ember lelke is nagyobb érték és fontosabb, mint a föld minden gazdagsága és dicsõsége, mely mulandó, de a lélek nem, tehát Thököly lelke sem.
Se szeri, se száma az eseteknek, mikor a Habsburg-király környezetének machiavellistatanácsait elutasította. (Ferenc József is mindig.) Most láttuk, hogy V. Ferdinánd, noha mindenki úgy tudta, hogy nincs önálló akarata, tanácsosai ellenére se engedett lövetni se magyarjaira, se a bécsi csõcselékre, pedig ekkor ez a tanács éppen nem volt se erkölcstelen, se tilos,
hanem szükségszerû és ezért uralkodói kötelesség.
I. Lipót is még annak ellenére is örömmel látta Báthory Zsófiának és az akkor 16 éves I.
Rákóczi Ferencnek a katolikus Egyházba való visszatérését, mikor tanácsosai ezt jobbnak látták volna megakadályozni, mert attól féltek, hogy ezzel a Rákóczi-családnak nõni fog a lehetõsége arra, hogy a magyar koronát megszerezhesse. Lipótnak az, hogy egy Rákóczi
megtérjen, örvendetesebb dolog volt, semhogy ezt meg tudta volna akadályozni azért, mert
politikailag számára esetleg igen nagy kellemetlenséggel járhatott s esetleg családja magyar
koronájába kerülhetett.
A megtérés után Báthory Zsófia nagy katolikus meggyõzõdése s ebbõl folyó ellenreformációja azon az akkor még tiszta protestáns vidéken a protestánsok dacos elkeseredése miattolyan sok bajt okozott a bécsi kormánynak, hogy Lipót tanácsosai ekkor is hasznosabbnak
tartották volna, ha Báthory Zsófia felhagy katolikuspártolásával. Lipótnak azonban ebben iselõbbre való volt vallási meggyõzõdése és az igaz hit támogatása, mint a politikai tekintet,

17úgyhogy Chigi pápai államtitkár külön meg is dicsérte érte, mint olyan uralkodót, akinek ahit érdeke elõbbre való, mint a politikai tekintet s az Egyház érdekében kellemetlenségek vállalására is hajlandó.
Még Mária Teréziának Lengyelország felosztása idején való viselkedése is tételünket bizonyítja. Az ugyanis, hogy a történetírók nem Katalin cárnõn vagy Nagy Frigyesen botránkoznak, akik Lengyelország felosztását kitervelték és végrehajtották, hanem csak azon a
Mária Terézián, aki megbotránkozott a dolgon s õszintén ellene volt ugyan, de végül, mivellátta, hogy megakadályozni úgyse tudja s legfeljebb azt éri el, hogy minden katolikus lengyel
görögkeleti, illetve protestáns elnyomás alá kerül s így nemcsak lengyelségük, hanem még
katolicizmusuk is kárát látja, végül kelletlenül és hangsúlyozva, hogy arca pirulásával teszi,mégis elfogadta a neki juttatott részt, csak annak bizonyítéka, hogy a történelem egy Habsburgtól sokkal többet vár, mint egy cártól vagy egy protestáns Hohenzollerntõl, s annak abûnnek, amit azokban természetesnek tart, tõlük még egy századrészét is zokon veszi.
A Habsburgokkal a történetírás úgy bánik, mint a közvélemény a papokkal. Tõlük még
azt is (például csókolódzás vagy enyhébb ittasságot) megbotránkozással fogadja, amit másokban, sõt önmagában is megbocsáthatónak, sõt természetesnek tart. Hogy aztán ezt a szigorú
erkölcsi mértéket se a papok, se a Habsburgok nem ütik meg kivétel nélkül minden esetben,
az csak természetes. De az is csak természetes, hogy magának, ennek a szigorú erkölcsi mértéknek alkalmazása rájuk rendkívül hízelgõ s tulajdonképpen a legnagyobb megbecsülés jele.
Az is jellemzõ, s egyúttal azt is mutatja, kik a Habsburgok ellenségei és miért, hogy egy
osztrák Habsburg-ellenség, Tschuppik, „Franz Joseph I. Der Untergang eines Reiches” címûmûvében végtelenül megbotránkozik Ferenc József ezen kijelentésén: „Ha már a monarchiának tönkre kell mennie, akkor legalább menjen tönkre becsülettel”.
Ebbõl Tschuppik nem Ferenc József és általában a Habsburgok erkölcsi alapját s azt atiszteletreméltó tulajdonságot látja és becsüli, hogy számukra a becsület elõbbre való volt,
mint a családi érték, hanem azt, hogy Ferenc József ellene volt a kor kívánalmainak, birodalmát pedig egyszerûen családja magántulajdonának tekintette.
Ez a vallástalan osztrák tehát egyenesen a korral való haladás feltételének tekintette,hogy erkölcsi szempontok csak magánügyeinkben vezessenek bennünket. Neki az, hogy Ferenc Józsefet birodalma kormányzásában, a külpolitikában s háborúk indításában vagy nem
indításában is erkölcsi szempontok vezették, egyedül csak annak a bizonyítéka volt, hogy Ferenc József azt hitte, hogy õ a monarchiával épp úgy rendelkezik s épp úgy az övé, mint ahogyan a magáénak tekinti egy birtokos az uradalmát.
Ferenc Józsefben tehát ez szerinte hiba volt és az alattvalók milliói elleni vétek. Szerinte
ez középkori felfogás volt, de nem a „vakbuzgóság”, hanem a feudális gondolkodás miatt.
Tschuppik tehát még el se tudja képzelni, hogy a XX. században egy mûvelt ember meggyõzõdésbõl is ragaszkodhassék vallási és erkölcsi elvekhez olyan értelemben, hogy azok még anemzeti érdekeknél is elõbbre valók, s ha ezt valaki mégis megteszi, nem azért teszi, mert
hisz is ezekben az erkölcsi elvekben: Istenben, aki megszabta õket és az örök üdvösségben és
kárhozatban, ami megtartásukért vagy megszegésükért jár, hanem mert olyan ódon, középkori gondolkodású, hogy azt hiszi, hogy az ország, melyet kormányoz, az övé s így alattvalóit
fel is áldozhatja a maga becsülete, rögeszméi vagy bogarai kedvéért.
A modern pogányság szerint tehát külön van magánerkölcs és van külön birodalmi és
politikai erkölcs (mint Hitler számára is így volt, hogy Sztálinékról ne is beszéljünk), illetve
erkölcs csak az elõbbi értelemben véve létezik. Akinek a politikában is erkölcse van, az nemcsak szánandó sötétenc a XX. század világossága közepette, hanem önzõ gonosztevõ isegyúttal, aki azt akarja, hogy a milliók sorsa az õ elavult felfogásától függjön, nem pedig õ
alkalmazkodik a milliók érdekeihez. Becsület alapján állva kormányozni nem becsület, hanem korlátoltság, sõt õrültség, egyúttal önzõ merénylet az alattvalók millióinak jóléte ellen.

18

De ezek az emberek még a magánéletben se tûrik a megváltozhatatlan, tehát komolynak
egyedül tekinthetõ keresztény erkölcsös életfelfogást, s nemcsak a milliós közösségek, hanem még egy-egy ember érdekeit is elõbbre valóknak tartják az erkölcsi szabályoknál. Egy
angol (protestáns) bíró például már évtizedekkel ezelõtt is azért mondott ki egy házassági elválást az asszony hibájából, mert „erkölcsi érzékének hiányát” – mondta az ítélet megokolása– az is bizonyítja, hogy noha a férjének csak ennyi meg ennyi font a fizetése, mégis már négygyermeket hozott a világra.
***Miközben V. Ferdinánd jámbor jóságáról írok, került kezembe a Miskolci Almanach és
benne Abonyi Lajosnak „Bizony kifogytunk ebbõl, Jónás” címû elbeszélése, amelyben aszerzõ az egyik szereplõrõl azt mondja, hogy a kecskeméti törvényszéknek egyik alügyésze
volt a Bach-korszakot követõ idõkben és „vezeték- és keresztnevével egyetemben druszája
volt egy szerelmeskedéseirõl híres királyunknak”. Mivel a magyar közvélemény a mi fõhercegeinket tartotta szerelmeskedéseikrõl híreseknek, nem gondolhattam másra, mint Habsburg
királyra, s mivel éppen szakmámba vág a dolog, kíváncsian találgattam, vajon kire célozhat
itt a szerzõ.
Hamarosan megállapítottam, hogy nekünk ilyen, a „szerelmeskedéseirõl híres” királyunk
egyáltalán nem is volt, s így Abonyi állítását a szokott Habsburg-ellenes rágalmak közé
könyveltem el.
Más királyunkra nem gondolhattam ugyanis, mint csak II. Lipótra, aki – mint láttuk –ugyancsak tele volt ugyan szerelmeskedésekkel, de a magyar közvélemény – a rendestõl eltérõen – effajta bûneirõl semmit se tud. De II. Lipót különben is csak egy jó évig volt királyunk,elõtte pedig toscanai nagyherceg volt. Hogy azonban mi botrányos szerelmeskedéseirõl nem
tudtunk, annak nem annyira az a túl rövid idõ az oka, amíg királyunk volt, hanem fõként az,
hogy II. Lipót feltûnõen „felvilágosult”, a papokat lebecsülõ, szabad felfogású ember volt, stöbbek közt a magyar protestantizmust is õ egyenjogúsította elõször a katolicizmussal. Semmi ok se volt tehát arra, hogy a magyar közvélemény vagy történetírás ellenszenvvel nézze s
így nem felvilágosultságáról, hanem szerelmeskedéseirõl legyen nálunk híres. Õ tehát nem
lehetett az a „szerelmeskedéseirõl híres királyunk”, akire Abonyi céloz. De azt se tudjuk elképzelni, hogy viselhette volna éppen az õ nevét, mégpedig vezeték- és keresztnevét egyaránt
az a kecskeméti alügyész.
Ha nem II. Lipótról van szó, akkor elsõsorban I. József jöhetne tekintetbe, akinek szintén
voltak szerelmei, többek közt – mint láttuk – a mi Pálffy Jánosunk lánya. Ámde õ is mindössze csak hat hónapig volt magyar király, s szerelmeskedéseit egyébként is annyira diszkrétül bonyolította le, hogy a magyar közvélemény ezekrõl is alig tud. De nála se volt ok, hogymagánügyeit rosszindulattal nézzük, mert – különösen atyjához, I. Lipóthoz viszonyítva – õ
se örökölte a Habsburgok katolikus „vakbuzgóságát”. Nálunk egyenesen örültek szerelmi viszonyainak, mert hiszen annak bizonyítékai voltak, hogy nem olyan „bigott”, mint apja.
Utolsó Habsburg-királyunkat, IV. Károlyt, egészen rövid uralkodása ellenére nálunk
szintén igen sokat pletykázták Gombaszögi Fridával.
E pletykák forrása azonban egyedül a rosszmájúság volt s vele szemben a magyar közvélemény azért volt rosszmájú, mert IV. Károly már határozottan „bigott” volt. Hát még a felesége, Zita királyné! Azonban Abonyi már csak azért se gondolhatott rá, mert hiszen akkor,
mikor Abonyi a szóban forgó cikkét írta, még nem is sejtette senki, hogy IV. Károly nevû királya is lesz majd a magyarnak, s azt egy színésznõvel fogják majd nálunk – teljesen alaptalanul és rágalmazóan – pletykázni.
De Ferenc Józsefre és Schratt Katalinra se gondolhatott Abonyi, mert mikor õ írt, még
Schratt Katalin se szerepelt, Schratt csak Ferenc József hosszú élete utolsó évtizedeiben kezd
megjelenni. De Ferenc Józsefet egyenesen úgy emlegetni, mint „szerelmeskedéseirõl híres19királyunkat”, mely még Schratt Katalin feltûnése után is kissé sok lenne a jóból. Míg azonban I. Józsefre és IV. Károlyra a vezeték- és keresztnév egyaránt való egyezésének hangsúlyozása miatt se gondolhattunk, e tekintetben Ferenc József már tekintetbe jöhetne, mert
Ferenc József nevû magyar egyének lehettek, voltak, és vannak is, például egy erdélyi unitárius püspök is viselte ezt a nevet.
Láttuk, hogy Habsburg-királyaink közül még csak III. Károlyról és II. Józsefrõl tudjuk,
hogy voltak nõk, akiknek társaságában szívesen idõztek. Az effajta érintkezéseiket azonban
alig nevezhetjük „szerelmeskedéseknek”. Még kevésbé mondhatja valaki azt, hogy ez a két
királyunk ezekrõl volt „híres”. Az idegbeteg és agglegény Rudolfnak – láttuk – szintén voltak még törvénytelen gyermekei is (idegbeteg emberrõl lévén szó, még örvendetes, hogy
csak ezek voltak, nem pedig perverzitásai, mint például Báthory Zsigmondnak) – hogy Báthory Erzsébetrõl ne is szóljunk –, vagy VIII. Edvárdnak, a lemondott angol királynak is volt.
(Sõt ezt még VII. Edvárdról, a le nem mondatott angol királyról is széltében beszélték.) Láttuk azonban, hogy Rudolfnak még ezek a szerelmi viszonyai is csak futólagosak voltak s egészen egyszerû személyekre vonatkoztak. Szerelmeskedéseivel kapcsolatos hírességrõl tehátvele kapcsolatban se lehet szó. A késõbbi Rudolf, a trónörökös, már csakugyan híres, sõt hírhedt volt szerelmeskedéseirõl, õ azonban nem volt királyunk, tehát Abonyi rá se célozhatott.
A többi Habsburg: I., II., III. és IV. Ferdinánd (akik közül még a legkevésbé jámborról,
III. Ferdinándról is csak azt a kifogást tudja felhozni Lippay, az esztergomi érsek, hogy csak
az a baja, hogy túl jámbor), aztán Miksa, II. Mátyás, I. Lipót, Mária Terézia (aki nem királyunk, hanem királynõnk volt, Abonyi megjegyzése tehát már csak emiatt se vonatkozhatottrá), I. Ferenc vagy V. Ferdinánd személyével kapcsolatban viszont majdnem olyan képtelenség szerelmeskedésekrõl, sõt velük kapcsolatban való hírességrõl beszélni, mint azt mondani,
hogy Napóleon hadvezéri antitalentum volt.
Csak miután erre a nemleges eredményre jutottam, jutott eszembe, hogy hiszen Magyarország nemcsak 1526 óta van s nemcsak Habsburg-királyai voltak a magyarnak. Mikor aztán
a szerelmeskedésekrõl való hírességre való kutatásaimat kiterjesztettem a vegyes házból származó királyainkra is, tehát mihelyt magyar királyokról ugyan, de nem Habsburgokról lettszó, csak akkor láttam, hogy milyen sok szerelmeskedõ királyunk volt nekünk. A vegyes
házból származó királyaink ugyanis majdnem mind tilosan is szerelmeskedtek. Róbert Károly közismert (de csak a szakemberek elõtt, a közvélemény errõl se tud) és hírhedt ledér életérõl és számtalan szerelmi viszonyáról, Zsigmond talán még nála is jobban, az igazságos
Mátyás pedig Corvin János képében még maradandó bizonyítékot is hagyott ránk nemi bûneirõl, annak ellenére, hogy kétszer is házasodott.
Nagy Lajos tiszta erkölcsû volt ugyan, de azért még õ is olyan gyarló volt e tekintetben,
hogy esküvõjét, hogy baj ne legyen, sürgõsen, a kitûzött idõ elõtt kellett megtartani. Jellemzõ, hogy még a jámbor dobzse Ulászló is elhálta Mátyás özvegyével, Beatricével azt a házasságot, melyet csak színleg kötött vele, tehát nem lett volna szabad elhálnia. Fia, II. Lajospedig, noha már gyermekkorában elpusztult, mégis sokat botránkoztatta már az udvar és Buda népét nyilvános meztelen hancúrozásaival. I. Ulászló szerelmeskedéseirõl ugyan nem tudunk, de õ húsz éven alul volt még, mikor már elpusztult a várnai csatában, uralkodása isigen rövid volt, hisz meg se melegedhetett a trónon. Semmi jelentõséggel nem bír tehát, haszerelmeskedéseirõl nem tudunk. Jellemzõ azonban, hogy míg II. Ulászló még a trón kedvéért se volt hajlandó elvenni Mátyás özvegyét, noha tudjuk róla, hogy szép volt (s ezért vétkezni hajlandó is volt vele), addig I. Ulászló szívesen elvette volna I. Albert özvegyét (csakaz nem volt hajlandó hozzámenni), noha az õ szépségérõl nem tudunk.
Bizonyára az se véletlen, hogy még vegyes házból származó királyaink közt is az, aki
teljesen feddhetetlen erkölcsû volt, noha felnõtt férfi volt már, mire meghalt, I. Albert,
megint csak Habsburg volt: az elsõ ebbõl a családból, aki a magyar trónra került. Az õ erkölcseinek és jellemének dicséretében mind a külföldi, mint a magyar történetírók egyetértenek.

20

A fia, V. László, a második Habsburg a magyar trónon. Róla annyit tudunk, hogy nagybátyja,
Cillei Ulrik, mesterségesen akarta megrontani, hogy elfajuljon s így helyette majd õ uralkodhassék. Festményünk is van róla, amint sóvár, illetve unott szemekkel nézi a bajadérokat [indiai táncosnõket]. Szerelmeirõl mégse tudunk, hiszen õ is gyerek volt, mikor már meghalt.
De úgy látszik, Cilleinek se sikerült volna elrontania akkor se, ha nem halt volna meg korán,mert hiszen võlegény volt már, mikor meghalt. (Ami Hunyadi László kivégzését és vele kapcsolatos esküszegését illeti, tizenharmadik, utolsó kötetünkben majd azt is megtárgyaljuk.)
Ha még tovább megyünk vissza a múltba és az Árpádokra is kiterjesztjük vizsgálódásainkat, megtudjuk, hogy még az utolsó Árpádnak, az egyébként oly jámbornak látszó s kétszer
is házasodott III. Endrének volt ugyan felesége (Habsburgi Ágnes), utódai azonban mégse
voltak. Törvénytelen fia azonban neki is volt. Pedig szegénynek egész uralkodása a trónkövetelõkkel való küzdelmekbõl állt, s így az ember azt gondolná, hogy szerelmeskedésekhez
nem is lehetett kedve. Sokat szerelmeskedett aztán II. és V. István és II. Endre is.
Végül azt, akire Abonyi céloz, szintén a dicsõ Árpádok soraiban találjuk meg Kun László személyében. Õ csakugyan híres volt kun menyecskékkel való szerelmeskedéseirõl. Hiszen még halálát is eközben vagy emiatt lelte. Õ tehát az a „szerelmeskedéseirõl híreskirályunk”. Hogy Abonyi õrá gondolt, azt az is bizonyítja, hogy azt a kecskeméti alügyészt
úgy is emlegeti, mint „Laci barátomat”. Világos tehát, hogy kecskeméti alügyész „druszája”
senki más nem lehetett, mint a Petõfitõl is megénekelt Kun László, Árpád apánk egyenes leszármazottja.
A Habsburgoknak mindenesetre becsületükre válik, hogy 700 évre és az Árpádokig kellvisszamennünk királyaink sorában, míg végre rátalálunk arra a királyunkra, aki „szerelmeskedéseirõl” volt „híres”.

21Wesselényi Miklós(1796-1850)
A Wesselényi-család és az öreg Wesselényi
Hogy a Wesselényi család nem magyar származású, már Ferenccel, a nádorral kapcsolatban említettük. Több forrás a családot cseh eredetûnek mondja. Van olyan forrás, mely szerint õsük, László, Paar cseh gróf jobbágya volt s Wesselényi Ferenc 1852-ben Csehországban
utaztában a prágai várban a templom bal felõli oldalán látott is Wesselényi feliratú síremlékeket. Világos, hogy mindezzel nem azt akarjuk mondani, hogy Wesselényi Miklós nem volt
magyar, mert hiszen anyja, Cserei Ilona, magyar volt, de magyar volt hosszú nemzedékeken
át minden apai nagyanyja is, úgyhogy Wesselényi Miklóst vérségileg egyenesen színmagyarnak kell mondanunk. Míg Ferencnek, a nádornak, a családja katolikus volt, Miklósé, aki erdélyi volt, protestáns. Anyja, Cserei Ilona, azonban katolikusnak született és katolikus volt
Miklós neje, Lux Anna is. Ez utóbbi még idegennek is született. Wesselényi Miklós utódai
tehát már nem színmagyarok. Egyébként anyjáról is, feleségérõl is késõbb bõven lesz szó.
Wesselényi Miklós családjának jellegzetessége volt a férfias vonások túltengése: a túl
erõs akarat, a túlságosan nagy önérzet, a makacsság, a hajthatatlanság, a parancsoló hajlam,az ellenszegülésnek és mások jogainak nem tûrése, a szenvedélyesség, a túlzott harag ésegyenesen veszélyes indulatosság, de az átlagosnál nagyobb erõ is mind testben, mind lélekben. A nagy szenvedélyességet, haragot és uralkodó hajlamot, úgy látszik, Miklós nagyanyjától, Dániel Polixeniától örökölte õ is, apja is.
Családi fészkük a Szilágy megyei Zsibó. Apja is és mint egyetlen életben maradt gyermek, õ is gazdag volt, de természetesen nem Eszterházy méretekben. Anyagilag Wesselényi
még Széchenyi Istvánnak is messze mögötte állott.
Apja, szintén Miklós, híres volt hajthatatlanságáról, túlságosan nagy önérzetérõl, s arról,
hogy akarata ellentmondást és akadályt nem ismert. Aki szembe mert vele szegülni, annak jaj
volt. Emiatt börtönbe is került. De mivel különleges, romantikus körülmények miatt került
oda, és nagy Habsburg-gyûlölõ volt, a közvélemény szemében nem lett miatta becstelenné.
Éppen ellenkezõleg: ez tette híres és bámult emberré. Mindenkinek imponált ugyanis az az
erõ és férfias bátorság, mely a börtönbe juttatta. Pedig nem a császári hatalommal szállt
szembe, melyre rá lehetett fogni, hogy a nemzet ellensége volt s így hazafi volt, aki vele dacolt, hanem magánjellegû vállalkozást hajtott végre; csak a maga féktelen, egyéni gõgjét élteki vele, mégis népszerûvé és híressé lett általa.
Nem a királyát, hanem csak a szomszédja várát ostromolta meg s egyszerûen csak azért,
mert megharagudott rá. Mivel azonban ez a szomszéd aulikus és katolikus volt, õ pedig ezt amagában véve törvénytelen, sõt civilizált államban egyenesen lehetetlennek látszó dolgot, ha
kissé patologikusan is, de imponáló erõvel és bátorsággal hajtotta végre (épp úgy, mint
Ingraham kapitány a maga „hõstettét”, amibõl láthatjuk, hogy inkább protestáns, mint magyar
tulajdonság az ilyesmi), épp úgy hírnevet és dicsõséget hozott neki, mint Ingraham kapitánynak az a másik „hõstett”. A tömegek elõtt ugyanis sose az önuralom vagy a törvénytisztelet,annál kevésbé a türelem és az alázatosság imponál, hanem a vakmerõség, a nyers erõ, elsõsorban pedig a siker. Hiába vagy bátor, sõt vakmerõ, ha szerencse nem kísér s elbuksz, rád senéznek. Legfeljebb megsajnálnak, de híres ember nem lesz belõled.
Már a házasodása is ilyen romantikus és kalandorszerû volt ennek az öreg Wesselényi
Miklósnak. Meghallotta, hogy Cserei Ilona, akit vallásos katolikus szülei zárdába adtak, elkívánkozik onnan. Érte ment tehát, megszöktette, Zsibóra vitte és feleségül vette.

23Ezt a Wesselényit, a „nagy” Wesselényi apját, csak úgy hívták, hogy a „vad Wesselényi”.
A vadságot ugyanis nemcsak vérével örökölte anyjától, hanem mivel apja már hétéves korában meghalt, anyja pedig „az imádásig” szerette s ezért mindent elnézett neki, „minden házifegyelem nélkül nõtt fel”. Idézeteink mind Kardos Samu „Báró Wesselényi Miklós élete és
munkái” címû kétkötetes mûvébõl valók. Ez egyébként nagyban növeli ezen adatok súlyát is,mert Kardos nemcsak kálvinista, zsibói születésû és a zilahi kálvinista Wesselényi-kollégium
volt növendéke, hanem egyenesen Wesselényi-rajongó. Nagyon sok és erõs hibájának kellett
tehát lennie annak a Wesselényinek, akirõl még Kardos Samu is kénytelen kellemetlen dolgokat is közölni.
Az apa tehát vad, féktelen indulatú volt, akit csak szerelmes neje tudott féken tartani snagyobb bajoktól megmenteni, de persze õ is csak úgy, hogy férje dührohamai idején félrevonult, elbújt elõle s csak akkor közeledett újra hozzá szerelmes szavával, mikor tudta, hogy
indulatainak heve már lecsillapult.
„Zajos és zord volt a zsibói élet”, írja Kemény Zsigmond „A két Wesselényi” címû mûvében. „A háziasszonynak sok könnybe, a cselédeknek sok lótásba, a vadászoknak egy-egy nyúlserét-sebbe és puskaagyütésbe, a helység lakóinak (tehát jobbágyainak) pedig sok határkárbaés – ha zúgtak – kék foltokba került.” De azért ez a „vad” Wesselényi is népszerû volt. Természetesen nem falujában, jobbágyai elõtt, hanem az országban, ahol közelrõl nem ismerték.
Az öreg Wesselényi egyébként nem ivott, „csak vére által izgattaték”. (Mi lett volna, ha
még ivott is volna?) Hiszen nemegyszer még így is elõfordult, hogy híres vadászatain vendégeivel, ha ellentmondtak neki, egy-egy madártoll vagy nyúlfarok miatt úgy összeveszett,hogy „becsületbeli” ügy lett belõle.
Egyébként igen tehetséges és nagymûveltségû ember volt, aki az egész Horaciuszt betéve tudta és sok nyelvet beszélt. Erre is törekedett, mert ezzel is akart dicsekedni. Említettük,
hogy a Wesselényiek nemcsak testi erõben voltak nagyok, hanem szellemi erõben is. Hogy
oláhul is tudott, az meg abból következik, hogy Zsibó nem színmagyar vidéken van.
Mivel kálvinista is volt és a „felvilágosultság” korának gyermeke is, természetesen nem
volt vallásos, mert természetesen õ is Voltaire-t olvasta. De – mint ezt már megszoktuk –azért a maga felekezetéhez már csak az Egyház iránti lenézése miatt is ragaszkodott, sõt ez aragaszkodás annyira ment, hogy nejének, a nagyszebeni zárdából megszöktetett „bájos apácának”, még az esküvõ elõtt kálvinistává kellett lennie. Pedig mennyit hangsúlyozta e kor„felvilágosultsága”, hogy mindegy, milyen vallású valaki. Igaz, hogy Cserei „Heléna” utána
nemegyszer hangoztatta, hogy „önként” tért át, de hogy ez milyen keveset jelent, elég arra rámutatnunk, hogy Tagen nagyprépost is „önként” hagyta el az országgyûlés termét.
Igaz, hogy Cserei Heléna nem való volt apácának. Nem is valószínû, hogy szülei (bármily nagy katolikusok voltak) azt akarták volna, hogy az legyen; az is igaz, hogy szerelmes
lett és maradt haláláig ebbe az õserejû, félelmetes férfiba, de azért mégis kissé különösnek
kell találnunk, ha egy „apácának” a zárda elhagyása után elsõ dolga, hogy hitet változtasson,
mégpedig „önként”.
Azt se értem, mi szüksége volt erre a formaságra, mikor akár katolikus, akár kálvinista
módra, de mindnyájan egy Istent imádunk, a kor pedig, melynek Wesselényi szívvel-lélekkel
gyermeke volt, azt tartotta, hogy maradjon meg mindenki abban a hitben, amelyben született.
Hogy Cserei Ilona is szívesen követte volna ezt a kényelmesebb felfogást, ha tõle függött
volna, mutatja, hogy hivatalos áttérését hosszú ideig meg se merte írni szüleinek és apja, Cserei Farkas, nem is bocsátotta meg neki soha.
Napnál világosabb tehát, hogy az áttérést megszöktetõje erõszakolta ki tõle s így felekezetisége még „felvilágosultságánál” is nagyobb volt. Természetesen nem a hite volt nagyobba „felvilágosultságánál”, mert hitrõl Wesselényiben nemigen beszélhetünk. Ebben már csak a
kor miatt, melyben élt és olvasmányai miatt se hihetünk. Mivel a vallásváltoztatás a „felvilágosultság” elveivel mereven ellenkezett, úgy látszik, Wesselényi azért ragaszkodott mégis

24hozzá, mert a katolicizmust túl erõs ellenfélnek tartotta s attól félt, hogy asszonya lelkében
esetleg túl sok bajt okoznak még a régi emlékek. Ennek akarta egyszer s mindenkorra elejét
venni. Az õ „felvilágosult” elvei is csak olyanok voltak tehát, mint a kommunisták sajtó- és
vallásszabadsága. Van, mert szégyen volna nyíltan eltörölni, de azért mégsincs, mert hiszen
ha van, akkor mi, kommunisták, azonnal megbukunk. Tehát nincs. A „vad” Wesselényi isszabadelvû volt, tehát vallásilag türelmes, de csak a buddhizmus, az iszlám vagy a zsidóság,nem pedig a katolicizmus irányában.
Nem én mondom, hanem Kardos Samu: „Mintha az öreg Cserei Farkas tiltakozó szava,
hogy leánya az õsi hitet elhagyta és szülei beleegyezése nélkül a reformata religióra áttért,átokká változott volna, úgy üldözte a kegyetlen sors ettõl a naptól fogva Cserei Helénát és
egész családját.” (I., 59. o.)
Tiszteletreméltó, kiváló magyar emberpéldány lehetett ez a nagyajtai Cserei Farkas, az
Ilona apja. Szegény ember volt Wesselényihez képest, de olyan erõs hite volt és olyan fontosnak tartotta az elveket, hogy nemcsak nem örült annak a nagyszerû partinak, amit lánya csinált, hanem örökre eltaszította miatta szívétõl egyetlen leányát. Csak hét évre rá, 1782-ben,meri apjának megírni hitehagyását a bûnös leány, de akkor is csak azért, mert elsõszülött fia
nagybeteg lett s fia betegsége és az õ hitehagyása között összefüggést látott. Isten büntetését
látta benne. Azt írja ugyan e levelében „édes atyjaurának”, hogy új vallását „az Isten beszédével megegyezõnek találta”, de ha így volt, miért bántotta akkor mégis a lelkiismeret? Hiszen
aki „Isten beszédét” követi, az jutalmat érdemel, nem büntetést. Miért rettegett hát büntetésül
beteg fia halálától? Bizonyára azért, mert az ellentmondást sose tûrõ, „vad” Wesselényi-võlegény kívánta tõle, hogy lépését Isten beszédével egyezõnek találja, õ pedig szerelmes is volt,võlegénye birtokában is volt és – ami szintén nem utolsó dolog – võlegényének 26.000 holdföldje is volt.
Egyébként láttuk, hogy a katolikus Cserei Ilona teljesen háborítatlanul követhette el hitehagyását. Neki nem volt szüksége arra a hatheti oktatásra, ami miatt a magyar rendek majdnem meggyilkolták Tagen nagyprépostot. Õt egyedül csak kálvinista lelkészek oktatták s így
nem csoda, hogy belátta, hogy csak olyasmit kívánnak tõle, ami Isten beszédével egyezik.
Pedig hát ez az áttérés nem is Tagen idejében, azaz a protestánsoknak 1790-ben adott nagy
engedmények után történt, hanem még 1775-ben, tehát még Mária Terézia uralma alatt ésamikor a magyar törvények szerint a katolikus vallást egyáltalán nem is lehetett még elhagyni (de természetesen Szászországban se lehetett elhagyni a lutheránus vallást még annak ellenére se, hogy ott az uralkodó ekkor már rég katolikus volt).
De látjuk, hogy mégis lehetett és milyen könnyen lehetett. A dolog egyszerû magyarázata az, hogy Wesselényi Erdélyben élt, nem pedig Magyarországon, s noha akkor már ott is
Mária Terézia parancsolt, ott egész más törvények voltak s ott ezeket a törvényeket Mária Terézia természetesen meg is tartotta.
Erdélyben nem voltak elõjogai a katolikus vallásnak. Nem árt erre rámutatni, mert a
Habsburg-gyûlölõink ezt nem hajlandók tudni, sõt láttuk, hogy még olyan történettanáraink
is, akik valamikor még szerzetesek voltak, még Erdélyben is articuláris helyeket kerestek sezen az alapon vádolták a Habsburgokat az erdélyi kálvinista magyarok eloláhosításával. De
aki ismeri a régi viszonyokat, tudja, hogy a Cserei Ilona-féle esetek Magyarországon is elõfordulhattak, nemcsak Erdélyben, mert a törvény betûje nem mindig valóság még ma se, hátezelõtt kétszáz évvel és mikor a szereplõ „vad” is volt, meg 26.000 holdja is volt!
1782. április 11-én írta meg atyjának hitehagyását bejelentõ levelét Cserei Ilona s apja
Krasznáról már másnap, április 12-én megírja a választ, hogy „édes leányom... jelentett szándékodat (tehát az apa még mindig azt hitte, hogy csak szándékról van szó) semmiképpen
helyben nem hagyom.” Már május 7-én meghal aztán Cserei Ilona egyik fia. Még ugyanezenmájus hónap 24-én meghal a másik fiú, István is, akinek betegsége miatti aggodalma miatt
Ilona megírta atyjának bûnét bejelentõ levelét s még ugyanazon évben, karácsony elõtt pár

25nappal (december 22.) meghal az utolsó fiú, Ferenc is, s így karácsonyra már gyermek nélkül
marad a család, noha csak fél évvel elõbb, levele megírásakor még három fia volt a bûnös
anyának.
Természetesen nem biztos, hogy mindez az Isten büntetése volt. Az is lehet, hogy a vad
Wesselényi egyszerûen csak szifiliszes volt. Ennek a betegségnek következménye szokott
lenni ugyanis a sok halva szülött és csecsemõhalott. A természet ugyanis védi magát és nem
engedi tovább plántálódni a megmérgezett vért, hanem mint a fa a férges, idétlen gyümölcsöt, még érés elõtt elhullatja.
Cserei Ilona tizenegyszer szült s csak tizedik gyermeke maradt életben, akibõl aztán a„nagy” Wesselényi Miklós lett. Hogy aztán ez az egyetlen életben maradt gyermek mégis
olyan kiváló emberpéldány lett, hogy – ami a lelki képességeket illeti – a reformkor egyik
legfényesebb vezetõ szelleme vált belõle, testileg pedig olyan ritka emberpéldány, hogy egy
egyéves bikát a vállán tudott felvinni a hegyre, az átöröklés törvényeinek kiszámíthatatlansága miatt éppen nem áll ellentétben elõbbi állításunkkal, kivált mikor ez a hatalmas bikaWesselényi se élt nagy kort s bikaereje mellett szinte folyton betegeskedett mint naplójából
meglepve láttam. Tehát nagy szellemi képességei és rendkívüli testi ereje is abnormitás volt
benne.
Az öreg Wesselényi Miklósról azt írja Kemény, hogy nagy tehetsége ellenére se játszottsoha „valódi vezérszerepet”, s hogy „erre szenvedélyei, vakmerõsége és gyermekes
gascogne-jai [fenegyerekségei] miatt teljesen alkalmatlan volt”. Ha azonban „az forog kérdésben: ki volt 1791-nek legkitûnõbb szónoka, akkor senki Wesselényitõl (pedig most természetesen az öregrõl van szó) az elsõség babérjait megtagadni nem fogja”. „Dörgõ hangja
uralkodott a zajon. Arcának parancsoló és villámló tekintete megdöbbenté a bátrat is”, de viszont beszéd közben sokszor „oly féktelen hévbe sodorta magát, mintha mérges skorpiók fullánkjai által szurkáltatott volna, hogy õrjöngésbe hozassék”.
A katonaságtól is jellemzõ okból kellett megválnia. Megtudta, hogy állomáshelyén a kerületi fõispán gyermekkorában fodrász volt. Ez természetesen csak azt mutatja, mennyivel
nagyobb demokrácia volt Ausztriában, mint nálunk. Mert ez az állomáshely természetesennem Magyarországon volt. Nálunk akkor még nem lehetett borbély fiából fõispán, de mint
Wesselényi eljárása mutatja, nekünk ez akkor még nem is imponált, sõt lenéztük, megvetettük miatta az osztrákot is, meg a fõispánt is.
A „vad” Wesselényi fejébe vette, hogy addig nem nyugszik, míg el nem éri, hogy most isvele hozatja rendbe a haját. Kileste a megfelelõ alkalmat és szokott megfélemlítõ fellépésével
sikerült is vágyát elérnie. Utána azonban büntetésül lemondatták katonatiszti rangjáról és távoznia kellett a városból. Hogy ugyanõ Kolozsvárott késõbb a magyar színészekkel is hogybánt, már láttuk.
Zsibótól, a Wesselényiek fészkétõl, csak egy óra járás volt Gorbó, ahol Haller János volta földesúr. Ez a Haller János éppen ellene volt Wesselényinek. Éppen csak abban egyeztek,
hogy mindketten földbirtokosok és bárók voltak. Míg Wesselényi vad volt, Haller szelíd; mígaz bikaerejû, ez gyönge, vézna és kistermetû; míg az kötekedõ, ez békeszeretõ; míg az kálvinista, ez katolikus; míg az ellenzéki, kuruckodó, népszerûség-hajhászó és mindig magáról beszéltetõ, ez kormánypárti, aulikus, nem népszerû, visszavonuló, a népszerûséget nem is keresõ.
Világos, hogy Haller Wesselényinek ellenszenves volt, haragudott rá. Dühét még növelte, hogy az igénytelen kis emberkének igen szép felesége volt s Wesselényit bizonyára az dühítette (mert maga az asszony szépsége a dühre még nem lenne elegendõ ok), hogy õrá, aszép és hatalmas férfire, rá se nézett, mert bizonyára zárdában nevelkedett és ott megtanították az erkölcsre. (A Wesselényi-féle emberek emiatt is haragudni szoktak a papokra.)
Mivel olyan testiekben nem kiváló emberrel, mint Haller János volt, könnyûnek látszott
elbánni, mert Wesselényi joggal számíthatott rá, hogy megijed, megijeszteni és megszégyeníteni viszont érdemes volt, mert az erdélyi kálvinista közvélemény szemében ez hazafias tett-26

nek látszott, mert Haller katolikus és aulikus, azaz királytisztelõ volt, a „bolond” Wesselényi(mert „bolond”-nak is hívták, nemcsak „vad”-nak) egyszer csak fegyveres hírnököt küld
Gorbóba, mely jelentette, hogy ura, mivel tovább már nem tûrheti a szomszéd állandó kihívásait, ezennel hadat üzen s várát a földdel teszi egyenlõvé. Mivel az üzenet természetesen
meglepetésként jött, mert ki hitte volna, hogy a „bolond” Wesselényi annyira bolond, hogy
még erre is képes, Hallernak már nem volt ideje ahhoz, hogy katonaságot kérjen (az okos
Wesselényi ezt természetesen elõre belevette számításaiba), de természetesen annyira gyáva
se volt, hogy Wesselényi elõtt megalázkodjék és kegyeiért esedezzék (mert hiszen Wesselényi éppen ezzel szerette volna megszégyeníteni), ezért vára védelmét egy éppen akkor nálavendégeskedõ nyugalmazott csász. kir. kapitányra bízta.
Wesselényi erre nem számított. Ha tudta volna, hogy Haller állja az ostromot, bizonyára
el se kezdte volna a dolgot. Most azonban már szégyen nélkül nem állhatott meg a megkezdett úton, mert akkor õ vált volna nevetségessé. Ezért folytatta, amit elkezdett s hajdúit a vár
ellen vezette. Ágyúit is felvonultatta. Haller és felesége csak az utolsó pillanatban tudott avárból elillanni. Wesselényi megszólaltatta ágyúit, rohamot vezényelt. A kapitány látta, hogy
a védekezésre nem alkalmas, karban nem tartott várat nem tudja tartani, a vár megrettent
asszonynépe is könyörgött neki s ezért alkura szólította fel Wesselényit. Az ragaszkodott afeltétel nélküli megadáshoz. A kapitány végül ezt is elfogadta.
Erre aztán a diadalmas Wesselényi gyõztes serege élén zeneszóval vonult be a várba(mert így színésziesebb volt). Nem elégedett meg azonban csak a parádéval, hanem vasra verette a gorbói õrséget, Zsibóba vitette és a vár börtönébe záratta. Aztán haditörvényszéket tartott a „bûnösök” felett és annyira komolyan, sõt vérfagyasztóan viselkedett, hogy a kapitánya maga és társai nevében irgalomért esedezett. Hogy mennyire komoly lehetett a helyzet(mert hiszen egy „bolondtól” minden kitelik), azt nemcsak a gorbói kapitány irgalomért való
könyörgése bizonyítja, hanem az is, hogy maga Cserei Ilona is úgy megijedt férje viselkedésétõl és annak várható következményeitõl, hogy ráborult vad férje keblére s könnyeivel fürösztve könyörgött tõle irgalmat a gorbóiak számára.
A dolog vége aztán az lett, hogy Wesselényi végül megdicsérte a kapitány és az õrség
bátor magatartását a vár védelmében, visszaadta szabadságukat s kötelezettséget vállalt arrais, hogy az okozott kárt megtéríti. (Nehéz eldönteni: valóban vadság és bolondság volt-e ez avad és bolond Wesselényi részérõl, vagy pedig csak színészprodukció. De ha ez utóbbi volt
csupán, ismét csak nehéz eldönteni, mit csinált volna a „vad” Wesselényi, ha a kapitány és azõrség bírtak volna megfelelõ idegekkel és nem alázkodtak volna meg. Vajon akkor Wesselényi milyen ürüggyel kegyelmezett volna meg nekik?)Haller természetesen azonnal jelentette a dolgot Bécsbe s még természetesebb, hogy ott
Wesselényi önkényeskedését nem tûrték. Ez ellenkezett volna a király koronázási esküjével.
Az ilyen viselkedést ugyanis a magyar törvények se tûrik, a király pedig arra is megesküszik,
hogy megtorolja a bûnt. A középkorban hasonló dolgok mindennaposak voltak (de természetesen nem színészkedésbõl), s a törvény a hûtlenség bûnében marasztalja el, tehát fejvesztéssel sújtotta a kihágókat. A halállal mindig együtt járt a birtok elkobzása is.
Ezért hamarosan katonaság szállta meg Zsibó környékét s csodálatos, hogy most Wesselényi önérzetével nem ellenkezett a menekülés. Nem zárkózott be Zsibó várába, hogy ott védekezzék életre-halálra. Helyette bujdosni ment. Csak négy évvel utána tudták elfogni. Ez abetyármódra való bujdosás nemcsak valami hõs vagy elõkelõ dolog nem volt Wesselényitõl,hanem elkövetett bûnét még növelte vele, mert sértõ volt a királyra, sok költséget okozott vele a kincstárnak, a megátalkodottság jele volt, tehát erõs súlyosbító körülmény abban a bûnben, melynek büntetése enélkül is a halál lett volna.
Ha csak egy tizedrésze is igaz volna annak a magyargyûlöletnek, melyet a mi közvéleményünk a Habsburgokra fog, s amely elsõsorban természetesen a kálvinista magyarok ellenében nyilvánult volna meg, ha megnyilvánult volna, akkor Wesselényit ezek után feltétlenül

27lefejeztették volna. Hiszen nemcsak magyar volt és kálvinista, hanem az udvar egyik legnagyobb ellensége is, az akkori Erdély legnagyobb szónoka, aki állandóan az udvar ellen izgatott, Hallerra is aulikussága miatt haragudott és aki már feleségét is törvénytelenül vette el(megszöktetés a zárdából). Wesselényi kivégeztetéséhez nem kellett volna semmiféle törvény
megsértése, hanem csak a törvény végrehajtása. A 26.000 holdja is milyen jól esett volna akincstárnak s mennyire erõsítette volna a kormány helyzetét Erdélyben, hogy ez a nagy vagyon ezután már nem szolgálta volna se a protestantizmust, se a magyar kuruckodást.
Bécs mégis meghagyta Wesselényi életét, sõt vagyonát is. Csak fogságra vettette, de még
ennek tartamát se szabta meg, hanem attól tette függõvé, milyen bûnbánatot mutat és hogyan
viseli majd ott magát.
Wesselényi bûnbánatot egyáltalán nem mutatott és a fogságban a lehetõ legrosszabbul
viselkedett. Gõgös volt ott is és állítólag egyszer börtönõrét is úgy vágta mellbe, hogy legurult a lépcsõn. Már négy év múlva, 1789. december 15-én mégis végleg kieresztették a börtönbõl. Tulajdonképpen nem is börtönben, hanem csak „Staats-Arrest”-ben volt, tehát ott is
úri módra bántak vele.
A vagyonát elõször elkobozták, mert hiszen világos, hogy bujdosása alatt legalább ezzelérvényt kellett szerezni az igazságszolgáltatásnak, de aztán ezt is visszaadták neki. Ez nemcsak Bécs állítólagos magyargyûlöletét cáfolja meg ugyancsak csattanósan, hanem ha kuruc
alapon állunk, egyenesen érthetetlen, hogy az udvar ennyire nem nézte a maga érdekeit s az akormány, mely állítólag nem ismert se törvényt, se igazságot és sorozatosan szegte meg az
ország törvényeit (a dolog ráadásul még éppen II. József alatt történt), még ezt a nagyszerû
törvényes alkalmat se használta fel arra, hogy egy izgatótól megszabaduljon vele vagy legalább azon a mindig rebellis, kálvinista vidéken meg ne erõsítse pozícióját azzal, hogy a nagy
Wesselényi-vagyont megbízhatóbb kezekbe adja, ha már az államkincstár érdekeivel, melyhez
a magyar nemesek adómentességük miatt úgy se járultak semmivel, nem is törõdött volna.
Pedig Wesselényi kivégzése nem lett volna törvénytelen, hanem legfeljebb szigorú eljárás s a szigorúság olyan emberekkel szemben, mint amilyen õ volt, nem lett volna-e nagyon
is megokolt? De ha már a halálbüntetést elengedték, legalább a már úgyis elkobzott vagyont
megtarthatták volna. S az elkobzás idején ráadásul nem is volt már, illetve még Wesselényiörökös, s így a már elkobzott birtoknak még örököse se volt. (Láttuk már, hogy köszönte
meg Bécsnek a késõbb született örökös ezt a visszakapott 26.000 holdat.)
Még jobban bámulnunk kell azon, hogy a tõlünk annyira kapzsinak tartott Bécs Wesselényinek a birtokát a valóságban akkor se bántotta, mikor hivatalosan elkobozta. Mikor ugyanis férje fogoly volt, hitehagyott felesége (aki, mivel katolikus volt, az Egyház törvényei, tehát
Bécs szerint se volt törvényes felesége Wesselényinek) akkor is bennmaradt a birtokban. Akkor is õ gazdálkodott s természetesen nem Bécsnek gazdálkodott. Sõt mivel a bolond Wesselényi szeszélyei, sõt sokszor õrült költekezései most nem zavarták, az asszony éppen ekkor
hozta rendbe anyagilag a birtokot.
Csak ilyen gonosz volt tehát Bécs az általa állítólag annyira gyûlölt magyarokhoz még
akkor is, ha hûtlenség bûnét követték el és egyébként is állandóan borsot törtek az orra alá.
Csak így állt bosszút rajtuk még akkor is, ha kálvinisták, sõt hitehagyott katolikusok voltak(Cserei Ilona).
Példátlan – sõt kuruc szempontból érthetetlen – jóságával tehát maga Bécs tette lehetõvé,hogy Wesselényinek a börtönbõl való korai hazaeresztésével megszülessék az „öreg”, a„vad”, a „bolond” Wesselényi Miklós pótlására az „ifjabb” vagy „vak” vagy „nagy” Wesselényi Miklós, s aztán még az apjánál is több bajt és kellemetlenséget okozhasson.
Viselkedése miatt õt is „Staats-Arrest”-re kellett végül ítélnie, pedig ugyancsak nehezen
szánta rá magát, mint majd látni fogjuk.

28

Bécs kegyelme tette lehetõvé azt is, hogy a Wesselényiek 26.000 holdja, mely a kincstárt
illette volna, további emberöltõkön át is a Wesselényiek népszerûség-hajhászása szolgálatában az uralkodóház hatalmának és tekintélyének gyengítését szolgálja.
Sõt már maga az öreg Wesselényi Miklós is furcsán hálálta meg, hogy kiszabadulása
után élvezhette azt a hírnevet és népszerûséget, melyet „hazájáért” szenvedett fogsága s ott abörtönõrrel való állítólagos elbánása itthon szerzett neki. Fogságából való hazajövetele után
ugyanis valósággal „az aulikus párt ostora” lett. (Kardos, I., 44. o.) Az erdélyi országgyûlési
naplóban pedig ezt olvashatjuk: „A tanácskozás Wesselényi Miklós atyánkfiának indulatoskodása miatt félbe szakadt és holnapra halasztatik”. (Kardos, I., 48. o.)A tömegnek nagyon tetszik az ilyen Wesselényi-féle ember. Nagyon népszerûvé válik
körében, mert hiszen azt kapja meg tõle ingyen, amit ma a sportmérkõzéseken, hajdan pedig
a cirkuszokban kapott. Lehet-e hát csodálkozni rajta, ha bálvánnyá választja a zárdai lánynak
a kolostorból való „bátor” megszöktetõjét (a protestáns Erdélyben haragudott a kolostorokra), a császár börtönõrének a lépcsõn való legurítóját, az aulikus és katolikus fõúr megszégyenítõjét, az egyéves bikaborjúnak vállán a hegyre felvivõjét s még ezután elõadandó nagy„hõstettek” végbevivõjét, mikor az itt szereplõ nagy testi erõ és bátorság ráadásul még a„nemzeti” ügy szolgálatában is áll (a valóságban éppen akkor ártott legtöbbet) és a nemzet„ellenségei” s „gyáva” magyar kiszolgálói ellen irányult?
Pedig ezeken a Wesselényieken nagyon jól látható mindannak az igazsága, hogy nem
annyira hazafiak, vagy a „nemzeti ügy” szolgálói voltak ezek a reformkori népszerû hazafiak,
mint inkább a tömegek hízelgõi, a tapsok szerelmesei, a hiúság szolgálói, sõt elsõsorban
ezek. Nem a Habsburgok rabjai voltak õk, hanem a hiúságéi, s nem annyira hazájukat szolgálták, mint önmagukat és szenvedélyeiket.
Aki még nem látta be, hogy az öreg Wesselényi (látjuk majd, hogy az ifjabb is) nemcsak„vad”, sõt nem is csak hazafi volt, hanem egyúttal hiú színész is, annak számára elmondjuk
még egy másik „hõstettét” is.
Ezt a börtön után követte el s ezért egyúttal azt is bizonyítja, mennyire idõ elõtt bocsátották onnan haza. Hiszen csak akkor lett volna szabad visszaadni a szabadságát, mikor már
megjavult. De hol volt õ még attól! József császár jósága se keltett fel benne akkora hálát,hogy a kedvéért csendben tudott volna maradni vagy legalább a hiúságról, az ünnepeltetés
vágyáról lemondani.
Mikor egyik erdélyi gyûlésen báró Nopcsa Elek elnök túl kíméletlen és durva kifejezése
miatt azzal utasította rendre, hogy „talán Szolnok megye (természetesen nem Jász-NagykunSzolnok, hanem Külsõszolnok, mert hiszen Erdélyben vagyunk s nem is a jelenkorban) érdemes követe elfeledkezett a múlt idõkrõl, melyek alatt távol kellett lennie”, s mivel
természetesen ezzel Wesselényi börtönére célzott, Wesselényi, mint a sebzett oroszlán, féktelen dühében felpattant helyérõl, kardjára csapott s ellökte maga elõl az elõtte állókat, s mintaz õrül, toporzékoló dühvel rohant az elnöki emelvény felé.
A vad, köztudomásúlag bikaerejû, a dühtõl vérvörös és az elnök ellen rohanó óriást látva
természetesen az egész ülésterem megdermedt a rémülettõl s az iszonyat miatt még az se jutott eszébe senkinek, vagy ha igen, nem volt hozzá bátorsága, hogy a dühöngõt csillapítsa s akészülõ gyilkosságot megakadályozni próbálja. Mikor aztán a felbõszült bika odaért az
elnökhöz, aki várakozás ellenére székében ülve megvárta, megállt, s balját a vállára téve
mennydörgõ hangon ezt mondta neki: „Értettem, mire célzott kegyelmességed, értettem. Jegyezze meg azonban, hogy engem József császár szenvedni megtanított, de félni nem!”Ez az eset egy (érdekes, hogy szintén kálvinista) botosispán harcias jelenetét juttatja
eszembe egy uradalmi, majd egy nyilvánossága elõtt egy vele szembeszegülõ részeg kocsissal, melynek nem ugyan szem-, de fültanúja voltam annyiban, hogy a szóváltás és az
asszonynép rémes sikoltozása behallatszott a szobámba. Azt értettem a sikongásból, hogy az
ispán újra meg újra ráfogta a töltött puskát az illetõ kocsisra, hogy lelõje.

29

Mikor másnap találkoztam ezzel az ispánnal, szemére hánytam, hogy tudott olyan meggondolatlan lenni, hiszen ha lelõtte volna a kocsist, börtönbe került volna.
„Annyi eszem azért van – mondta –, hogy olyasmit nem csinálok. De viszont a tekintélyemet is tartanom kell e csürhe elõtt.”„De hát az a puska – mondtam neki – véletlenül is elsülhetett volna, kivált mikor Ön ismajdnem beszámíthatatlanul ingerült volt s újra meg újra ráfogta a fegyvert dühében.”„De hát – fejezte be a beszédet egy kissé gondolkodva, hogy közölje-e velem ezt a fontos, de az õ „tekintélyére” nem éppen elõnyös titkot – az a puska meg se volt töltve.”„Hja – feleltem –, ezt nem tudtam. Nem gondoltam, hogy ennyire ártalmatlan volt az
egész dolog.”
Sajnos, a „vad” Wesselényinek az elnöki emelvény elleni ádáz rohanását se tekinthetjük
másnak, mint egy ravaszul megrendezett ügyes színjátéknak, melyet a híres kuruc szintén tekintélye megvédésére s népszerûsége megtartására, sõt – ha lehet – még emelésére rendezettmeg ügyes pszichológiával és ravasz elõrelátással.
Tudta, hogy milyen vad az õ híre s hogy mindenki tudja róla, hogy dühében nem nézi,
sõt talán nem is tudja, mit csinál. Pedig hát látjuk, hogy bármilyen dühös is volt, ravaszságaés önzése még dühénél is nagyobb volt s még ilyenkor is nagyon jól tudta, mit csinál. Mégilyenkor is megvolt a magához való esze. Még ilyenkor is egyszerû színész volt.
Mint rendkívül ügyes pszichológus, kiszámította, hogy ha õ a maga hatalmas termetével,bikaerejével, vérben forgó szemeivel, oroszlánordításával, kidülledt ereivel a kardjára csapva
vadul az elnöki emelvényre ront, nincs olyan elnök a világon, aki olyan nyugodt idegekkel
bír, hogy az elnöki emelvényen ülve maradva meg meri várni. Hiszen csak az imént idéztük
Keményt, hogy „arcának parancsoló és villámló tekintete megdöbbenté a bátrat is”. S ezt Kemény akkor mondja róla, mikor szónokolt. Hogyne döbbentette volna meg még a bátrat isakkor, mikor egyenesen a kardjával rohan ellene vad dühvel.
Wesselényi, a jó pszichológus, egész bizonyosra vette tehát, hogy Nopcsa elnök (aki –csak mellesleg jegyzem meg – százszor õsibb és magyarabb családból származott, mint õ)
ijedtében fel fog ugrani az elnöki emelvényrõl és rémülten fog menekülni elõle, õ pedig e
megszégyenítés után majd valami olyan felemelõ dolgot fog neki mondani, ami az õ erkölcsi
fölényét és nemes megbocsátását egyformán mutatja. Már elõre élvezte, milyen elégtétel leszez neki, s milyen ünneplést kap majd utána az elnök nélkül maradt ülésteremben. Különösen
pedig milyen siralmas vesszõfutás lesz majd az elnökre, mikor majd a veszély elmúltával
szégyenszemre elnöki székét újra elfoglalja. Ezek után báró Nopcsa már nem is maradhat elnök. Kénytelen lesz lemondani. Milyen dicsõség lesz számára, hogy újra kinyírt egy „hazaárulót”.
Ha nem virtus, hanem ész szempontjából nézzük a dolgot, az elnök részérõl tulajdonképpen nem lett volna semmi szégyellni való abban, ha a dühöngõ Wesselényi elõl elszalad.
Hiszen ha valaki kitér egy megdühödött vadállat elõl, az csak a józanság jele, tehát semmiképpen se lehet szégyen. Nem a megszaladó elnök szégyene lett volna ez, hanem azé, akiember létére vadállattá változott s így a józan embert menekülésre késztette. Civilizált emberek közt az se lehet szégyen, ha valakinek kisebb a fizikai ereje, mint a másiknak, mert ez
legfeljebb a kõkorszakban számított, sõt már akkor se mindig. Aki még ma is izmokkal, dühvel és nyers erõvel akarja az ország dolgait intézni még az országgyûlésen is, ahol eszméket
és elveket kellene képviselni s aki a törvényekkel és szabályokkal szemben még ott is az erõszakot állítja, csak azt bizonyítja be magáról, hogy nem való országgyûlésre, és hogy
mennyire megérdemelte annak idején József császártól a börtönt, de viszont mennyire nemérdemelte meg tõle azt, hogy onnan olyan hamar kieresztette és vagyonát is visszaadta. Hiszen csak e kegyelem révén jelenhetett meg újra az erdélyi országgyûlésen.
Ámde ez az erdélyi gyûlés többségében protestáns volt, s így eleve ellenszenvvel viseltetett minden Habsburg-király s minden tõle kinevezett – ez esetben ráadásul éppen katolikus –30

elnök ellen. Magyaros virtuskodásból is, meg elmaradottságból is még mindig jobban imponált ennek az országgyûlésnek a nyers erõ és a vakmerõség, mint az ész és a törvény uralma.
S bizony, ha Wesselényi trükkje sikerült volna s az elnök elszalad elõle, tekintélye egyszer s
mindenkorra úgy tönkrement volna, hogy nem maradhatott volna díszes állásában, hanem erkölcsi kényszer lett volna számára a lemondás. Nem a dühöngõ és az ököljogot gyakorlóbûnhõdött volna tehát, hanem az, akit a törvény és az igazság ellenére halállal fenyegetett.
Mivel Wesselényi mindezt elõre tudta, sõt kiszámította, meg kell hagyni, hogy nem volt se
annyira vad, se annyira bolond (még ha mellékneve volt is mindkettõ), mint amennyire okos,
jó pszichológus és nagy emberismerõ, de még mindezeknél is nagyobb színész. (Pedig mi azt
tartjuk, hogy a színészi tehetség nem éppen színmagyar jellemvonás. Ezek a híres kurucok tehát közel se voltak annyira jellegzetes magyarok, mint amilyeneknek a hír kikiáltotta õket.)
Hogy a vad (látni fogjuk, hogy még feleségéhez és egyetlen fiához is a kegyetlenségigvad) Wesselényi akkor, mikor kidagadt erekkel és vérben forgó szemekkel rohant az elnök ellen, ezt a rohanást sokkal inkább kiszámítottan és színészi teljesítményt gyakorolva csinálta,mint vad szenvedélyeitõl önkéntelenül elragadtatva, az utólag kétségtelenül bebizonyosodott.
Valódi düh esetén ugyanis lehetetlenség, hogy ha a vad Wesselényit dühének tárgya, az áldozat, megvárja s ott van elõtte védtelenül, egyszerre lelohadjon a düh s mindez rögtön, egy pillanat alatt minden elõkészítés nélkül megtörténhessék. Lehetetlen, hogy éppen akkor, mikor
alkalom és lehetõség van a kirobbanásra és a végzetes lesújtásra, az addig esztelen düh egyszerre átalakuljon vállveregetõ, szelíd pajtáskodássá, utána pedig ésszel való érveléssé, vagyis hogy az ész is mûködjék, meg a száj is, éppen csak az indulat és az izmok nem.
Ha Wesselényi valóban olyan féktelen dühbe jött, mint mutatta, akkor lekaszabolta vagy
megfojtotta volna az elnököt s csak aztán tért volna észhez s jutott volna tudatára annak, mit
csinált. Mivel azonban ennek éppen az ellenkezõje történt, a düh nem lehetett más, mint csak
megjátszott. S ha ebben az esetben így volt, akkor így volt máskor is, például Gorbó megostromlásakor is. Wesselényi apja tehát színész volt, aki mutatványait azért rendezte, hogy beszéljenek róla, bámulják és féljenek tõle. Maga pedig – látjuk – azzal dicsekedett, hogy õt
mindenre meg lehet tanítani, csak a félelemre nem.
Láttuk, hogy ez a színészség éppen nem ritkaság szabadsághõseink cselekedeteiben. Láttuk, hogy az ónodi gyûlésen se azok kaszabolták halálra Rakovszkyékat, akik haragudtak s
halált kiáltottak rájuk, hanem Károlyi és társai, akik nem voltak beleavatva a titokba s azelõtti s utána következõ viselkedésükkel is megmutatták, hogy tulajdonképpen nem is rebellisek.
Itt nálunk s különösen Erdélyben és kálvinisták között a katolikusokkal a Habsburgok ellen virtuskodni s féktelenkedni annyira könnyû és mindig hálás dolog volt, hogy a vad Wesselényinek még ez a rosszul elsült tette is népszerûséget, sikert s dicsõséget hozott. Hiába sült
ki, hogy mégiscsak rossz pszichológus volt, rosszul számított, sõt még azt is kénytelen volt
elárulni, hogy tulajdonképpen nem is annyira vad, mint inkább csak igen jó színész, s hogy
tulajdonképpen semmi se õszinte nála, se a vadság, se a hazafiság, hanem lelki tulajdonságai
közt csak egy a valódi, minden cselekedetének csak egy a rugója: a szereplési viszketegség, ahiúság és az önzés, az erdélyieknek még így is tetszett ez az elnök elleni rohanás.
Wesselényi – mondom – olyan szerencsés volt, hogy követtársai, sõt még hitsorsos életrajzírója, Kardos Samu is, még ezt a rosszul elsült szereplését is sikeresnek tartják és dicsõségként említik. A Wesselényiek bámulói ugyanis – mint mindenki szokta ilyenkor, aki
elfogult – nem azt veszik észre, hogy az elnök a várakozás ellenére nem szaladt el, hanem
volt bátorsága a helyén, sõt ülve várni meg a sebzett oroszlánt, hanem azt, hogy „amint fokonként növekvõ dühvel közelített” (milyen bámulatos színész az, aki az elnöki emelvény felé haladtában „fokonként” tudja növelni dühét, s mikor látja, hogy a várt hatás mégis
elmarad, egy pillanat alatt el tudja veszteni ezt a „fokonként” növekvõ dühöt!), az elnök ösztönszerû tartózkodásánál fogva a szék másik oldalára kezd vonulni, úgyhogy midõn Wesselényi hozzá érkezék, már csak az elnöki szék szélén ült, alig érintve azt.

31

Látjuk tehát, hogy ha az erkölcsi tönkretevésre kiszemelt elnök nem ugrik föl rémülten
helyérõl a vadállat elõl és nem rohan ki eszeveszetten, ellenfelei azzal is megelégszenek s azt
is hõsük dicsõségének és a pápisták szégyenének veszik, hogy az elnök nem a széke közepén,
hanem csak a szélén merte Wesselényit bevárni. Az aulikus és pápista elnök akkor is gyáva,
Wesselényi, a hazafi és kálvinista így is hõs.
De amit a megsebzett, de csodálatosképpen egy pillanat alatt lecsillapult oroszlán mondott, azt is Wesselényi érdemének tulajdonítják, mert meghatódva látják benne a méltatlanul
megsebzett, de a bántalmakat nemes önérzettel tûrõ önérzetet. Azt nem veszik észre, hogy
mennyire logikátlan volt itt Wesselényinek azt hangsúlyoznia, hogy õ nem fél. Hiszen ha egy
dühös vadállat rohan egy fegyvertelen emberre, akkor világos, hogy nem a vadállat az, akifél. Miért kellett tehát éppen ezt hangsúlyozni? Itt legfeljebb csak az életveszélyesen megfenyegetett, de mégis a székén maradó elnök mondhatta volna a kocsmai virtuskodóknak, hogyõ nem fél. Õ nem mondta ezt, mert viselkedése ezt anélkül is bizonyította.
Helyette tehát az országgyûlési termet kocsmai virtuskodás helyévé változtató dühöngõ
mondta, hogy õ nem fél. Világos, hogy õ meg azért mondta, mert a tettei azt mutatták, hogyfél. Félt az újabb börtöntõl, félt az újabb vagyonelkobzástól, s ezért nem csinált semmit egy
vérfagyasztóan megrendezett bevezetés után. Mivel mindenki várta a cselekvést, amely váratlanul mégis elmaradt, meg kellett magyaráznia, miért maradt el. Azért, mert félt. Mivel abûntõl félni nem szégyen, Wesselényi félelme se volt szégyen. Miért mondta hát mégis az
igazság ellenkezõjét? Miért mondta azt, hogy nem fél?
Bizonyos tekintetben azonban mégis igaza volt azért Wesselényinek is. Az õ tette mégígy ártatlanul is vakmerõség volt, mert bizonyára nemcsak az elnököt egy országgyûlési ülésen nyilvánosan agyonszúrni vagy megfojtani bûn és törvényes büntetéssel járó dolog, hanem megfenyegetni és ilyen állati dühvel nekimenni is az. Hogy tehát Wesselényi ezt meg
merte tenni, ahhoz is bátorság kellett. Félénk ember ezt se merte volna megtenni. Hát mégegy olyan országban, ahol – mint nálunk a Habsburgok alatt – „önkényuralom” volt, ahol
„hóhérokkal” kormányoztak és ahol „kinyírták” (sõt Baráthosi Balogh szerint egyenesen „kigyilkolták”) a magyarságot, milyen nagy bátorság kellett ehhez! Hát még ha a hazafi – mint
Wesselényi – ráadásul még kálvinista is volt, annak a „magyar” vallásnak követõje, melynek
hívei ellen különösen „dühöngtek” a Habsburgok és „dajkáik”, a jezsuiták.
Hogy azonban még ehhez se kellett semmi különös bátorság, megmutatták az események. Az a Wesselényi, aki még Gorbó megostromlásáért és utána a törvénnyel négy éven át
tartó dacolásáért is csak négyévi „Staats-Arrest”-et kapott, tudhatta elõre, hogy ha csak megijeszti az elnököt, de nem csinál vele semmit, azért Bécstõl büntetést nem fog kapni. Nem iskapott érte még csak dorgálást se. Csak ilyen volt ugyanis az a bécsi önkényuralom. Nemhiába mondta tehát Wesselényi, hogy õ nem fél tõle. Nem is kellett attól félnie még az anyámasszony katonájának se.
Nemcsak a gyilkosság büntetendõ cselekmény, hanem az életveszélyes fenyegetés is. Hát
még ha ezt a király hivatalos képviselõje ellenében követik el és éppen hivatala gyakorlása
közben! Aztán meg bizonyára ezzel magának a nemzetnek a tekintélyét sérti meg. Mit szólugyanis a mi kultúránkhoz az a mûvelt külföldi, akinek azt kell látnia, hogy nálunk olyan követek vannak, akik karddal mennek az elnök ellen, ha rendre utasítja õket? Wesselényi akkor,
mikor mindezt elkövette, már büntetett elõéletû is volt, tulajdonképpen csak próbaidõre
eresztették haza és kapta vissza birtokait. Azt is, hogy élt még, annak a császárnak köszönhette, akitõl õ nem félt.
Ilyen volt a Habsburgok elnyomása s így irtották õk a magyart és a protestánst. Az azonban csakugyan igaz, hogy nem tartották meg a törvényt. Mert bizonyára nem lett volna szabad tûrniük, hogy holmi vad Wesselényiek büntetlenül vétkezhessenek és ököljoggal, dühvel
és testi erejükkel imponálhassanak az országgyûléseken és hozhassanak törvényt. Láttuk,
hogy így volt ez a reformkorban is. Mert hogy ekkor nem bikaerõvel mentek az aulikusok,32hanem gúnnyal, becsületsértésekkel, macskazenékkel és párbajokkal, az a lényegen semmit
se változtat.
Látjuk tehát, hogy Wesselényi Miklós apja annyira hõs, mint inkább bámulatos színész
volt, s színészi tehetsége, mely egyedül a hiúság és a magáról való beszéltetés szolgálatábanállt, még dühénél és féktelen indulatosságánál is nagyobb volt. Még ennél is ellenszenvesebbnek kell azonban tartanunk benne a hiúságot, mikor azt kell látnunk, hogy ez a gyarlósága
nemcsak indulatosságánál volt nagyobb, hanem – mint mindjárt látjuk – még bálványozott,egyetlen fiának szereteténél is, pedig ez a fiú nemzetsége egyetlen fenntartója volt.

Az ifjabb Wesselényi fõ vonása is a krakélerség
Említettük, hogy az ifjú Miklós, aki tizenegy gyermeke közül egyedül maradt életben,
apjának a börtönbõl való visszatérése után született, s említettük azt is, hogy szellemi tehetségein kívül milyen nagy testi ereje is volt. Valóságos csodagyereknek is nevezhetjük. Olyanszép fiú is volt, hogy Kazinczy valósággal szerelmes volt bele. Olyan erõs és hatalmas test
volt, hogy alig volt párja s emellett olyan tehetséges is, hogy négyéves korában már írni tudott, felnõtt korában elsõrangú szónok, gondolkodó és író és nagy mûveltségû ember, aki amagyaron és oláhon kívül németül, latinul, franciául, olaszul és angolul beszélt.
Érthetõ, hogy a különlegesen szép, különlegesen erõs, különlegesen okos és emellett
gazdag és tizenegy testvére közül egyedül életben maradt gyermeket becézte, szinte imádta
mindenki. Nemcsak a két, benne minden boldogságát találó öregedõ szülõ, hanem az egész
rokonság, az ismerõsök, az alkalmazottak, a felekezet és a haza is. Már gyermekkorában híres írók (Kazinczy, Berzsenyi) írtak hozzá dicsõítõ költeményeket, mint például:
Még a Praenesta repdes vállaidon,
Ambróziát önt fürtös üstököd,Gyöngéd orcádon s a kis szád körül
Rózsák virítanak mint az Amoréin –Legszebb, legbájosabb Amor önmagad.
Kazinczy írta ezt hozzá, s azt kívánta tõle, hogy csókolózzék össze feleségével.
Nem csoda ezek után, hogy Wesselényi öntelt, hiú és dicsõségvágyó emberré vált s hogy
az apjától örökölt féktelen indulat és düh benne is bárdolatlanul lángolt. Miért is küzdött volna szenvedélyei ellen, mikor látta, hogy apjában éppen ezt ünnepelték, éppen ez szerezte nekia hírnevet és a „hazafias” érdemeket. Mivel ugyanis dühét és gõgjét elsõsorban azokkal éreztette, akiket az erdélyi kálvinisták a haza ellenségeinek gondoltak, mivel õket alázta, szégyenítette és félemlítette meg vele: ami másban hiba volt, benne erénnyé vált. Ezért aztán mind
az apa, mind a fiú hibáiról mit se tud a nagyközönség, hanem csak kiválóságait ismeri.
Pedig – mint mondtam már – a vad Wesselényi szenvedélyeinek hevét felesége és egyetlen fia is nemegyszer volt kénytelen érezni, mert ezt õ önzésbõl és dicsõségvágyból – mint az
imént láttuk – el tudta ugyan nyomni, de felesége és fia iránti szeretetbõl már nem. E két nemes érzelem egyike se volt benne akkora, mint a hiúság. Sõt mivel csodagyerek-számba menõ fia is egyik fõ tárgya lett az apa hiúságának, ha idõnként csalódott benne s így hiúságát
megsértette, a fiúnak is keservesen szenvednie kellett miatta már kisgyerek korában. Felesége pedig – az okos – ilyenkor úgy úszta meg a dolgot, hogy kitért férje dühe elõl s ilyenkor
nem mutatkozott elõtte. A férj hitvesi szeretete se volt ugyanis akkora, hogy féktelen haragjaelõtte is épp úgy megtorpant volna, mint Nopcsa elnök elõtt, aki mögött a császár állt. Cserei
Ilona igen jól tudta, hogy ha õ is ültében megvárja, míg a dühös oroszlán rárohan, akkor
nemcsak annyi fog történni, hogy szelíden vállára teszi majd a kezét s azt mondja neki: Én
nem félek.

33

Báró Kemény Zsigmond írta meg, hogy a vad és hiú apa nemcsak a fia szépségével, testi
erejével, okosságával és nagy mûveltségével akart büszkélkedni, hanem ügyességével és bátorságával is. Ez volt ugyanis a magyar férfiideál s a vad Wesselényi azt akarta, hogy az õ fia
mindenben az elsõ legyen.
Hogy e célját elérje, egyetlen, dédelgetett fiát már hatéves korában, mikor látta, hogy félve
húzódik tõle, feldobta a szilajon toporzékoló nyereg nélküli mén hátára s a lovat (a sörényében megkapaszkodó fiúval a hátán) úgy megcsapkodta, hogy árkon-bokron át elszáguldottvele. Nem félt, hogy a kisgyerek, az õ tizenegy közül egyetlen életben maradt s neki oly sokörömet és büszkeséget okozó fia leesik onnan s összetöri magát. Neki nem kellett olyan fiú,akire ne lehessen büszke azért, mert mindenben az elsõ. Inkább törje össze magát.
Még visszataszítóbb és lelketlenebb az az eset, melyet gróf Teleki József, a hitsorsos ésrokon mondott el Újfalvi Sándornak (Kardos Samu, I., 68-69. o.):„Gyerekkorában – mondta – Zsibón volt vendégségben Wesselényiéknél, mikor egyszer
az öregnek kedve jött megegzaminálni [vizsgztatni] a vendégfiúkat. Megállapította, hogy
korukhoz képest sokat tudnak, de – mondta nekik – „az én Miklósom sincs ám elmaradva,
pedig az fiatalabb nálatok”. Azonnal hívatta is a fiút, hogy rendkívüli esze és tudása nyilvánosságra hozásával apai hiúságát a rokon fiúk és nevelõjük elõtt kielégítse.”
A kis Miklós azonban épp ekkor kivételesen kedvetlen és zavart volt és feleletei bizony
nem valami sikerültek voltak. A csalódott és hiúságában sértett apa arca erre vészesen elkomorult s elõbb csendesebben, majd mind hevesebben korholta fiát, de a várt nagy tudománytcsak nem tudta kihozni belõle. Végül vad düh önti el és a vendég rokon fiúk remegése közt
toporzékolva ordítozik a hajdútizedes után. Az megjelenvén, fiát vasra verette vele és fegyveres õrök kíséretében a vár börtönébe vitette. „Testvérem és nevelõnk, mondta neki Teleki,
magunkon kívül tántorgánk szállásunkra... Szelíd neveltetésünk után ily bánásmód túlhaladá
képzetünk határait. Késõbb mellékutakon a bárónéhoz mentünk sírva esedezvén elõtte fia kiszabadításáért.” „Fiam – mondá a bárónõ szokott nyugodt hangján –, még nem jött el az ideje. De ha csillapul apjának haragja, tudatni fogom veletek.”„Egy idõ múlva magához hívatott bennünket a bárónõ s mondá: Férjem indulata lejárt és
kérésetek most sikeres leend... Reszketve közelíténk mi nagybátyánkhoz, ki esedezésünkre
derûs arccal viszonzá: Nem érdemli a gaz poronty... Feleletjeibõl azt lehetne hinni, hogy
mitsem tanult. Pedig sokat tud és éppen ezért nem értem az ilyes tréfát. Csakhogy most ez
egyszer értetek, szép öcséim, megbocsátok. Ezzel lekiáltott az udvarra s Miklós fegyveres
hajdúk közt felkísértetvén, a vasból kivétetett (tehát még bilincseket is rakatott a fiatal fiúra)és szigorú megdorgálás után szabadon bocsáttaték. Ez 1807 õszén történt.” Tehát Miklós 11éves volt csupán.
Telekiéknek ettõl kezdve mindig ellenszenves maradt a Wesselényi-család, még az ifjú
Miklós is. Hiszen látni fogjuk, hogy belõle is ugyanolyan ember lett, mint apja volt.
De még ennél is ellenszenvesebb ez a harmadik eset, melyet szintén Újfalvi beszél el:„A Wesselényiek igen nagy lóbarátok voltak. Híres volt a ménesük és nagy esemény volt
náluk, mikor tavasszal elõször verték ki a ménest újra a legelõre. A mének szalagokkal, vörös
posztókkal, csengettyûkkel voltak díszítve és az öreg Wesselényi, tízéves fia, az ifjú Miklós
és az alkalmazottak szintén díszbe öltözve vettek részt a menetben egy-egy mén hátán.
Amint nagy néptömeg szeme elõtt Zsibó fõutcáján át vonultak, az ifjú Miklós lova egy
disznó röffenésére megugrik, a rajta ülõ gyerek fejjel a kemény földre zuhan és eszméletlenül
terül el ott. Úgy látszott, mintha halott lett volna. Az apa felbõdült fájdalmában, leugrik lováról s miközben halottnak gondolt egyetlen fiát, nemzetsége utolsó sarját ölelgeti, a fájdalomtól õ maga is eszméletlenül esik össze. Hideg vízzel való locsolásra azonban eszméletre tér a
fiú s a hangos örömkiáltásokra az apa is. A büszkeségre nevelt fiú mindjárt talpra is ugrik.
Mihelyt azonban az apa látja, hogy nincs semmi komolyabb baj, hiúsága egyszerre elfelejteti
vele nemcsak az elõbbi aggódást, hanem az utána következõ örömöt, sõt magát az apai szere-34

tetet is s most már csak az bántja, hogy az õ fia az egész falu szeme láttára azt a nagy szégyent hozta õrá, hogy leesett a lóról. Erre dühében azonnal nekimegy csak az imént eszméletre tért, sõt halottnak gondolt fiának, természetesen szintén ott a falu népe elõtt, durván mellen
ragadta, öklével fenyegeti és „csak sok kérlelés, esdeklés után sikerült az elevenére sértett
apát lecsendesítenünk”.
Mindezek láttára az, akiben csak egy csepp tárgyilagosság is van, nem csatlakozhat amagyar irodalomban általánosan elfogadott véleményhez, hogy az öreg Wesselényi (épp úgy,mint a fia) alapjában véve nemes és jó ember volt: csak emberi tökéletlenségei voltak, melyek azonban jellemének átlagos kiválóságát legfeljebb csökkentik, de le nem rontják. Még
ha ugyanis a fentebb megállapított s annyira ellenszenves, mindent ravasz számítással csináló
lélekre valló színésziességétõl eltekintenénk is, ennek a legutóbb leírt eseménynek a láttára
azt kell mondanunk, hogy az, aki ennyire hiú és dicsõségvágyó tud lenni és akiben ez a nemtelen tulajdonság ennyire el tudja nyomni az apai szeretetet, sõt még a legszentebb emberi érzelmeket is, azt határozottan gonoszlelkû embernek kell nyilvánítanunk, akinek még havannak is szép tulajdonságai, azok jelleme gonoszságát legfeljebb csökkenteni tudják, denem jóra változtatni.
Az ifjabb, a „nagy” Wesselényirõl ugyanezt kell mondanunk. A nagy tehetségen, testi ésszellemi kiválóságokon kívül vannak igen rokonszenves és nemes tulajdonságai is, például
az anyja iránti végtelen szeretet és általában a mély kedély és érzelmek. Például nagyon szép
benne korán elhalt nevelõjéhez, az erõsen kálvinista Pataki Mózeshez való nagy ragaszkodása is. Mint Mária Terézia tette a nevelõnõjével, õ is a családi sírboltba temettette el ezt a Patakit. De hát Mária Terézia részérõl ez talán mégiscsak több és így nagyobb szeretet jele, mint
Wesselényi részérõl, mert közte és nevelõje köt mégse volt akkora távolság rangban, mint a
Habsburgok és nevelõik között. Pedig még Mária Teréziánál se tekinti olyan nagy dolognak
ezt a történetírás, mert például még Marczali Mária Teréziáról írt nagy mûve se említi meg.
Általában olyan színészhajlamú emberekben, mint Wesselényi, a jó tulajdonságokat is
mindig gyanúval kíséri a nagyobb emberismerettel bíró ember, s arra gondol, nem keveredett-e bele Wesselényinek anyja iránti nagy szeretetébe is sok reklám. Ismertem például plébánost (érdekes, hogy ez is protestánsnak született s csak húszéves kora körül tért meg), akitüntetõleg mutatta és emlegette anyja iránti nagy szeretetét, de én kivételesen azt is megtudtam, hogy goromba is szokott lenni az anyjához és az egyébként is sokat sírt miatta. Lehet,hogy Wesselényinél nem így volt, de nem valószínû. Olyan ösztönembereknél, mint õ volt,
szinte elkerülhetetlen a jó mellett az árnyoldal is.
A „nagy” Wesselényi ugyanis éppen olyan féktelen indulatember volt, mint apja, a„vad”. Épp oly hiú és dicsõségre vágyó, de épp oly nagy színész is és szenvedélyeinek iséppoly rabja, mint az volt. Van, amiben még apjánál is rosszabb volt. A bujaságot és erkölcstelenséget például apjáról nem tudjuk úgy, mint róla, bár lehet, hogy ennek is csak az az oka,hogy õ híresebb ember, mint apja, s így életét aprólékosabban ismerjük. Kétségtelen például,
hogy apja, ha vadul és furcsa s törvénytelen módon is, de mégis idejében megházasodott. Fia
azonban törvénytelen bujálkodásokban töltötte el majdnem egész életét, csak utolsó éveibenházasodott meg, de akkor is csak azért, mert már elrontotta a lányt, akit elvett s már õ is érezte, hogy a közvélemény végül mégis megsokallja a dolgot és elveszti miatta népszerûségét.
Annyi törvénytelen gyereke volt, hogy mentségére a „törvénytelen” helyett a „természetes”
gyermek kifejezést õ találta fel.
Mégis talán nem a bujaságot, hanem a krakélerséget [kötekedést, garázdaságot] kell neveznünk Wesselényi legjellemzõbb tulajdonságának. Nagystílû volt ez a krakélerség, hiszen
Wesselényi nemcsak bikaerejû volt, kisportolt testû és ügyes, hanem nagy tehetség, képzett
és logikus fõ is. De viszont lényéhez annyira hozzátartozott a tündökölni, a ragyogni akarás,önmaga produkálásának és a közvélemény tapsainak vágya s ebben annyira a hiúság vezette,
viszont magánélete annyira nem tiszta s annyira ellentétben van az elvekkel, melyeket hirde-35

tett s melyeknek népszerûségét köszönte, hogy semmiképpen se tekinthetjük igazi, tiszteletre
méltó, nagy embernek.
Az iránta, mint Habsburg-ellenes „hazafi” iránt mindig jóindulatú magyar közvéleménymár megszokta, sõt egyenesen arra rendezkedett be, hogy Wesselényit csak dicsérni s csak
bámulni lehet. Minden tettét csak a jó oldaláról néztük és láttuk, hibáiról pedig vagy egyáltalán nem akartunk tudni, vagy jóra magyaráztuk õket.
Azt beszélték például, hogy mikor imádott anyja 1831-ben, férje halála után 23 évremeghalt, tetemei nyolc napig temetetlenül hevertek, mert fia nem tudott tõlük megválni. Ez
persze nem igaz. De az igaz, hogy fájdalmát olyan különcködõ módon, annyira tüntetõleg
nyilvánította, hogy akaratlanul is az jut eszünkbe, hogy fájdalmában is több volt a külsõség,mint a valóság. Mintha még ebben is beszéltetni akart volna magáról s mintha még ebben is ahiúság vezette volna.
Az ugyanis igaz, hogy anyja koporsóját a maga gigászi vállán vitte fel a kastély melletti
domb tetején levõ sírboltba. Szerintünk annak, akit összetört a fájdalom, semmi kedve sincs
ahhoz, hogy még ilyenkor is a tömegek bámulatát felkeltõ erõmutatványokat végezzen anyilvánosság elõtt s így még élete legnagyobb gyászában is magáról beszéltessen. Az is igaz,
hogy utána nyolc nap és nyolc éjjel nem mozdult el a nyitott kriptától. De az is igaz, hogy utána egy végeláthatatlan hosszúságú, saját kezûleg írt gyászjelentést küldött szét ismerõseinek.
Szerintem ez is fájdalma tettetett (affektált) voltát mutatja, vagy legalábbis azt, hogy sokvolt benne ebbõl is. Mert ha másoknak nincs is akkora testi és lelki erejük, hogy mindarra képesek legyenek, amire Wesselényi anyja halála után képes volt, de annyi bizonyos, hogy azember olyan õrült fájdalomban, mint amilyenbe Wesselényit – legalább a külsõségek szerint– anyja halála döntötte, nem szokott, sõt nem is tud ilyen hosszú elmeszüleményeket gyártaniés a nyilvánosság elé bocsátani.
Az igazi fájdalom néma. A nagy fájdalom a nagy szellemi erejû embert is tönkreteszi,
mert neki a fájdalma is nagyobb, mint másoké, s ezért õ is képtelen arra (s ha mégis képes lenne, akkor nincs kedve hozzá), hogy nagy bánata közben nagy fogalmazványokat csináljon s
azokat másolgassa. Ha Wesselényi a gyász e nyolc napja alatt ezt a hosszú gyászjelentést meg
tudta fogalmazni s különösen, hogy kedve és érdeklõdése is volt hozzá, akkor fájdalma nem
lehetett olyan nagy, olyan õszinte és olyan mély, mint amilyenre a tüntetõ külsõségek vallanak.
Természetesen nem azt mondom, hogy nem sajnálta és nem szerette az anyját. Hogyne
szerette volna! Hiszen ember volt, mégpedig olyan ember, aki nemcsak gyûlölni, hanem szeretni is jobban tudott másoknál. Csak azt mondom, hogy ez a szeretet nem volt akkora, hogyakár csak azokban a napokban is, mikor fájdalma a leghevesebb volt, el tudta volna nyomni
alaptermészetét, az önprodukálási hajlamot és a magáról való beszéltetést, tehát a hiúságot.
Wesselényi még a fájdalmát is szinte úgy rendezte meg. Azt akarta, hogy az is a közfigyelmet magára vonó és a tömeg csodálkozását felkeltõ legyen.
Hogy tudta volna hát ez az ember (aki e tulajdonságait egyébként már apjától is örökölte) megállni, hogy „hazafiságával” is magára ne vonja az ország figyelmét, mégpedig olyan
hazafiaskodással, mellyel akkor egyedül lehetett népszerûséget szerezni, kivált az õ ismeretségi köre, a kálvinisták között, a Habsburg-ellenességgel?
Wesselényi e hajlama magánéletében és egészen kicsinyes dolgokban is állandóan kiütközött. Újfalvi írja emlékirataiban, hogy 1817-ben a radnai fürdõben „Wesselényi délceg
paripán változatos idõtöltésekkel mulattatá a fürdõvendégeket. A vendégek egy reggel szokásosan a kút körül gyülekezvén, Wesselényi egyedül hiányzott. Mivel pedig máskor õ szokottelsõ lenni, mostani késedelme szembetûnõ vala. Midõn váratlanul megpillantották a falmeredekségû magas kõszirt-csúcs ormán lóháton a fövegével integetni a bámulók felé. A rendkívül meredek magaslatra soha szarvasmarha legelni fel nem hatolhatott. És õ most lovánereszkedett le onnét a nézõk iszonyattal vegyült bámulatára. Aztán paripáját megszorítá, akúthoz nyargalt és a legszebb körülszöktetéseket téve, barátságosan üdvözölte a társaságot.”36Késõbb kiderült, hogy a nagy Wesselényi olyan törpe volt, hogy e produkció kedvéért shogy vele a közönség bámulatát magára vonhassa, titokban már fél éven keresztül „idõt és
fáradságot nem kímélve” próbálgatta és gyakorolta a dolgot, mire meglepetésszerûen elõállt
vele. Más lovával neki se sikerült a hajmeresztõ dolgot elérnie, csak ezzel az eggyel.
Erre azonban – tessék elképzelni a mondhatatlan sértést! – a fürdõközönség körébõl egy
B. E. nevû „senki” azt mondta, hogy neki is van egy paripája, melyen õ is játszva meg tudná
mászni a meredeket. Wesselényit e megjegyzés talán még jobban sértette, mint hõn szeretett
hazájának a Habsburgoktól való kegyetlen elnyomása. Nem tartotta ugyan másnak, mint
„csupa kérkedésnek”. „Mintegy fáradságos küzdelmeibe és hitébe (!) vágott. Azonnal elfordult a dicsekvõtõl, sétált, sétált, mialatt fújt, mint egy vadkan, miáltal indulatja kitöréseit
szokta fékezni. Utóbb eleibe toppant, mintha le akarná gázolni, de mérsékelt hangon szólítá
meg (szóval szakasztottan úgy, mint apja csinálta Nopcsa elnökkel való produkcióját): Önnagyot akara. Részemrõl, ha magas kedvemben ki találnám szalasztani, hogy a ház tetejére
fellovagolok, bizony mindjárt hozzá fognék, ha hatvanhat nyakamba kerülne is. Szabadjon
hinnem, hogy Ön is ígéretének álland, mert becsületes magyar ember szavát szokta tartani.
Másnap híre terjedt, hogy B. E. a múlt éjjel titkon mindenestõl elkotródott. Wesselényi sértett
ambíciója ki volt elégítve.”
Vajon miért kellett ennek a szegény, akarom mondani: gyalázatosan hitvány B. E.-nek
oly gyorsan s még így is „titkon” és éjnek évadján „elkotródnia”? Bizonyára nem azért, mert
Wesselényi, aki abból élt, hogy a Habsburgoknak szemükre hányta „törvénytelenségeiket”,
maga mindig szigorúan megtartotta a törvényt s nem nyúlt az ököljoghoz még akkor se, haolyan „vérlázító” sértés érte, mint most B. E. részérõl?
De még ha B. E.-nek nem éjjel és nem titkon és nem azonnal kellett volna Wesselényielõl a radnai fürdõbõl távoznia, azaz ha Wesselényi sose nyúlt volna az önbíráskodás törvénytelen és egyébként is csak a kezdetleges kultúrájú õsnépek körében szokásos önbíráskodáshoz, ez a radnai eset akkor is lelki kicsinyességre mutatna. S ezt természetesen mindazok,
akik tartalmasabb lelkûek voltak, nagyon is észrevették.
József nádornak például, pedig õ maga vallásilag ugyancsak közönyös és liberális (hiszen éppen ezért lett népszerû nálunk Habsburg létére is), sõt felesége egyenesen Wesselényi
protestáns hittestvére volt, Wesselényi kérkedõ önteltségével mindig ellenszenves volt s eztállandóan éreztette is vele. De így volt Wesselényivel Széchenyi, „a legnagyobb magyar” is,pedig tudvalevõ, hogy eleinte, mikor még nem volt alkalma eléggé megismerni, a legjobb barátok voltak. Mint egyesen és önérzetes ember, Széchenyi meg is írta ezt neki nyíltan.
Ez persze az elbizakodott és csak tömjénezésekhez szokott, elkényeztetett Wesselényi
büszkeségét nagyon bántotta s bár magának Széchenyinek szerényen válaszolt, a háta mögött
annál jobban mutatta ellenszenvét. Azt mondta például róla, hogy „mikor vele Debrecenben
megösmerkedtem, rendkívül kellemes társalgási modorral, de még kevés ismeretekkel bírt”.
Továbbá, hogy a gazdasági és státuszgazdasági rapszodikus ismereteken kívül csak a szépirodalomban bírt némi jártassággal és hogy Metternich egyik estéjén a francia követ azt a megjegyzést tette Széchenyire, hogy „érette szerelmes lettem a tudatlanságban”.
Nyilvánvaló, hogy mindezt Wesselényi csak rosszindulatú elfogultsággal, bosszús ellenszenvbõl mondhatta azért, mert õ a „kevés ismerettel” bíró Széchenyinek nem tetszett s ezért
szükségesnek tartotta, hogy visszamarja. Az is rosszakaratra vall, s legalábbis túlzás, hogy
Széchenyi akkor, mikor Wesselényi megismerkedett vele, „a hazai nyelvet csak tördelte”. Az
igazság, hogy Széchenyi anyanyelve a magyar volt, gyerekkorában elõször azt beszélte s
csak késõbb, a katonáskodás és huzamos külföldi tartózkodás miatt jött ki a magyar beszédgyakorlatából. De még ha nem is lett volna túlzás, amit Wesselényi állít, akkor se lett volnaszabad ezt az akkor már országos nevû Széchenyirõl felhánytorgatni. Batthyány Lajos például fiatal korában csakugyan csak törte a magyar nyelvet, mégse hánytorgatjuk ezt fel ellene, sha mégis megemlítjük, akkor dicséretképpen tesszük, hogy mégis milyen nagy magyar lett37belõle. Látjuk majd, hogy az árvízzel kapcsolatban is milyen sértõ és rosszindulatú megjegyzést tesz Széchenyirõl Wesselényi.
Hogy mindezek csak sértett hiúságának megnyilvánulásai voltak, kétségtelen a hangból
és a módból is, mellyel megtette õket. Meg abból is, hogy hasonló megjegyzések csak akkor
történtek részérõl, mikor Széchenyi már tudtára adta neki a maga ellenszenvét. Széchenyi részérõl azonban kétségtelen, hogy meggyõzõdésbõl írta Wesselényirõl azt, ami rá annyira nem
hízelgõ.
Hogy viselkedése miatt milyen rosszhíre volt Wesselényinek, azt láthatjuk abból is, hogya bécsi társaságban még Ferenc király halálát is Wesselényinek tulajdonították. (Zichy Antal:
Széchenyi, I., 350. o.) Viszont Wesselényi köreiben meg azt híresztelték s hitték, hogy a bécsi kormány titokban õt akarja eltétetni láb alól: vagy méreggel, vagy erõszakkal, vagy olyan
kikényszerített párbajokkal, melyekben feltétlenül el kell pusztulnia, mert ellenfelei világhírû
vívók.
A saját személyiségének mindig rendkívül nagy fontosságot tulajdonító és önreklám nélkül ellenni nem tudó Wesselényi mindezt annyira elhitte, illetve a maga még híresebbé ésnépszerûbbé tételére annyira felhasználta, hogy mindjárt a végrendeletét is megírta s végrehajtójává Széchenyit kérte fel („mely – írja Zichy (I., 355. o.) – irataink közt megvan”),
egyúttal egy hosszú iratot is szerkesztett s arra is Széchenyit kérte meg, hogy ha halála bekövetkezik, az összes magyar törvényhatóságoknak megküldje.
Széchenyi, aki sokkal jobban ismerte a bécsi köröket, mint õ, aggodalmait alaptalanoknak találta, de ekkor viszonzásul õ is Wesselényit kérte fel az õ végrendelete majdani végrehajtójául. Késõbb azonban nyíltan tudtára adta Wesselényinek, hogy ezt az elhatározását
megváltoztatta, mégpedig azért, mert iránta való bizalma megcsökkent. 1831. december 5-én
ezt írta neki: „Ami felette lesújtott, nem annyira magamat nem csalhatom, hogy én másképp
látom hazánkra nézve a dolgok mibenlétét, mint te, és én nem tartom azon módokat helyeseknek, melyekhez te nyúltál.” (Zichy: Széchenyi, I., 355. o.)
Hogy mennyire kormányozható volt Wesselényi féktelennek tartott önérzete és indulata,
mutatja, hogy még olyan sértések után is, melyeket Széchenyitõl zsebre kellett vágnia, nemcsak szerényen válaszol neki, hanem mikor már Széchenyi sértõ módon megvonja tõle bizalmát, a már megadott végrendeleti végrehajtói megbízást és egy 10.000 forintos kölcsön
folyósítását is megtagadja tõle, Wesselényi még utána is egyre-másra bízza meg Széchenyit
az õ végrendelete végrehajtásával.
Széchenyi – írja Zichy (I., 353-354. o.) – szánalommal néz ifjúkori barátjára, ki „hiúságának, nagyravágyásának” áldozatul fog esni. Olyan vádakkal illeti e „volt” barátját, amilyenekkel öt évvel késõbb annak utódát, Kossuthot illette. „Célunk egy volt, írja, majd különbözõ
utakra léptünk s én szinte mindent rosszalltam, amit õ tett.” „Soha meg nem tagadhatom: szerettem, mint barátomat (Wesselényinek valóban voltak olyan tulajdonságai, hogy nagyon lehetett szeretni), de akinek magam oda nyújtanám a bürök-poharat.” (!)
Látjuk tehát, hogy annak a Wesselényinek, aki után bolondulni lehetett és aki után sokanbolondultak is, meg kellett lennie hasonlóan nagyfokú rossz tulajdonságainak is. Mikor József nádor végül nyíltan fellépett ellene és börtönbe juttatta, Széchenyi, a hajdani jóbarát és„a legnagyobb magyar” annyira megokoltnak, igazságosnak és a haza javára szolgálónak tartotta eljárását, hogy meghatottságában kezet csókolt érte a nádornak! (Zichy, I., 352. o.) Mit
szólnak hozzá azok a „hazafiak”, akik Wesselényi perbefogásában „a bécsi önkény” legsötétebb megnyilvánulását látják?
Kardos mint tényt jegyzi fel, hogy mikor az 1830-as országgyûlésen V. Ferdinánd koronázási báljának cercléjén [az uralkodó beszélgetése a fogadásra meghívottakkal] Wesselényit
elõször mutatták be Ferenc királynak, az ezt mondta neki: „A báró elõdei közül sokan tévedtek és annálfogva szerencsétlenek lettek”. Wesselényi, akit úgy neveltek, hogy szentül meg
volt róla gyõzõdve, hogy sem õ, sem õsei vétket nemcsak soha el nem követnek, hanem még

38

csak az se lehetséges, hogy elkövessenek, a király szavai hallatára rettenetes indulatba jött salig tudva fékezni magát, ezt válaszolta a királynak: „Felség! Való, hogy elõdeim sokat szenvedtek s közülük többen valának szerencsétlenek, de valamennyien ártatlanok valának. S melyik koronás fõ lobbanthatja az elõdök hibáját és a kiállott szenvedéseit az utódok szemére?”Aki ismeri a kort és a helyzetet, az egész határozottan kijelentheti Kardos Samunak,hogy Wesselényinek ez a replikája [visszavágása] csak mendemonda. Nálunk sokkal nagyobb tekintélye volt egy királynak, semhogy valaki szemrehányásokat tehetett volna nekiakár csak négyszemközt is, nem nyilvános cerclén. Ferenc királynak különösen nagy személyes tekintélye volt, kivált idõsebb korában. A Kardos említette állítólagos jelenet pedig utolsó éveiben történt volna.
De nagyon hamis is lett volna Wesselényi válasza, ha megtörtént volna, s mi se lett volnakönnyebb, mint megcáfolni. Wesselényi Miklós apja nem „ártatlanul” szenvedett, hanem –éppen ellenkezõleg – érdemtelenül kapott nagy kegyelmet. A legtöbb bûnét egyáltalán nem
is büntette az udvar, például nejének a zárdából való megszöktetését, a Nopcsa elleni életveszélyes fenyegetést, önbíráskodást és tekintélyrombolást, kivált éppen hivatala gyakorlása
közben.
Ami pedig az elõdök bûneit illeti, azokat nemcsak az uralkodó juttathatja az utódok eszébe, hanem még a történelem is, melyet éppen e szerepe miatt hívunk az élet mesterének. Mi
lenne belõlünk, ha még egy király – s kivált egy öreg király – se tehetné meg alattvalóival,
hogy a történelem tanulságait levonassa velük s így nevelje õket. Valakinek azért vannak azõsei és azért szokás számon tartani is õket, hogy erényeiken fellelkesüljön, hibáikat pedig elkerüljük. Az se szégyen, ha valakinek bûnös õsei vannak, mert az õsök bûne nem az utód
szégyene. Egyébként Ferenc király annyira mérsékelt és kíméletes volt, hogy még Kardos
Samu szerint se Wesselényi õseinek bûneirõl beszélt, hanem csak „hibáiról”, s úgy fejezte ki
magát, hogy még úgy is lehetett érteni, hogy ezek valójában nem is hibák, hanem csak tévedések voltak.
De hogy Wesselényi ezen önérzeteskedése csak „hazafias” bámulóitól kitalált mese volt,
már csak amiatt is bizonyosra vehetjük, mert tudtak a Wesselényiek szenvedélyeiken uralkodni, ha még oly féktelenek is voltak, mert sokkal önzõbbek voltak annál, semhogy érdekeiket hiába kockáztassák, mikor érdekük úgy kívánta, nemcsak Ferenc császár, hanem még
Nopcsa Elek vagy Széchenyi István elõtt is meg tudtak alázkodni, mint láttuk.
Említettük már Wesselényi nagy meghatottságát az I. Ferenctõl neki adott kihallgatás
után. Adatunk Friedreich Széchenyi-életrajzából való volt. Ugyanezt Zichy is megemlíti (I.,350. o.) s õ bõvebben beszél róla. Õ azt írja, hogy a király egyenesen dorgálás céljából idéztemaga elé Wesselényit és vele együtt más kuruckodókat és atyai intelmeivel, jóságával, dedorgálásaival és fenyegetéseivel is úgy megpuhította „szörnyölõknek szörnyölõ fiát”, hogy
szinte könnyekre fakadt elõtte. Ezt Széchenyi csak Wesselényi személyes elbeszélésébõl tudhatta. S ha Wesselényi így viselkedett Ferenc császárral négyszemközt, nem nevetséges-e elhinni, hogy viszont nyilvános cerclén feleselni mert volna vele.
Az azonban méltán rosszul eshetett a jó királynak, hogy az a Wesselényi, aki dorgálására
könnyekre fakadt, utána nemsokára épp úgy vagy még jobban folytatta az ellenzékiséget,mint azelõtt. Ennek oka egyébként egyedül csak az lehetett, hogy Wesselényi tapsok, magasztalások, népszerûség nélkül nem tudott ellenni, ha azonban szót fogadott volna királya
szavának, melynek igazságát akkor annyira belátta, ráfogták volna, hogy Bécs õt is megvetteés érdekbõl õ is elárulta hazáját. Így élni azonban utána még évtizedekig ugyanebben a hazában csak az képes, aki legalább az örök életben megvigasztalódik. Hol volt azonban ettõl akálvinista Wesselényi?
Teleki László is megígérte Ferenc Józsefnek, hogy nem lesz ellenzéki s õ is inkább azöngyilkosságot választotta, mint szava megtartását, mert „hazaárulónak” tartották volna miatta. Még Széchenyi se tudott ilyen magaslatra emelkedni és a közvélemény miatt õ se merte39

nyíltan követni meggyõzõdését. A közvélemény miatt õ is elfogadta 48-ban a miniszterséget,noha – naplója a bizonyság rá! – megvetette és közönséges hazaárulónak tartotta azokat,
akikkel együtt volt miniszter (Kossuthot, Batthyányt, Szemerét, Klauzált). Pedig hát hol volt
Széchenyi hiúsága a Wesselényiétõl?
Sajnos, még Wesselényinek mindenkitõl magasztalt árvízi hõsiességét se tudom mentesíteni a minden tettét annyira beárnyékoló hiúságtól, dicsõségvágytól s attól az állandó vágyától, hogy beszéltessen magáról. Részint mert ez jellemének olyan uralkodó sajátossága volt,
hogy egy tettébõl se maradhatott ki s így mindegyiknek erkölcsi értékébõl sokat lerontott, részint egész világosan észrevehetõ abból a módból is, ahogy a dolgot naplójában leírja.
Mikor 1838 márciusában ez a nagy pesti árvíz volt, Wesselényi már vád alatt állt és letört
ember volt. A teste is tele volt már akkor minden képzelhetõ nyavalyával. Kardos Samu aztírja (I., 328. o.), hogy Wesselényi ezen árvíz alkalmával „oly hõsi tetteket vitt véghez, melyhez hasonlókat hiába keresnénk akár a történelem lapjain, akár a legendák világában” (!). Azt
is írja, hogy „72 óra hosszat volt talpon”, pedig késõbb Wesselényi naplója ismertetésekor
maga mondja (mert kénytelen megmondani), hogy közben többször is szünetet tartott, sõtaludt is közben (331. és 335. o.). Tehát maga állapítja meg, hogy amit állít, nem igaz.
A Wesselényi szolgálatában álló Újfalvi azt írja, hogy egymaga hatszáznál több emberéletét mentette meg. Lehet, de természetesen egyáltalán nem bizonyos, mert hiszen annyira
reklámember azért talán még Wesselényi se volt, hogy mivel õ maga nem ért rá, fogadott valakit, hogy pontosan megolvassa, számon tartsa és összeadja, hányan léptek be Wesselényi
csónakjába.
Ez azonban közel se jelenti azt, hogy ezek mind vagy akár csak századrészük is elpusztult volna, ha Wesselényi nem lett volna, illetve semmit se csinált volna. Hiszen õ maga ismegírja naplójában, hogy „e tájon számos hajók jártak le s fel, s talán több, mint amennyire
szükség volt”. (Kardos, I., 330. o.) Tehát nemcsak Wesselényi nagylelkûsködött.
Még Wesselényi leírásából is észre lehet venni, hogy a sok mentõ egyenesen vetélkedettegymással, hogy itt vagy ott mentsen-e s az egymással vetélkedõk attól féltek, hogy harosszul választják meg mûködésük helyét, addig helyettük más valaki sokkal többet ment
meg, mint õk. Wesselényi magadicsérve jegyzi meg, hogy egyik hajóban Csekoniccsal találkozott s mikor megkérdezte tõle, hova, azt felelte: Ich suche einen Stall für meine Pferde (istállót keresek, ahova lovaimat mentsem). Ha e beszélgetés közben akár csak a messze
láthatáron is életveszélyben forgó emberek jajveszékeltek volna, lehetetlen elképzelni (mégakkor is, ha Wesselényi hõsi önzetlenségével szemben ez a Csekonics merõ önzés lett volna),
hogy Csekonics ilyen választ adhatott volna. Lehetetlen még az is, hogy akkor beszédjük
ilyen közönyös tárgyú lehetett volna. Még ha ez Csekonics feltett lelkiismeretlenségétõl ki istelt volna, akkor se beszélhetett volna így azok miatt, akik körülötte voltak s hallották, amit
mond. S természetesen azt is tekintetbe kell venni, hogy Wesselényi lovai nem Pesten, hanem
Zsibón voltak. Volt õ is annyira önzõ, de különösen annyira lóbolond, hogy ha azokat a híresméneket is, melyek nevelése fõ gondja volt s melyek már apjának is fõ büszkeségei voltak,
veszélyeztette volna az árvíz, akkor elsõ dolga neki is azok megmentése lett volna s csak utána következett volna az embermentés. Bár ez utóbbi is hasznos volt, mert dicsõséget lehetettvele szerezni és csodaszámba menõ izomerejét és munkabírását meg lehetett vele bámultatni,
de a mének megmentésénél semmiképpen se lett volna neki elõbbre való.
Aztán naplójában azt is írja Wesselényi, hogy Prónay Albertet is pipázva látta lakása erkélyén s természetesen neki is odaszólt: S te itt pipázol? De viszont az is kétségtelen, hogynemcsak a katolikus Csekonicsnak nem lehetett volna a lovaira gondja, de a protestáns
Prónay nem pipálhatott volna nyugodtan, ha a látótávolságban életveszélyben forgó emberek
fuldokoltak volna. Láthatjuk, hogy az életveszélyben lévõket úgy kellett felkeresni, s mintláttuk, annyian keresték õket, hogy sokszor több volt a mentõ, mint a mentendõ. Kétségtelen,hogy becsülendõbbek voltak ezek, mint a pipázók és a lovaikat mentõk, de az is kétségtelen,40hogy a mentõket se egyedül csak a felebaráti szeretet és a magukról való megfeledkezés önzetlensége vezette, hanem a dicsõség is.
Wesselényirõl lévén szó, az is csak természetes, hogy „a sok folyamodók közt a magyar
színháznál levõ cukrászleány, a szép Zsófi (akit Wesselényi természetesen közelrõl ismert) is
megjelent anyjával s csak hozzám akart folyamodni (ez csak természetes, hiszen Wesselényihez hasonló szép férfi nem sok volt Pesten, s ráadásul még gazdag is volt és báró is). Õket iskiûzte a víz a lakjukból. Szekeret fogadtam és holmijukat biztos helyre vitettem. (Újabb bizonyíték, mennyire nem forgott az egész környéken emberélet veszélyben s nem forgott életveszélyben maga a szép Zsófi sem. Ellenkezõ esetben nem lett volna Wesselényinek lehetõsége
arra, hogy a szép cukrászlányt udvariasan kiszolgálja és még szekeret is fogadhasson számára, és akkor a cukrászlánynak se lett volna kedve válogatni abban, hogy ki mentse meg.) Maguknak régi szállásomat ajánlottam lakásul (ez is nem a köztük lévõ intim viszonyra utal-e?)azon esetre, ha egypár nap alatt a repedések szaporodni fognak”. (Kardos, I., 340. o.)
Itt is leszólja Wesselényi még Széchenyit is. „Széchenyinek is szóltunk – írja (az árvíz
utáni segélyakciót illetõen). – Õ félvállról vette, mint mindent, ami nem tõle ered.” Pedig hát
látjuk, hogy Wesselényi is milyen fontosnak tartja, hogy ez a tervezett segélyakció „õtõle
eredt”. Nagyon könnyen meglehet, hogy mivel õ ilyen hiú volt, azért tette fel Széchenyirõl,hogy õ is ilyen. Még valószínûbb, hogy Széchenyi azért fogadta Wesselényi ajánlatát hidegen, mert annyira ellenszenvesen érintette volt barátjának még ebben is megnyilvánuló túlzott szereplési vágya, hogy ellenszenvét nem tudta elleplezni.
Folytatásképpen aztán megjegyzi itt Wesselényi Széchenyirõl, hogy „õ példás jó mostohaapa (tudvalevõ, hogy Széchenyi ideálját már csak özvegyasszony korában, mint felnõtt
gyermekek anyját tudta elvenni) testesült gyermekekre nézve, de a világon a legrosszabb lelki vagy gondolatszülötteket véve fel: mit nem õ nemz, azt sem örökbe, sem ápolásra vagy nevelése alá, de még keresztgyermekének sem fogadja el. Ezt természetesen csak arról kellérteni, mit õ tud, hogy nem õ nemzett, mert én is sokszor tettem neki szarvakat fel s mit én
nemzettem, magáénak vélt. Sokszor tettem fészkébe tojásaimat s azokat õ oly szépen kikotolta és felnevelte.”
Szellemes hasonlat, de arra a Wesselényire vall, akinek egész életében olyan túl nagyszerepet játszott a nemiség. Egyébként csak úgy ordít belõle a rosszmájúság, sõt a kajánság
is. Megnyilvánul benne Széchenyi iránt érzett nagy gyûlölete, de a maga irigysége, hiúságaés önteltsége is.
Ami a vád lényegét illeti, természetesen nem akarjuk azt mondani, hogy csak Wesselényinek voltak hibái, Széchenyinek nem. Széchenyi se volt szent, sõt még csak kifogástalan
katolikus se. Azt azonban, amit itt Wesselényi felró neki, tárgyilagosan nem tarthatjuk hibájának. Széchenyinek annyi terve, annyi eszméje, annyi kezdeményezése volt, hogy igazán
nem róhatjuk fel hibájának, hogy elsõsorban ezekkel akart és szeretett foglalkozni s a másoké
elõmozdítására nem maradt már ideje. Az okosság is ezt kívánta tõle, mert azt minden e korral foglalkozó történetíró kiemeli, hogy Széchenyi annyira szerencséskezû (nem inkább azt
kellene helyette mondanunk, hogy: tehetséges, ügyes) volt, hogy amihez hozzányúlt, az úgyszólván mindig sikerült is. Ellentétben Kossuthtal, akinek minden gazdasági vállalkozása kudarcba, sõt panamába fulladt. S ettõl a Széchenyitõl akarjuk azt kívánni, hogy a mások
eszméinek megvalósításába feküdjék bele?
Széchenyi, miután megismerte, ellenszenvesnek találta, lenézte Wesselényit és ezt sokszorosan tudtára is adta, mert a reklámembereket s a minden tettükben elsõsorban önmagukat
szolgálókat nem szenvedhette. Világos, hogy benne is volt hiúság, neki is jól esett a siker, denaplói a bizonyság rá, hogy õ elsõsorban mégis nem önmagát szolgálta. Wesselényi például
sose tudott volna megõrülni a haza miatt, mint Széchenyi meg tudott. S Wesselényinek
könnyû volt fitogtatnia nagy testi és szellemi erejét a haza szolgálatában, mert hiszen egészséges gyomra, szintén egészséges és bõséges szerelmi kielégülései bõven adták hozzá neki az

41

energiát és egészséges idegei a munka után olyan mély és üdítõ álomban részesítették, hogyutána mindig újjászületve ébredt fel. Fiatal korában Széchenyi is sokat züllött (a nagy nemiség legtöbbször együtt jár a nagy tehetséggel), de késõbb már bûn nélkül, kielégítetlenül
epedt Seilern Creszcencia után; egész életében a gyomrával volt baja és sokkal több éjszakáját töltötte lelki és testi kínok közt hánykolódva, mint alva. Aki életét közelebbrõl ismeri, inkább azon csodálkozik, hogy lehetett mindezt kibírni s közben olyan tevékenységet kifejteni,
mint õ. Aki helyzetét ismeri, azt nem lepi meg, hogy végül megõrült, hanem az, hogy olyankésõn õrült meg, s mikor ez végül megtörtént, akkor is milyen hamar és milyen jól helyrejött.
A büszke és elbizakodott Wesselényi Széchenyitõl eltûrte a megalázásokat, sõt még jó
képet is vágott hozzájuk, de bizalmas írásai s például most idézett naplója jól mutatják, hogy
azon hajdani barátja iránt csak úgy forrt benne az elfojtott gyûlölet, aki õt hírben, sikerekben
és tehetségben felülmúlta, s aki emellett nembecsülését is tudtára adta.
Ugyanakkor azonban, mikor Széchenyibõl nem akarunk szentet csinálni, Wesselényit seakarjuk ördöggé megtenni. Nem akarjuk azt állítani, hogy az árvízi hajós tevékenysége semmi más nem volt, mint csak hiúságának és dicsõségvágyának kiélése, hogy beszéltessen magáról. Igaz ez is s így sokat levon érdemébõl, de azért mégis kétségtelen, hogy neki iskényelmesebb lett volna pipálnia vagy henyélnie (s mivel ekkor már õ is tele volt betegséggel, ezt nem is mondhattuk volna henyélésnek), mint a jeges vízben gázolni, illetve (mert abban fizikailag nem gázolt, mert hiszen hajón mûködött) fagyoskodnia. Nagyravágyása nélkül
aligha tette volna, bámulatos testi ereje nélkül pedig nem is tudta volna megtenni. De hogy
ezt a nagy testi erõt és vasidegzetet nem hagyta parlagon heverni s nem félt a szükségképpen
vele járó fáradalmaktól se, az akkor is érdeme, ha gyarlóságai sokat lerontanak belõle.
Nem lett volna kötelességünk ezt Wesselényi javára megemlítenünk, mert ha csak arosszat mondanánk el róla, megokolttá tenné az, hogy közvéleményünk eddig úgyis csak a
jót és csak a dicséreteset hallotta s tudja róla, tehát ezzel csak a mérleget billentettük volnavissza középre. A szentté magasztosított Wesselényivel szemben az ördög Wesselényit állítani szembe igazságos dolog lenne, mert csak így teljes a kép s így kapjuk meg róla a valót.
Nekem azonban tudnom kell, hogy mivel teljesen újat, szokatlant, sõt megbotránkoztatótírok, s az évtizedeken át tartó ellentétes nevelés miatt olyan közönséggel van dolgom, mely
akkor, mikor Wesselényi bûneirõl van szó, nem tud tárgyilagos lenni s ezért ha csak a rosszat
mondom róla, mindjárt rám fogja, hogy irányzatos vagyok. Mentségemre senkinek se jutna
eszébe, hogy a jót már úgyis elmondták helyettem mások s én egyedül ezért hallgatok róla.
Ezért tartottam szükségesnek, hogy a jót is megemlítsem én is, s ne elégedjek meg azzal,
hogy ezt úgyis túlontúl tudja mindenki.
Azonban Wesselényi Miklós nem is lehetett lelkileg és jellemileg igazi nagy ember. Ezt
onnan is megállapíthatjuk, hogy õ önkritikát képtelen volt gyakorolni, õ a maga hibáival sose
foglalkozott, neki azok megállapítására egyáltalán nem is volt érzéke, sõt õ erre egyenesen
képtelen volt. Õ magát egyszerûen azonosította a hazával, emiatt a bírálat egyszerûen felháborította, mert a haza sérelmét, tehát hazaárulást látott benne. Pedig hát nem hiába mondja atöbb ezer éves görög közmondás, hogy gnóthi szeauton, ismerd meg magadat: önkritika nélkül nincs lelki haladás, nincs jellemnevelés, nincs tökéletesedés. Az önbírálat a jellemnevelésábécéje.
Wesselényi azonban magában csak jóról, erényrõl tudott, hibát önmagában nem volt képes meglátni. Láttuk, hogy ilyesmit nem vett észre még apjában és õseiben se. Aki õt vagyszüleit bírálta, azt szükségképpen igazságtalannak s így ellenségének tekintette. Az meg viszont a Wesselényi-temperamentumból folyt, hogy a vélt ellenség, a sérelem egyenesen vadállati dühöngést váltott ki belõle, mely – ha a sértõ nála gyengébb fél volt – annak nemcsak
megfélemlítésében, hanem eltiprásában nyilvánult meg.
Láttuk, hogy meggyõzõdése szerint nemcsak õ maga volt nemes lelkû és ártatlan, hanem
még õsei is ártatlanul szenvedtek. Láttuk már, s különösen látni fogjuk még ezután, milyen

42visszataszító gyarlóságai, sõt borzalmas bûnei voltak. A lelkiismerete mégis mindig olyan
nyugodt volt és annyira mindenben feddhetetlennek tartotta magát, mintha a jóban párja nem
is lenne a világon. Hogy lehetett volna az ilyen emberbõl tökéletes jellem?
Mikor pöre tárgyalása elõtt kéréssel kereste fel Somsich Pongrác alnádort, a királyi tábla
elnökét, s az kérését nem teljesítette, követelõzésére pedig hasonlóan lóhátról válaszolt, Wesselényi nagy önérzetében így vált el tõle: „Földi szerencsém és fejem méltóságtok kezében
van. Ítélhetnek, amit akarnak, azoknak elõttem becsük úgysem nagy. (Minõ sértõ, sõt törvénybe ütközõ dölyf még most is! De hát könnyû volt neki, mert feje vétele helyett most is
csak néhány havi börtönt szabtak ki rá.) Mi reám nézve drága, nyugodt érzetem, a jó és okos
emberek becsülése, azt méltóságtok tõlem el nem ragadhatják.”
Hogy micsoda lelki vakság jele volt ez Wesselényi részérõl, azt csak akkor tudjuk igazánmegérteni, ha majd látjuk, milyen borzalmas bûnökkel vádolták és hogy azokat rá is tudták bizonyítani, úgyhogy tagadni még maga se próbálta õket. (Errõl azonban a magyar közvélemény
nem tud, úgy látszik, azért, mert ezek magánéletének bûnei voltak. De hát a jellem, a tiszta lelkiismeret és a becsület is magánéletünkhöz tartozik, annak járuléka és következménye.)
Wesselényi e kijelentésébõl is láthatjuk, hogy elõtte csak egy fontos dolog, egy becs volt:„az emberek becsülése”, azaz a hírnév, az pedig megvolt neki. Neki ez valóban a bálványa
volt. Õ is tudta, hogy nem mindenki becsüli, de ez neki nem számított, mert látjuk, hogy aki
szerint „jó és okos” volt, az becsülte õt. Aki õt nem becsülte, az gonosz volt tehát és ostoba,
sõt barom s az ilyen ember véleménye úgyse számít.
Végül hozzátette: „De emlékeztetem méltóságodat arra, hogy még van egy ítélõszék,
ahol nem fogok méltóságod ítélete alatt állani, hanem ahol együtt jelenünk meg. Az Isten
ezen ítélõszéke elé idézem ezennel méltóságodat. Én nyugodt leszek ott is, mint most, méltóságod pedig reszketni fog ott is, mint itt. Alázatos szolgája.”Úgy látszik, Somsich Pongrácnak nem voltak olyan jó idegei, mint Wesselényinek, mert –mint láthatjuk – Wesselényi fölényeskedése olyan izgalomba hozta, hogy reszketett. A mindig
nyugodt lelkiismeretû Wesselényi ezt természetesen nem tudta másra magyarázni, mint hogy
nem neki, hanem a királyi tábla elnökének, az õ bírájának nincs rendben a lelkiismerete.
Pedig hát Wesselényi e perben bebizonyított bûnei láttára olvasóink egyenesen el fognak
képedni s arra a meggyõzõdésre kell jutniuk, hogy Isten ítélõszéke elõtt kevés embernek volt
annyi félnivalója, mint éppen Wesselényinek. Ott ugyanis már nem számít sem a testi erõ,sem a báróság, sem a 26.000 hold föld, sem azon „jó és okos emberek becsülése”, akiket miteszünk meg jóknak és okosaknak.
Az Isten törvényszéke elõtt kevés embernek volt annyi félnivalója, mint éppen annak a
Wesselényi Miklósnak, aki a magyar királyi tábla elnökével így fölényeskedett s akit Isten
igazságosságával így megfenyegetett. De Somsich Pongrácnak egész bizonyosan nem, mert
róla nem tudunk semmi megszégyenítõt s ezt õróla Wesselényi is nyugodtan feltételezhette,
mert az ország egyik legfõbb bírói székébe nem szoktak hitvány embereket ültetni, különösen a Habsburgok alatt nem.
Mi az Isten ítélõszéke elõtt annál kevésbé szeretnénk Wesselényi bõrében lenni, mert neki nemcsak az volt a baja, hogy igen sok és nagy bûne volt, hanem még az is, hogy még a jócselekedeteit is mind megmérgezte és érdemtelenné tette a hiúság. Nem az a fontos ugyanis
Isten elõtt, hogy mit tettünk, hanem az, hogy amit tettünk, milyen szándékkal tettük. Ezen azösszetûzésen a vádlott Wesselényi nem azért viselkedett ilyen fölénnyel és ilyen nyugodtan,
mert bûntelen volt, hanem mert gõgös volt s annyira öntelt, hogy lelkiismeret-furdalást nem
ismert. Ellenben Somsich nem a lelkiismeret-furdalástól remegett, hanem a felháborodástól,azon szemtelen fölény miatt, mellyel az a Wesselényi viselkedett elõtte, akinek bûneit õ, aki
akkor már a per iratait áttanulmányozta, már nagyon jól ismerte.
Somsich Pongrác reszketése csak azt bizonyítja, hogy õ nem volt olyan jó színész, mint
Wesselényi és apja volt, s õ, ha fel volt háborodva, akkor ez látszott is rajta, mert ilyenkor

43nem tudta s nem is akarta színlelni a nyugodtságot, mint Wesselényiék akarták és tudták
ilyenkor. Õ ugyanis egyenes lelkû, keresetlen, igazi becsületes ember volt, nem pedig egészéletén át színészmutatványokat gyakorolt, mint a vad Wesselényi Nopcsa Elekkel, a vak
Wesselényi pedig a radnai fürdõhelyen.
Wesselényi még a halálos ágyán is ilyen biztos volt a maga feddhetetlenségében. Ott ezt
mondta: „Úgy hiszem, mint ember, mint keresztény, mint polgár, mint hazafi, mint férj s mint
apa, eleget tettem kötelességemnek. Ha meghalok, vigyetek haza. Temessenek édes jó szüleim és drága Patakim mellé.”
Nyilatkozata második része mindenki rokonszenvét megszerzi részére. Ilyen volt Wesselényi. A jó és rossz keveréke. A jót is, a rosszat is szuperlatívuszban [mértéktelen túlzásban]értve. A tárgyilagos szemlélõvel azonban a szülõföldje, szülei és nevelõje iránti megható szeretet nem feledteti el, hogy az a nyugodt lelkiismeret, sõt bámulatos önelégültség, mely
Wesselényit még a halálos ágyán is eltöltötte mint embert, polgárt, férjet, apát, hazafit és keresztényt (Wesselényi tehát nemcsak jó embernek, hanem jó kereszténynek is tartotta magát s
még keresztény szempontból is meg volt magával elégedve), a legnagyobb ellentétben állt avalósággal: mindjárt részletezendõ visszataszító bûneivel. Az, hogy emellett a szüleit, sõtmég hajdani nevelõjét is annyira szerette, jó jel, de sajnos nem teszi jóvá hetvenkedéseit s annál kevésbé fajtalankodásait és jobbágyai felháborító sanyargatásait.
Nézzük meg egy kissé közelebbrõl azt a Wesselényit, aki mint embert, polgárt, hazafit,
keresztényt, férjet és apát egyaránt kiválónak tartotta magát. 26.000 holdja volt, de abból
csak 5.000 volt a szántó, de tekintve, hogy „a hepehupás vén Szilágy”-ban volt, az se lehetett
valami elsõ osztályú. Birtoka évi jövedelme csak 15.000 forint volt. De a birtokot már nagyzoló, bolondos és öntetszelgéseire igen sokat költõ apja is adósságokkal megterhelve hagytará (Kardos, I., 358. o.), s bizony a fia hasonló nagyzolásai és költséges kedvtelései se voltaképpen alkalmasak arra, hogy jobb anyagi helyzetbe jusson, bár – kálvinista skót hittestvérei
példájára – az anyagiak iránt nagy érzéke volt s – ha nem magáról volt szó – takarékoskodni
is igen tudott. A baj csak az volt, hogy dicsõségvágya kielégítése még a pénznél is fontosabb
volt elõtte. Ha arról volt szó, hogy beszéljenek róla, akkor sose sajnálta a pénzt.
Ilyen gyarló volt a jótékonysága is. Hazafias vagy kulturális célokra életében összesen
30.000 forintot adott. Tehát nem valami sokat, kivált ha meggondoljuk, hogy – legalábbis
meggyõzõdése szerint – csak a hazának élt s egész élete utolsó éveiig agglegény volt s így
csak magát kellett fenntartania s utódai számára se kellett gyûjtenie. Azonban még ezek a jótékony alapítványai is többnyire olyan természetûek, hogy csak a magáról való beszéltetést, adicsõséget szolgálták, tényleges anyagi áldozat nélkül.
Nagy hangon bejelentett s hosszú, gyönyörûen kicirkalmazott, hazafias alapító leveleket
szerkesztett, mivel azonban pénze sose volt, csak adóssága, többnyire csak írott mûveinek
majd ezután befolyó remélt jövedelmét hagyta jótékony célra. Akiknek hosszú alapítóleveleit
türelmük van elolvasni, többnyire azt is megtudják belõle, hogy az alapítólevélben jelzettösszeget nem teszi le, hanem egyelõre csak kötelezi magát arra, hogy az alapítványként jelzett összeg évi kamatait fizeti, magát a tõkét azonban majd örököseinek kell az örökölt vagyonból letenniük.
A nagy „hazafi” tehát elõre learatta az alapítvány, a jótékonyság, a nagy hazaszeretet dicsõségét, de viszont azt az anyagi áldozatot, mellyel ez a dicsõség járt, örököseire hárította.
Mivel késõbb fiai is születtek, tulajdonképpen ezek kárára jótékonykodott a jó apa. (De azért,
mint láttuk, mint apát is igen jónak tartotta magát.) Ahhoz nem volt elég önuralma, hogy önmagától vonta volna meg azokat az élvezeteket, melyekbe ezek az alapítványok kerültek. Õ
még azt se tudta megtenni, hogy többet ne költött volna, mint amennyi a jövedelme volt, s
ezért, míg jóban voltak, Széchenyitõl is szokott kölcsönöket kérni. Ezt még akkor is megtette, mikor már nem voltak jóban. Visszafizetni természetesen nehezen tudott.

44

A székelyföldi Makkfalván (természetesen tiszte kálvinista falut választott ki erre a célra) földmíves iskolát alapított. Erre is hiúsága késztette. Mikor ugyanis megyérõl megyére
járt izgatni a kormány ellen s Marosszékben nem engedték felszólalni azon a címen, mert ott
nem volt birtokos, ezért az ottani székelyek Makkfalván ajándékoztak neki egy kis birtokot,
hogy a „haza” Marosszékben se legyen megfosztva az õ minél szélesebb körû „áldásos” tevékenységétõl. Õ ezt a telket nagylelkûen visszaajándékozta a székelységnek olyan módon,hogy 400 forint költséggel földmíves iskolát építtetett rá. Valószínû, hogy még erre a kis áldozatra is csak azért volt képes magát elszánni, mert akkor már megindult ellene a bírói eljárás.
Az alapítólevélben így ír: „Hazám szent földje, melyre nékem lépnem nem szabad (látjátok, mennyit szenvedek én honszerelmemért!), fogadd anyai kebledre ezen oskolának alapkövét. Elzárva örökömtõl, kiküszöbölve sajátomból, távol szülõföldemtõl (de nagy reklámot
csinál a „hazáért” viselt szenvedéseinek!) nem tehetlek én téged (az alapkövet) szent elrendeltetésed helyére. A honnal hív fiára (ez természetesen õ, de a Habsburgok tudvalevõleg
egyébként is csak azokat üldözték) honjában erõszak, rabság vár (vajon Hitler vagy a kommunizmus alatt írhattak volna-e s különösen nyilvánosságra hozhattak volna-e az üldözöttek
hasonló alapítóleveleket?), de nyugodt az õ keble és béke lakozik szívében, mert öntudása jutalmazza, s hiszi, hogy polgártársai nem vetik meg az üldözöttet.” (A makkfalvi kálvinisták
egész bizonyos, hogy nem vetették meg. Sõt a nagy reklámnak olyan nagy volt a hatása,
hogy nem vetik meg a katolikusok se s még most, több mint száz évvel utána se, pedig mindjárt látjuk, mennyi okuk lenne arra, hogy megvessék.)
Mikor pedig 1835. május elsején értesült, hogy a királyi tábla elítélte, ezt írja naplójába:„Ki vagyok küszöbölve örökömbõl, távol attól kell menedéket keresnem.” (Akkor még Erdély külön ország volt. Wesselényit csak Magyarországon ítélték el. Erdélyben is eljárás folytazonban ellene s ezért nem ment haza, hogy ott is el ne ítélhessék. Jellemzõ, hogy a magyarországi „elnyomóknak” az még csak eszükbe se jutott, hogy kiadják az erdélyi hatóságoknak.
Pedig hát mindkét országban ugyanaz a „magyargyûlölõ” Habsburg volt az úr.)„Az országban, melyért annyit verejtékeztem, melyért oly munkás buzgóság hevített,melynek boldogsága bálványa volt lelkemnek. Nevem a vétek és gyalázat fiai sorába tétetett.
Személyem, mint az erdõk kergetett vadja, a közüldözésnek adatott által. Nem ád ott nekem
egy bokor is enyhelyet, nem bátorságot és menedéket egy szeglet is. Fel van ott hatalmazva aleggyávább is ellenem s az önkény parancsa kényszerít mindenkit, hogy engem elfogjon,
börtönbe hurcoljon. Engem, kinek napjai néked voltak, ó hazám, szentelve; engem, ki szabadságáért és mások boldogságáért küzdöttem, engem ott, hol még pár hónappal elõbb a köztisztelet és magasztalás karjain hordoztak és hévvel dicsõítettek.”
Láthatjuk, mennyire élvezte ezt a „köztiszteletet”, „magasztalást” és „hévvel dicsõíttetést”, de egyúttal látjuk azt is, mennyire méltónak is tartotta magát rá. Mikor pedig elmúlt,
mennyire nehezen nélkülözte. Ezzel természetesen nem akarjuk azt mondani, hogy Wesselényi mindent csak hiúságból, csak nagyravágyásból tett és hazaszeretet és felekezetéhez való
ragaszkodás nem volt benne semmi. Egész bizonyos, hogy a maga módján szerette a hazáját
is, meg a felekezetét is, mégpedig nagyon.
De igazán könnyû volt mindkettõt szeretnie, mert hiszen tulajdonképpen önmagát szerette bennük. Ez a szeretet azonos volt a népszerûséggel, a ragyogással, a hazafi tündöklõ nevével, a hírnévvel és a dicsõséggel.
Tudta volna-e azonban szeretni hazáját akkor is, ha a lelkiismerete azt mondta volna neki, hogy ennek a szeretetnek olyan módon kell megnyilvánulnia, hogy szembeszálljon a közfelfogással és a közmegvetést vonja vele magára, mint ahogyan Apponyi György, Cziráky
János és Jósika Samu lelkiismerete mondta, s mint ahogyan ezek a nagy férfiak ezt meg istudták tenni a hazájukért és a hitükért?
Az oktalan, az elvakított, a nagyszájúak után menõ tömeg ugyanis hazaárulásnak nézteazt, ami e legtisztább hazafiság volt. A haza érdeke a tekintély megszilárdulását, az önfegyel-

45

met és a törvényes vezetõk szavára való hallgatást követelte, a tömeg s az átlagember azonban mindig leegyszerûsíti a problémákat, mindent egy csapásra akar elérni s a haza olyan
szolgálatát, mely az egyszerû s kitartó munkában áll s lassan s önmegtagadással kell elérni,olyan önmegtagadással, melyet természetesen neki is gyakorolnia kell s elsõsorban neki kellgyakorolnia, nem vállalja szívesen. Neki olyan vezetõk kellenek, akik mindent egy csapásraérnek el és vívnak ki s nem a maguk türelmes megnevelésével, hanem a gyûlölt ellenfél letiprásával.
Wesselényi (és természetesen Kossuth is) ilyen nemzeti vezér volt. Ezért volt mindkettõ
a nép, a közvélemény bálványa s azért az mindkettõ még ma is. Vajon érdem-e ez, sõt nem alegnagyobb bûn-e a nemzet ellen? Ezért tudta összeegyeztetni lángoló honszerelmét (melynek valóságáról maga szentül meg volt gyõzõdve) olyan kirívó, sõt visszataszító bûnökkel,
melyeknek rabja volt. Ezért annyira nem bántotta miattuk a buzgó kálvinista lelkiismeret,hogy élete minden pillanatában, minden szónoklata alkalmával és Somsich alnádorral szemben mint vádlott is, sõt még a halálos ágyán is szentül meg volt gyõzõdve róla, hogy nála
jobb hazafi, nemesebb emberbarát, szociálisabb jobbágyvédõ, jobb ember, férj vagy apa el seképzelhetõ, mert õ életében mindig csak jót tett, mindig csak példát adott, melyet azonban atörpék gyávák voltak követni. Rá Isten ítélõszéke elõtt is csak megdicsõülés várhat.
Ezzel szemben pedig az igazság az, hogy – mint Kardos Samu írja (II., 5. o.) – „1835.
március 3-ától kezdve 1839. február elsejéig alig van lapja Széchenyi naplójának, melyben
Wesselényirõl keserû, gúnyos szavakkal meg ne emlékeznék”. „A legnagyobb magyarnak”
tehát egész más véleménye volt Wesselényi hazafiságáról, mint neki volt és mint a magyar
közvéleménynek még ma is van. Pedig ez a rossz vélemény még régebbi eredetû. Széchenyi
naplójában már 1832-ben ilyen bejegyzéseket találunk:
1832. február 8.: „Wesselényi quasi brulliert [õrült]. A gõg, az önhittség ördöge bújt bele.”
1832. február 10.: „Wesselényit a kevélység ördöge szállotta meg.”
1832. április 9.: „Wesselényi magaviselete Hagen irányában árnyékot vet reá.”1832. április 12.: „Wesselényi párbajt vívott egy színésznõért (ez a színésznõ a Hagen);szúrást kapott a nyakába, tán tüdejébe.”1832. április 13.: „Wesselényi veszélyen kívül van, gascognade inkább, mint bármi
egyéb. Szörnyen felháborodik, ha sajnálják, vagy tudakozódnak... de joue, heros. Illúziókban
éltem.”
1832. április 24.: „Wesselényi néhány nap óta beteg. Napról napra több hibát fedezek fel
benne. Komédiás!... és mélyen uralkodnak rajta szenvedélyei! Szívem vérzik, mert nem hallgatja meg az igaz szót. Il a une bien haute idée de sa personne” (túl nagyra van magával).
1832. május 24.: „Nagyon bosszankodtam a kaszinóban Wesselényire. Csak confusiót[zûrzavart] csinál; halomra döntötte minden tervemet az állattenyésztõ társaság háza iránt.”1832. december 14.: „Wesselényi is megérkezett. Meghidegültem iránta. Színész.”Látjuk tehát, hogy Széchenyinek szakasztottan az volt a véleménye Wesselényirõl, ami amiénk. Pedig még az a Kardos is (II., 5. o.), aki Wesselényit, úgy látszik, még nagyobbnak
tartja, mint Széchenyit, megállapítja, hogy „Wesselényirõl való szenvedélyes kifakadásai
naplójában inkább a keserû csalódás, mint az ellenszenvnek bélyegét viselik magukon”. Tehát még szerinte se rosszindulatból fakadnak, hanem „a csalódásból”.
De hát vajon miért csalódott Széchenyi e barátjában, aki eleinte annyira tetszett neki, ha
nem azért, mert sokkal kisebbnek találta, mint amilyennek gondolta s mint amilyennek látszott. Minél jobban megismerte, annál jobban látta, mennyire megmérgezi hiúsága. Hogy a
Wesselényi ellen végül fellépõ nádor kezét megcsókolta érte, ugyancsak megsemmisítõ Wesselényire, de azokra a „hazafiakra” is, akik Wesselényi elítélését az udvar egyik legkiáltóbbönkényének és törvénytelenségének tartják (pedig nálunk mindenki annak tartja).
Pedig Széchenyi részérõl kárörvendést vagy irigységet ne szimatoljon itt az olvasó, mert
hogy Széchenyi ekkor mennyire nem Wesselényi lebukásának örült, mutatja, hogy ugyanak-46

kor mindent elkövetett sorsa enyhítésére, s hogy Wesselényi végeredményben a börtönt eltudta kerülni (bár a mi közvéleményünk ennek elkerülésérõl se tud semmit, sõt szentül meg
van gyõzõdve, hogy Wesselényit a hosszú börtön vakította meg), azt még Kardos szerint is(II., 5-6. o.) „Deák után leginkább Széchenyinek köszönhette”.
Tanulságos s egyben komikus azt a bámulatos logikátlanságot, laza erkölcsi felfogást segyben fölényességet látni, amelyrõl a nagy kálvinista és minden porcikájában felekezeti
Kardos Samu tesz tanúságot, mikor égig magasztalt hõse törvénytelen gyermekeirõl is kénytelen beszélni.
Mikor megemlíti, hogy 1836 nyarán Deák Ferenctõl Pestrõl hazatérve nagy meglepetésvárt rá, mert jószágigazgatója, Kelemen Benjámin, az akkor még nõtlen Wesselényi elé odavitte két lányát, Verzsényi Rózát és Katalint is, ezt teszi hozzá magyarázatul: „Szinte látom
azt a kérdõjellé változott arcot, melyet egyik-másik kényesebb ízlésû olvasó vág akkor, mikor látja és olvassa, hogy Wesselényi örvendezett házasságon kívül született gyermekeinek.
És szinte hallom, egyik-másik szigorú erkölcsû bíró ítéletét nemcsak Wesselényi e szokatlan
tette, de tettének még szokatlanabb megírója ellen.”„Nem kutatom azt, vajon helyes-e és illõ dolog-e az, ha a történelem nagy férfiainak nemcsak hõsi viselkedését, de emberi gyarlóságait is megírjuk. Én azt vallom, azt hiszem, és azt követem, amit Deák Ferenc mondott, hogy az igazságot, ha az senkire nézve sem megalázó, sem
meggyalázó, nemcsak szabad, de meg is kell mondani; nemcsak lehet, de meg is kell írni.”
Megnyugtatjuk Kardos Samut még haló porában is, illetve most már nem õt, hanem akérdéssel foglalkozó s így az õ mûvét is olvasó magyart, hogy mi nemcsak nem vesszük Kardostól zokon, hogy Wesselényirõl ezt is megírta, hanem azt tartanánk legnagyobb hibájának,ha nem írta volna meg. Aki tudományos mûvet ír, annak kötelessége az igazságot szolgálniés hõseirõl nemcsak a jót, hanem a rosszat is megírni. Ha ezt nem szándékos rosszakarattal
teszi az író s nem kéjeleg feleslegesen a piszokban, foglalkozni vele még akkor is kötelessége, ha esetleg valamelyik olvasójára erkölcsileg rossz hatással is lenne. Egy tudományos
Wesselényi-életrajz ugyanis elsõsorban nem azért íródik, hogy az olvasót erkölcsileg nevelje,hanem hogy az igazságot megállapítsa és hõsét és korát az igazságnak megfelelõ megvilágításba helyezze.
Éppen ezért abban már nincs igaza Kardosnak, hogy a piszkos igazságot csak akkor szabad megírni, ha senkire se meggyalázó, mert bizony azt akkor is szabad, sõt kötelesség megírni, ha meggyalázó. A történelemre nem vonatkozik a mondás: De morutis nil, nisi bene (ahalottakról ne szóljunk, ha jót nem tudunk róluk mondani). Mi lenne ugyanis akkor a történelembõl és a történelmi igazságból? S gondolom, a Habsburgok is holtak már s mégis mennyi
rosszat és ráadásul milyen gyûlölettel és milyen kárörömmel írnak róluk a Kardos Samuk éstársaik! Mi lesz akkor az igazságból és a tárgyilagosságból, ha viszont a Bocskaiakról, Bethlenekrõl, Rákócziakról, Wesselényiekrõl és Kossuthokról csak azt szabad megírni, ami nem
meggyalázó rájuk?
Hogy higgyünk a Kardostól megfestett Wesselényi-kép élethûségében, ha a szerzõ maga
kijelenti, hogy ha hõsérõl olyat tudna, ami rá nézve meggyalázó, akkor kötelességének tartaná, hogy elhallgassa, s Wesselényi törvénytelen gyermekeirõl csupán csak azért tesz említést,
mert ezek Wesselényire egyáltalán nem meggyalázók? Mi lesz akkor a történelmi igazságból,
ha a hazaszeretet azt kívánja, hogy a hazafiakról ne írjuk meg a rosszat, de viszont ugyanez ahazaszeretet meg azt követeli tõlünk, hogy a Habsburgokról viszont – mert állítólag a nemzet
ellenségei voltak – csakis rosszat szabad írni, mert ha jótulajdonságaikat is megmondjuk,
megzavarjuk az ártatlan magyar lelkeket és megrendítjük bennük a hazaszeretet alapjait. Furcsa történetírás és furcsa hazaszeretet.
Édes a közszereplés s a vele járó népszerûség és hatalom, de azzal a nagy hátránnyal jár,
hogy akinek sikerült azon szerencsés halandók közé jutnia, akiknek életével késõbb a történelem foglalkozik, annak a kritikát is tûrnie kell élete és jelleme felett még évszázadok múl-47

va is, ha ugyan olyan nagy vizet zavart életében, hogy érdemesnek tartják róla még évszázadok múlva is beszélni. S azokat, mint a Wesselényiek is, akik minden áron a híres és közszereplõ emberek sorába akartak tartozni, különösen nem szabad és nem kell a „de mortutisnil, nisi bene” elv alapján ebben a csak a tucatembereket megilletõ kedvezményben részesíteni. Aki történelmi szerepet játszik, az már lemondott arról a kedvezményrõl, hogy meggyalázót mondani róla nem illik még akkor se, ha igaz az a meggyalázó s hogy különösen nem
illik ez a halál után. A történelem szereplõi mérlegre tétetnek, de a mérlegnek természetesenigazságosnak kell lennie. Ez az igazság kívánja meg azt is, hogy ha vannak gyalázatos tetteik
is, azok is ott legyenek a mérleg egyik serpenyõjén.
Kardost, úgy látszik, nem ez a szempont vezette Wesselényi életrajzának megírásában. Õazt, hogy Wesselényinek törvénytelen gyermekei is voltak, csak azért említi meg, mert ezekrá sem megalázót, sem meggyalázót nem jelentenek, természetesen szerinte. Ha szerinte is
azt jelentenének, úgy látszik, akkor elhallgatta volna õket. Mivel azonban maga is látja, hogyaz õ erkölcsi mérõvesszejének használata magyar körökben nem egészen általános, szükségesnek tartja felfogása helyességét érvekkel is alátámasztani. És éppen ezek az érvek azok,
melyek elképesztenek vagy mosolyra keltenek bennünket.
Úgy látszik, Kardos számára dogma, hogy Wesselényiben szégyelleni való vagy akár
csak helytelen is nem lehet. Amit Wesselényi tett, az szükségképpen összeesik a jó fogalmával, s ezért, ha mi valamit rossznak tartunk s megtudjuk, hogy Wesselényi ezt mégis tette, akkor felül kell bírálnunk eddigi felfogásunkat, mert eddigi felfogásunk csak téves lehetett.
Önkéntelenül is az jut eszünkbe, hogy Sztálinban se volt és nem is lehetett hiba, sõt nem lehetett hiba még „legnagyobb tanítványában”, Rákosi Mátyásban se addig, míg hatalmon voltak. Wesselényi azonban még ma is hatalmon van a magyar közvéleményben.
Ezért aztán Kardos Samu így ír: „Ugyan ki nem tudja, hogy Mátyás királynak nem egy,de több szeretõje volt, sõt az egyiktõl, valami Borbála nevû nemes sziléziai leánytól fia isszületett, kit Corvin Jánosnak neveztek? És ki nem tudja, hogy a legitim trónokat felforgató
Bonapartének illegitim gyermekei is voltak? És hol van az a kor, korrajz, életrajz vagy történetíró, aki ezért akár Hollós Mátyás, akár a Bonaparte Napóleon egyéni vagy történeti nagyságából bármit is levonni merészelne?”
Megnyugtathatjuk Kardos Samut, hogy ezeket az indiszkrét dolgokat Hollós Mátyásrólés Napóleonról mi is tudjuk és mindenki tudja. De már semmiképpen se nyugtathatjuk meg
arra vonatkozólag is, hogy ezek miatt a törvénytelen gyermekek miatt akár az egyiknek, akár
a másiknak, akár egyéni, akár történelmi nagyságából „bármit is levonni” se merészeljünk.
Csak kereszténynek kell lenni, sõt még arra sincs éppen szükség, hanem elég csak egyáltalán erkölcsi alapon állni, s máris adva van ez a nagy merészség. Aki ugyanis erkölcsi alapon áll, azt nem kápráztatja el sem Bécs „büszke várának” Hollós Mátyás „bús” hadai alatt„nyögése”, sem a nagy Napóleon szemkápráztató haditettei és világhatalma. Annak ugyanis
nem a siker, hír, név és dicsõség, sõt még csak nem is a föld a legnagyobb érték, hanem az
igazság és a jó, mely abszolút és amelynek hatalma és jutalma soha el nem múlik.
Akiknek ilyen szent és soha el nem múló eszméi vannak, azok azt is nagyon jól tudják,
mert hiszen szemükkel látják, hogy itt a földön nagyon is gyakran elõfordul, hogy illegitim
eszközökkel dolgozó emberek legitim trónokat döntenek meg s más vonatkozásokban isgyõznek az erény és a jó felett. Azt is tudják azonban, hogy ez a gyõzelem csak ideiglenes sezért ezek a sikerek se el nem kápráztatják, se el nem keserítik õket.
Igaza van Kardos Samunak abban, hogy a sziléziai Borbálák és Corvin Jánosok egy
cseppet se vonnak le Mátyás vagy Napóleon vagy bárki politikai vagy hadvezéri lángelméjébõl, mert ehhez semmi közük. De nem mindenkinek csak a siker és a tehetség a fontos, sõtalig van olyan ember, akinek csak ez a fontos. Az embereknek erkölcsi érzékük is van és e téren is vannak igényeik és a történetírás bizony ezt is nézi az emberiség vagy egy nemzet történelmének szereplõiben.

48

Ha nem nézné, akkor nem hallgatná el azokban, akiket dicsõít és nem kéjelegne benne
akkor, ha azokban állapítja meg, akiket meggyûlöltetni akar. Feltûnõ, hogy ezt a jelenséget
egy történetírásban se találjuk meg annyira élesen és kirívóan, mint éppen annak a hitlerizmusnak és éppen annak a kommunizmusnak a történetírásában, mely nyíltan hirdeti, hogy
csak az anyag és csak a siker a fontos, illetve, hogy a nemzet, a faj, illetve a proletáriátus érdekében minden meg van engedve, tehát ha azt szolgáljuk, akkor a bûn se bûn.
A politikus, a hadvezér, a diplomata, sõt a tudós nagyságából semmit se von le a magánélet szennyessége vagy bûnei, de emberi, egyéni, jellemi nagyságukból nagyon is levonnak.
Mivel pedig a kettõt nem is lehet teljesen elválasztani egymástól, levonnak még történelmi
nagyságukból is. Elismerik ezt még a kommunisták is, hiszen ellenfeleik egyéni bûneit semmi más történetírás nem élezi ki annyira és nem hangoztatja annyit, mint éppen õk, viszont
saját hõseik bûneit senki se titkolja el annyira, mint éppen az õ történetírásuk és hírverésük.
Ha a magánélet és az egyéni bûnök a nagy emberekben nem számítanak, miért van akkor erreszükség?
Jól láthatjuk belõle, hogy igazi történelmi nagyságnak még a kommunista is csak olyan
embert tart és csak olyannal büszkélkedik, aki jellemileg is feddhetetlen s a szeretõk és törvénytelen gyermekek vagy nemi betegségek sokaságát még õk is szégyellik nagyjaikban.
Ezért siklik át a mi hazafias történetírásunk is Mátyás király vagy Wesselényi törvénytelen
gyermekein, Bocskai törvénytelen kivégzésein, Bethlen machiavellizmusán, Rákóczi Ferenc
nemi bûnein vagy az eperjesi zsoldosokkal Suemben elkövetett tömegmészárlásán, de ezért
tartják ezeket legjobban számon éppen azok a forradalmárok, akik az uralkodókat meggyûlöltetni akarják, noha egyébként azt állítják, hogy nekik a magánélet nem számít.
Igen, mondják megokolásul, mert azok a szeretõk a nép pénzét pocsékolták, tehát nem
voltak függetlenek a közösség érdekeitõl. De hát – feleljük nekik – minden nagy emberbûnös szenvedélyei a népet botránkoztatják s a nép pénzébe s szenvedéseibe kerülnek. Aki
közszereplõ, aki milliók sorsát tartja kezében és a milliók pénzével rendelkezik, annak tulajdonképpen nincs és nem is lehet szorosan vett magánügye, annak nem lehetnek magánbûnei,mert közszereplésétõl magánügyei is elválaszthatatlanok.
Vannak olyan híres közszereplõk, akik csak tehetségben nagyok s nagyságuk csak abbana sikerben áll, melyet elértek. Vannak olyan emberek, akik csak erkölcsben és jellemben nagyok, de történelmi szerepet – vagy ehhez szükséges tehetségük hiánya miatt, vagy pedig
szerénységbõl – nem játszottak (ez utóbbiak a szentek). S vannak végül olyan híres közszereplõ emberek, akik a kettõt egyesítették magukban (vannak ilyen szentek is, például Szent
István, Szent László, Szent Lajos francia király, Clairveaux-i Szent Bernát, Sziénai Szent
Katalin, Nagy Szent Teréz stb.). Ezek az igazi nagyok. Ezek közé nem tartozott se Hollós
Mátyás (bár sok magyar ezt hiszi, mert hibáit elhallgatták elõttük), se Napóleon, se Wesselényi Miklós, s ez bizony sokat levon nemcsak egyéni, hanem még történelmi nagyságukból is.
Ezt nagyon is érzik azok, akik írnak róluk, ezért életüket alaposabban és az eredeti kútfõk
alapján tanulmányozzák s így akarva, nem akarva az árnyoldalakat is kénytelenek észrevenni
bennük.
Ha íróik hõsöket akarnak csinálni belõlük, illetve meg akarják õrizni továbbra is régi dicsõségüket, hiába tesznek úgy (mint Kardos is), mintha az ilyen nagy emberekben a magánélet bûnei nem számítanának, vagy mintha a történelem nagy embereiben az erkölcsi nagyság
egyáltalán nem is számítana. Ha ugyanis valóban nem számítana, akkor a mi „hazafias” történetírásunk és szépirodalmunk nem rejtette volna el Wesselényi hibáit oly gondosan és oly
bámulatos sikerrel, hogy még mûvelt embereink se sejtenek semmit azokból a visszataszítóbûnökbõl, melyek Wesselényit eléktelenítik.
„Wesselényit – írja Kardos – nem lehet ám azzal a mértékkel mérni, mint valami jámbor
vidéki papot. Az õ kimagasló egyénisége úgy aránylik egy közönséges halandó egyéniségéhez, mint a sziklákat uraló bérci sas a nádi verébhez.”49

A lehetõ legszerencsétlenebb hasonlat. Nemcsak logikátlan és kezdetleges, hanem az erkölcsi érzéknek is teljes hiányára vall. Tekintettel arra, hogy Kardos erõsen felekezeti ember,
még a kálvinizmusra is szégyen.
Kardos érvelése szerint tehát az erkölcsi törvények a lángelméket, a föld nagyjait nem
kötik. Azok csak az átlagemberekre kötelezõk. Szeretkezni, törvénytelen utódoknak életet
adni csak az átlagembereknek nem szabad, de Wesselényinek szabad volt, mert õ bérci sas
volt, nem pedig nádi veréb. Sõt, úgy látszik, hogy még paráználkodni is csak a papoknak
nem szabad, sõt még azok közül is csak a „jámborabb falusiaknak” nem. Például Horváth
Mihálynak, aki pap volt ugyan, sõt 48-tól kinevezett püspök (s ráadásul nem is kálvinista), deegyúttal történetíró is, sõt 49-es miniszter, tehát „hazafi” is, már szabad volt, s mint láttuk, éltis a magyar történetírástól neki engedélyezett szabadsággal, bár 48-nak bizonyára akkor sevált vele dicsõségére, ha Kardos Samu nem is tartja közönséges nádi verébnek.
Hiszi-e azonban a tízparancsolatot, az evangéliumot, a kereszténységet, sõt hisz-e Istent,másvilágot egyáltalán az, aki az embereket bérci sasokra és nádi verebekre osztja s szentül
meg van gyõzõdve, hogy az erkölcsi törvények s a tízparancsolat csak ez utóbbiakra kötelezõ, a bérci sasokra nem?
Mi ezzel ellenkezõleg, eddig úgy tudtuk, hogy minél magasabban áll s minél nagyobb
szellem valaki, annál jobban kötelezõk rá az erkölcsi törvények. A nagy ember ugyanis világító fáklya, aki után sokan indulnak, akire sokan néznek fel s így az õ bûnei milliókban ingatják meg az erkölcsi érzéket.
„Ha õ (Wesselényi) úgy tartotta – folytatja Kardos –, hogy titkos szerelmei gyümölcseit
nem kell titkolnia, nekem sincs okom és jogom, hogy ezeket a dolgokat, melyek rá, az emberre, nem árnyat, de fényt (!) vetnek, elhallgassam vagy eltitkoljam. (Tehát csak azért nem
titkolta el õket, mert azt hitte, hogy Wesselényire nem vetnek árnyat. Másképp kötelességének tartotta volna eltitkolni.) És ezt annál kevésbé tehetem, mert Wesselényi házasságon kívüli leányait és fiait, mikor Deák, Beõthy és Vörösmarty 1845-ben Zsibón nála jártak, azokat
nekik, mint családja tagjait mutatta be, sõt amikor Lux Annát feleségül vette, gyermekei egyszerûen mamának (liebe Mutter) szólították.”
Attól az állítástól, hogy az, hogy törvénytelen gyermekei voltak, Wesselényire nem árnyat,
hanem fényt vet, egyenesen a székrõl fordulunk le. Ellenben azt, hogy Wesselényi szerette törvénytelen gyermekeit és megbecsülte õket, mi is Wesselényi rokonszenves tulajdonságai közé
számítjuk. Az azonban, hogy nem szégyellte, hogy vannak, már ismét csak hibája volt. Hiszen elkövetett bûneinek bizonyítékai voltak, a bûnt pedig szégyellni kell és illik.
Ha egyenesen kérkedett velük, azt még nagyobb bûnnek kell mondanunk, mert ezzel másokban is csökkentette az erkölcsi érzéket és hozzájárult ahhoz, hogy megromoljon a magyar
közerkölcsiség.
Ez a magyar haza és a magyar nép ellen is nagy bûn volt. Minden ország támasza és talpköve ugyanis a tiszta erkölcs, mely ha elvész, Róma ledõl s rabigába görnyed. Ha maga Wesselényi szaporította is a magyar népet bûneivel, kétségtelen, hogy ha más magyarok is mind
úgy tennének, mint õ, a népszaporodás csökkenésére vezetne, mert kétségtelen, hogy nem amegesett lányok azok, akik gyermekeket szoktak világra hozni s felnevelni. S ha felnevelik isõket, akkor is hogyan!
Ha azonban valaki bánja a bûnét, amit emberi gyarlóságában elkövetett és ezért szégyelli
is, abból még nem következik, hogy törvénytelen gyermekeit is gyûlölnie kell, sõt még az se,
hogy szeretnie se kell, sõt nem is szabad õket s ezért el kell õket taszítania magától. Egyik
legfontosabb erkölcsi törvény ugyanis, hogy a szülõ szeresse gyermekeit (s természetesen
törvénytelen gyermekeit is, mert azok is gyermekei), illõ eltartásukról és jó nevelésükrõl
gondoskodjék. Ha tehát magánál tartja õket, nemcsak nem hiba, hanem erénynek tekintendõ,feltéve, hogy úgy viselkedik, hogy ebbõl az emberek ne azt érezzék, hogy a bûnével akar vele kérkedni, hanem azt, hogy csak a gyermekei iránti kötelességét akarja vele teljesíteni.

50

Wesselényinek tehát nem kellett volna törvénytelen gyermekeit elõkelõ vendégeinek bemutatnia, mert ez már kérkedés a bûnnel (hacsak nem bensõ bizalmasa az, akinek bemutatjaõket). De hogy a családban tartotta õket és késõbbi nejét „mamának” hívatta velük, az rokonszenves vonás Wesselényiben. Még szebb vonás benne, hogy végrendeletében is gondoskodott róluk. (Már kevésbé szép, hogy nem mindegyikükrõl. A kitüntetés tehát nem általában agyermeknek, hanem csak az elõtte valami okból kedves gyermeknek szólt.)Ugyanerre a tárgyra vonatkozólag mûve második kötetében (501. o.) még azt is írja Kardos, hogy „Wesselényi ezt tartotta (s természetesen maga Kardos is, mert elõtte Wesselényi
olyan eszményien nagy ember, akihez valamiben hasonlítani szerinte a megtiszteltetés netovábbja), hogy a szerelem se nem bûn, se nem szégyen”. Ettõl aztán újra csak lefordulunk aszékrõl, mert ez a kijelentés megint típusa a kezdetleges, logikátlan gondolkodásnak.
Van törvényes s így megengedett, s van törvénytelen, s így bûnös szerelem. Világos,hogy az elõbbi se nem bûn, se nem szégyen, de épp olyan világos az is, hogy viszont az utóbbi bûn is, meg szégyen is. Végül egész világos az is, hogy az a szerelem, melyrõl itt Kardos,
illetve Wesselényi beszél, bûnös és törvénytelen szerelem volt, hiszen törvénytelen gyermekek származtak belõle.
Az érvelés hamissága és egyúttal ócskasága abban áll, hogy Wesselényi az õ bûnös és
szégyenletes szerelmét azáltal, hogy egyszerûen csak „szerelemnek” nevezi, észrevétlenül
becsempészi a jogos, sõt tiszteletreméltó hitvesi szerelem fogalmába, egynek veszi vele,
hogy aztán azt a megbecsülést, ami csak ennek jár, a bûnös és megvetendõ szerelme számára
is megszerezze. A logikailag nem képzett és felületes olvasó (akik közé, úgy látszik még
Kardos Samut is hozzá kell számítanunk) természetesen nem veszi észre ezt a csempészést és
igazat ad neki.
Az olyan szerelem, melyet valaki a felesége mellett enged meg magának, bûn is, meg
szégyen is. De bûn és szégyen az olyan szerelem is, melyet valaki, mint a jelen esetben Wesselényi is, olyan egyén iránt enged meg magának, akit akár alacsonyabb társadalmi állása,
akár más okok miatt nem hajlandó feleségként venni maga mellé. Aki feleség nem lehet, az
nem lehet szeretõ se, és ha mégis az, bizony bûn is, meg szégyen is. És a kõszáli sasokra még
nagyobb szégyen, mint a nádi verebekre.

Wesselényi magyarországi pere
Wesselényi ellen csak Magyarországon folytattak le eljárást és csak egy izgatás és olyan
miatt, mely azokhoz képest, melyeket Erdélyben követett el és melyeket már ismertettünk,aránylag csekélység volt. Itt a legfõbb vádpont Wesselényinek Szatmár megye közgyûlésén
elhangzott ez a mondata volt: „A kormány a köznépet terhelõ ocsmány képére parasztvédõi
és köznépoltalmazói álarcot tett fel, de amely alatt szívja õ annak egyfelõl zsírját.” Mivel az
elnöklõ alispán e kijelentéséért rögtön rendreutasította és felelõsségre vonta, Wesselényi rögtön visszakozott olyan rételemben, hogy elismerte, hogy a kormány a parasztság zsírját csakúgy szívja, ahogyan ezt õ teszi, mint földesúr. Elismerte, hogy õ is szívja ezt a zsírt, de viszont fenntartja, hogy a kormány is szívja, hiszen adót vet ki a köznépre és fiait katonának
viszi. Látjuk tehát, milyen kis legény lett s milyen kezdetlegesen mentegette magát a hajdanbõrébe se férõ nagy hazafi akkor, mikor már (Erdélyben) eljárást indítottak ellene.
Világos, hogy ha Wesselényi eredetileg is csak ezt és így mondta volna, senki se találhatott volna sérelmezni valót kijelentésében. Hogy a kormány adót és katonát szed a néptõl, az
annyira természetesen és köztudomású dolog, hogy a vérszopó, illetve zsírszopó jelzõt senki
se értheti egyszerûen csak erre, s különösen nem akkor, ha ugyanakkor és ugyanezért a szónok a kormány népét „ocsmánynak” találja. Csak azért, mert adót és katonát szed, nem lehet
egy kormány képe se ocsmány. A per tárgyalásán a védõügyvéd, Kölcsey, még tovább ment s

51

egyenesen azt állította, hogy Wesselényi ilyesmit beszédében egyáltalán nem is mondott. „Haigaz az – írja Pompéry (54-55. o.) –, hogy Wesselényi azon mondatot mondta, akkor Kölcsey
és Wesselényi, akivel Kölcsey bizonyára egyetértõleg járt el, valótlant állítottak. Ez azonban
erkölcsi lehetetlenség.”
Valóban, egy magyar „hazafi” semmiképpen se mondhatja azt, hogy egy Wesselényi
vagy egy Kölcsey valótlant állított. Igaz, hogy ezt az egyik mint vádlott, a másik mint védõügyvéd tette, s hol van az a vádlott, vagy hol van az a védõügyvéd, aki nem tagad olyan vádpontot, melyre alig van más bizonyíték, mint csak a vádlott elismerése? Ámde olyanhõsöknél, mint Wesselényi és olyan „szenteknél”, mint Kölcsey volt, még ezt a feltevést seengedi meg a hazafiság. Fõképpen pedig azért nem lehet ezt elismerni, mert akkor az bizonyulna be, hogy Wesselényi perében a bécsi kormánynak volt igaza, tehát vele kapcsolatban
történt törvénytelenség.
Érthetõ az is, hogy a tanúk nem szívesen emlékeztek arra, hogy Wesselényi a megyegyûlésen valóban mondta ezt. A „hazafiak” csak természetes, hogy nem emlékeztek, mert olyan
politikai pert én még nem láttam, melyben a vádlott pártjának tagjai is a vádlott ellen vallottak volna. Világos azonban, hogy azok a magyarok, akik egyébként bécsi érzületûek voltak,
szerették a népszerûséget (annál inkább, mert hiszen úgyis ritkán volt benne részük), fõként
pedig rettegtek a népharagtól és a hazaárulás bélyegétõl, a szegény, mindenkitõl megsajnáltés „beteg” Wesselényi segítségére sietni pedig feltétlenül népszerû, rokonszenves dolog volt,
mellyel minden eddigi bûnt le lehetett mosni s még csak Bécs se haragudhatott meg érte,mert ha egyszer valaki nem emlékezett (s azt egyedül csak õ tudta, hogy emlékszik-e), akkor
az udvar se kívánhatta tõle, hogy eskü alatt vallja, hogy emlékszik.
Ennek ellenére a tárgyaláson mégis több tanú kitartott amellett (lehet, hogy csak azért,
mert elõzetes kihallgatásukon már így vallottak s nem tudták volna megokolni tanúvallomásuk megváltoztatását), hogy Wesselényi a vád tárgyává tett mondatot valóban elmondta. Világos, hogy ez volt az igaz, mert hiszen másképp miért kapott volna elnöki rendreutasítást s
miért lett volna kénytelen õ maga is szavait oly együgyûen kimagyarázni?
Hogy a tanuk részérõl az erre vonatkozó állításukhoz való ragaszkodáshoz milyen erõsjellemre volt szükség, azt láthatjuk abból, hogy Wesselényi „Kossuth közvetítésével megküldte perének iratait a vármegyéhez, kérve azok támogatását” (Pompéry, 46. o.), tehát gondoskodott a maga reklámozásáról, sõt – mint a fiscus megállapította – „a megyéket akormány és a legfõbb bíróságok ellen bujtogatta, lázította”.
Ez ugyanis azt jelentette, hogy a pert a megyegyûléseken is tárgyalják. Világos azonban,
hogy csak „hazafias” szellemben való „tárgyalásról” lehetett szó, mert hiszen aki a kormánnyal, illetve a bírósággal egyetértett, annak a perrel kapcsolatban nem volt mit tárgyalnia. A megyegyûléseken csak sérelmeket szoktak tárgyalni, Wesselényi ügyét tehát csak az
hozta ott elõ, aki perbefogását és a per lefolytatásának módját kifogásolta, törvénytelennek
tartotta.
Wesselényi perében a „hazafias” hírverés nem hivatkozhatott arra, ami a régi híres nagy
„hazafiak” pereiben olyan nagy nemzeti sérelem volt, hogy idegen bíróság elé állították, mert
Wesselényinek magyar bíróság elõtt kellett felelnie, melynek tagjai között szép számmal voltak protestánsok is. (Erdélyben még nagyobb számmal lettek volna, ha perét ott is le lehetett
volna folytatni.)
Wesselényi perében is jól láthatjuk azonban, mennyire megokolt volt régen az idegen bíróság elé állítás. Magyar bíróság ugyanis hasonló perekben annyira a „hazafias” propaganda,sõt megfélemlítés hatása alatt állt, hogy igazságos ítéletrõl alig lehetett szó, hanem csak a megokoltnál enyhébbrõl, sõt ha a kormánynak nem volt elég ereje, egyenesen csak felmentésrõl.
Wesselényi bírái olyan megfélemlítés alatt álltak, hogy csak egy (Jeszenszky János, a neve után valószínûleg protestáns), mert közülük arra a büntetésre szavazni, ami a szóban forgóbûnért a törvény szerint járt, azaz fej- és jószágvesztésre. Az azonban, hogy Wesselényi bû-52nös volt, annyira nyilvánvaló volt, hogy az egyetlen Földváry Ferencet kivéve (aki szintén
protestáns volt), aki mint már láttuk, nagy „hazafiságában” még a bírói titkot is megszegte, abíróság minden tagja a sajtó és a közvélemény minden terrorja ellenére is megállapította
Wesselényi bûnösségét s csak abban volt köztük eltérés, hogy bûnét így vagy úgy minõsítsék-e és hogy mennyi enyhítõ körülményt lehet tekintetbe venni.
Mivel azonban természetesen minden bíró jó „hazafi” akart lenni s rettegett attól, hogy amár úgyis bosszús közvéleményt még jobban felingerelje, mindegyik csak úgy csöpögött a
Wesselényi iránti jóindulattól. Így akarták jóvátenni azt a bûnüket, hogy ártatlannak azért
mégse találhatták s így felmentõ ítéletet nem hozhattak. Ezért az adott helyzetben a legenyhébb büntetést, három évi államfogházat szabtak ki rá s ezt az ítéletet aztán a másodfokonítélõ hétszemélyes tábla is jóváhagyta.
Hogy jó fiúk legyenek, hogy kimutassák jó magyar voltukat, s a közvéleménynek kedvében
járjanak, a legtöbben szívesen hoztak volna felmentõ ítéletet is. De hát szegényeknek nemcsak aközvéleménytõl és a megyegyûlésektõl, hanem a királytól, a kormánytól és a tudós jogászoktól is kellett félniük, mert lábbal azért mégse tiporhatták a törvényt és a paragrafusokat s az illetékesek elõtt gyávaságukat is szégyelleni kellett. Így lett aztán ötven percentes [százalékos]kiegyezéssel marasztaló az ítélet, de olyan enyhe, amilyent csak a törvény lehetõvé tett.
A mi hazafias irodalmunk természetesen úgy állítja be a dolgot, mintha a bírák igazságérzete
felmentést kívánt volna, de a felülrõl jövõ befolyásolás és a jövendõ emelkedés miatt (alulról jövõ befolyásról természetesen nem akarnak tudni, pedig ez volt csak igazán nagy) és jövendõ
„karrierjük” miatt nem merték meggyõzõdésüket követni. Pedig a közöltekbõl már bõségesenláttuk, hogy ha volt valaha ember, aki valóban izgatott, akkor Wesselényi ilyen ember volt.
Wesselényi a makkfalvi földmíves iskola alapítólevelét, melyet akkor írt, mikor már
megindult ellene az eljárás, így kezdi: „Ki bérért jó, gyáva annak lelke. De gyáva is, eszeveszett is, aki hazájához jutalomért hû. A hazafi hívség verejtékleple pályáján gonoszság halmozta szirtek között, ravaszság kelepcéi, rágalom s üldözés kígyói s az önkény (persze abécsi önkény) szörnyetege ólálkodik az elszánt küzdõre. A haza ugyan a pályabíró, de nem
az õ kezében vannak a díjak. A fény s hatalom ragyogó jutalmit az álnok nyeri el s a hív küzdõnek töviskoszorú bére. De van egy jutalom, melyet nem ragadhat el tõle sem erõ, sem hatalom, s ez honfiainak vonzódása... Százszor boldog én, aki ezen jutalmat nyertem.”Újabb izgatás, lázítás és a kormány megrágalmazása miatt ezen alapító levél alapján
egész nyugodtan újabb pert lehetett volna ellene indítani. Világos, hogy Wesselényi itt önmagát magasztalja. Ez a gonoszság szirtjei, ravaszság kelepcéi, rágalom és üldözés kígyói köztvergõdõ „elszánt és hív küzdõ” õ. Ha azonban valaki olyan nehezen ért, hogy mégse ismerrá, annak számára ezt Wesselényi egész világosan is kimondja: „Boldog én”, ki elnyerte lángoló és önzetlen hazafiságáért „honfiainak vonzódását”. Az még mint egyszerû lehetõség sejut eszébe, hogy ez az õ hazaszeretete éppen nem önzetlen, mert szintén jutalomért történik:az elismerésért, a népszerûségért, a dicsõségért, a „hazafi” megtisztelõ nevéért.
Wesselényi nem tagadhatta, hogy még ha a meggyõzõdése az is lett volna, hogy tekintélytisztelettel, a király iránti hûséggel többet használna hazájának, mint a túlzó igazságtalan
kritikával és az izgatással, akkor se tudott volna Bécs mellett beszélni csak azért, mert ezt
nem szívesen hallgatták volna azok, akiknek beszélt s így nem kapott volna elismerést, sõt már
megszerzett népszerûségét is elvesztette volna, kivált a kálvinista Erdélyben, az õ hazájában.
Wesselényi – úgy látszik – csak azt látta, hogy ha Bécset szolgálta volna, báróból talán
már rég gróf lett volna (bár a szintén erdélyi Jósika Samu, aki Bécset szolgálta, szintén nem
lett gróf). Meg volt tehát gyõzõdve, hogy áldozatot hozott a hazáért, mikor „hazafi” lett. Abban is igaza volt, hogy ha a kormány embere lett volna, akkor az országgyûlés elnöke is õ lehetett volna, nem pedig Nopcsa, s még akkor is õ lett volna az, ha nem õ kapta volna alegtöbb szavazatot (ámbár hogy ez csak ritkán fordult elõ, bizonyítja az a nagy felháborodás,
mely az erdélyieket Nopcsa kinevezésével elfogta).

53

Azt azonban elfelejtette, hogy körülrajongott és imádott hazafinak lenni, bárhova megy,a tömeg szeretetét, sõt rajongását élvezni sokkal nagyobb dolog és sokkal boldogabbá teszi
az embert, mint ha báróból gróf lesz, kivált mikor a birtoka akkor is csak ugyanannyi maradt
volna, s épp úgy tele lett volna adóssággal. Ingyen birtokot Wesselényi idejében már rég nem
adott a király senkinek se, sõt láttuk, hogy a mohácsi vész után, mikor az elsõ Habsburg amagyar trónra került, már egyáltalán nem fordult ez elõ. Ekkor már a király csak olyan birtokokra adott ki adománylevelet, melyet tulajdonosa már pénzért megvett. A mohácsi vész
után ingyen birtokot már csak az Egyháztól, a reformáció után lehetett szerezni, illetve elorozni s ezt nem Bécs hívei, hanem Wesselényi hitfelei csinálták.
Azt is elfelejtette Wesselényi, hogy õ az erdélyi országgyûlésnek úgyis tényleges vezére
lett „hazafisága” címén, aki – naplójában maga ismeri el – olyan hatalom volt, hogy a kormány nem mert vele kikezdeni, s mikor ezzel fenyegetõzött is, akkor is tudta, hogy ez csak
„ravasz” cselfogás. Vajon áldozat és önzetlenség volt-e hát tõle, hogy ennek a kedvéért lemondott arról a látszatelnökségrõl, melyet például Nopcsa kapott Bécsbõl, s mely tényleges
hatalommal alig, de annál több lenézéssel, megvetettséggel járt. S Nopcsa is megmaradt csak
bárónak, belõle se lett gróf. Ellenben a mindig erõsen kálvinista s Bécsnek se szolgáló Telekiekbõl, Rédeyekbõl, Bethlenekbõl mégis grófokat csináltak a jó Habsburgok.
Nem volt tehát önzetlen hazafiság a Wesselényié. Nem volt-e azonban egyenesen hazaárulás, ha valaki csak a hírnév, csak a dicsõség, csak a népszerûség kedvéért képviselt olyan
politikai irányzatot, melyet õ a hazafisággal azonosított ugyan, de csak azért, mert az ellenkezõ belátását lehetetlenné tette számára az a tudat, hogy õ képtelen lett volna hazáját szolgálni
akkor, ha a vak és tudatlan magyar közvélemény – éppen Wesselényihez hasonló hízelgõi demagógiájának hatása alatt – tudatlanságában vagy felekezeti elvakultságában becstelenséggel
sújtotta, megvetette és záptojásokkal jutalmazta volna érte?
Viszont nem a hazafiság és a hõsi önzetlenség legnagyobb foka lett volna-e olyan hõsiesség, melyet õ nemcsak gyakorolni, hanem még csak elképzelni sem volt képes, ha valaki(mint például Apponyi Albert bizonyítja az õ apjáról), keresztény és hazafias meggyõzõdésbõl még a lenézés, megvetettség, becstelenség és maró gúny átkát is vállalta és viselte volnaegész életén át, mintsem tágított volna attól, amit meggyõzõdése szerint hazájára egyedül jónak és üdvösnek tartott: a Krisztus Egyháza és törvényes rend és tekintély szolgálatáról, mely
egyedül hozhat üdvöt a népnek és hazának még akkor is, ha a félrevezetett, a kor téves eszméivel telített és mûveletlensége miatt ilyen magas erkölcsi régiókba felemelkedni nem tudó utca
megkövezi is érte vagy – ami még ennél is rosszabb – megteszi érdekembernek, hazaárulónak,talpnyalónak, a hatalom bérencének, s ráfogja, hogy mindent aljas érdekbõl cselekszik.
Hogy Wesselényi politikai pályája mennyire nem volt – mint õ állítja – „verejtéklepte”;
hogy mennyire nem környékezte õt ott se gonoszság, se szirtek, se ravaszság, se kelepcék, serágalom, se üldözés, se önkény, se kígyók, se szörnyetegek (bár olyan erõs embernek, mint
Wesselényi volt, ezekkel is gyerekjáték lett volna megküzdeni, mert effajta küzdelmek közepette a vézna Nopcsákat meg Hallerokat szoktuk sajnálni, nem a bikaerejû és oroszlánhangú
Wesselényieket), hanem ezek mind csak öntetszelgésbõl elõrehozott szónoki fogások voltak,
mutatja, hogy mihelyt ezeknek csak az árnyéka jelentkezett is Wesselényi életében (s ugyancsak jó késõn jelentkezett), s mihelyt megindult ellene az eljárás (pedig ugyancsak kíméletesen és úri módon indult meg ellene), közel se mutatta magát annak az „elszánt küzdõnek”,
amilyennek magát a szóban forgó alapítólevélben lefestette. A hatalmas test és az annyira
büszkének látszó lélek ekkor rögtön összeroppant.
Annál jobban kell csodálkoznunk ezen, mert „honfiaink vonzódása”, azaz a népszerûség
annyira édes tündére továbbra is megmaradt mellette s most is csak a kormány lett ellenfele,de nem a közvélemény, nem a tömeg. Ez éppen ellenkezõleg csak még jobban hozzászegõdött, s a hõse mellett most már a mártírok koszorújával is övezte. Mivel azonban attól kellett
félnie, hogy fogházában ezt, bármennyire is megvan, nem élvezheti, mert nem juthat el hoz-54zá, egyszerre nem látta olyan nagy értéknek még a népszerûséget se. A népszerû hazafiságtól
egyszerre úgy elment a kedve, hogy 48-ban az ismert országgyûlési beszédében már azt jelentette ki, hogy a dinasztia rokonszenve nekünk nagyobb érték, mint 200.000 fõnyi felszerelt
hadsereg. Vajon hogy lehet, hogy addig, míg az államfogházat nem próbálta meg, ez nem jutott eszébe? Ki ártott ugyanis többet a dinasztia irántunk való rokonszenvének, mint éppen õ?
Világos után akadtak hazafiak, akik nagy önérzetükben egy ideig nem alázkodtak meg
annyira, hogy börtönükben kegyelemért folyamodjanak. Aki ugyanis kegyelmet kér, az elismeri, hogy vétkezett, sõt az ilyen kegyelmi kérvényeket akkor még nagyon is alázatos kifejezések kíséretében volt szokás megszerkeszteni.
Wesselényi nem volt ennyire önérzetes. Õ maga is kérte ezt a „kegyelemet” (melyet éppen azért, mert „kegyelem”, érdeme nélkül kap az ember), jó embereit, barátait is kérte (hiszen Széchenyi is azért sajnálta meg annyira, mert látszott rajta, mennyire meg van törve),
hogy támogassák kérelmét, hogy még büntetésének kitöltése elõtt szembaja kezelésére
Graefenbergbe utazhassék. Nem is eredménytelenül, mert „V. Ferdinánd király megszánta
Wesselényit” (Pompéry, 56. o.) és elrendelte, hogy vegyék tárgyalás alá kérelmét. S hogy
mennyire nem voltak se gonoszok, se szirtek, se kígyók, se szörnyetegek azok, akik Wesselényit „verejtéklepte pályáján” környezték, láthatjuk abból, hogy kivétel nélkül mindenki, akinek hozzászólási joga volt, Majláth Antal is, Stretner is, Bartal is, Majláth György is(megannyi magyar „hazaáruló”), Pilgram is, sõt maga Metternich is (akinek pedig nem kellett a magyar „hazafiak” közt élnie, s így független volt az õ éljeneiktõl vagy macskazenéjüktõl, tehát õt elsõsorban szükségképpen a szívjóság vezette), mind pártolták kérelmét,úgyhogy alighogy kimondta a hétszemélyes tábla az elsõfokú bíróság ítéletét, a háromévi
fogság megerõsítését, Wesselényi már mehetett is a bõségesen megérdemelt börtön helyett
Graefenbergbe üdülni és szórakozni (mindjárt látjuk, hogyan szórakozott ott).
Wesselényi „bûnperének egész folyamata alatt szabadlábon maradott.” (Kardos, II., 20. o.)„Valamennyi történetírónk – írja ugyanõ (II., 32. o.) – téved abban (hasonló természetû „tévedések” éppen nem ritkák a mi történetíróinknál), hogy Wesselényi közel egy évet töltött abörtönben. Fogsága alig tartott tíz hétig, mert 1839. május 20-án már levelet írt Gaefenbergbõl Jósikának.”A jó Kardos Samu azonban ennek ellenére is kötelességének tartja, hogy hõse iránt tiszteletbõl és a „zsarnok” iránti gyûlölet és a „hazafias” érzés további ébren tartására kitartson
amellett a hite mellett, hogy hõse megvakulását mégis ez a mindössze tíz hétig tartó államfogház okozta. Azonban minden mesterséges gyûlöletszítás kötelességérzetének ellenére
azért õ is mégis még így is a „különösen is jószívû Ferdinándot” emlegeti. Csakugyan rendkívül jószívûnek kellett lennie neki is, meg a gonosz Metternichnek is és a megnevezett„hazaáruló” magyar és nem magyar tanácsosoknak is, mert például József nádor, akivel többé-kevésbé még a „hazafiak” is meg voltak elégedve, ellene volt Wesselényi kérelme teljesítésének. Pedig József nádor még csak valami jó katolikus se volt. Okos ember volt azonban,
fõként pedig olyan ember, aki Wesselényit ismerte.
Mint a közölt idézetekbõl láthattuk, Wesselényi úgyszólván nem is tudott úgy írni vagy
beszélni, hogy ne izgatott és a kormányt egészen hallatlanul sértõ kifejezésekkel ne gyalázta
volna. Bezzeg a régi urak és kulákok, akik írni – a kommunizmus törvénybe iktatott sajtószabadságának dicsõségére – egyáltalán nem írhattak, legalábbis a nyilvánosság elõtt mennyire
más kifejezéseket használtak és milyen alázatosan fejezték ki magukat, mikor a bolsevik uralomról beszéltek. De õket nem is küldték azonnal börtön helyett Graefenbergbe s börtönük seállamfogház volt.
Hogy Wesselényi annyira megszokhatta azokat a sértõ kifejezéseket, melyekkel a kormányt illette, bizonyítja legjobban, mennyire nem volt az õ idején nálunk önkény.

55

Wesselényi (a magánember) bûnei
Nem lenne teljes a kép, melyet Wesselényirõl festettünk, ha erdélyi perébõl, ahol, mivel
otthon volt, ismerték, nem említenénk meg még azt is, hogy a lázításon, hûtlenségen és izgatáson kívül még más felháborító bûnökkel is vádolták s e bûneire a tárgyalásra készülve,mely elmaradt, a bizonyítékokat is már összegyûjtötték.
„Mely gonosz tettét (a hûtlenséget) – mondja a vádlevél – eddigelé élete folytában elkövetett több törvénytelen és hasonló példás büntetést érdemlõ tettei terhesítik, mert nem gondolva a nemesi ténnyel együtt járó törvényes kötelességekkel, maga fõrangjával, melyben ahaza javára törekedõ nagyérdemû elei helyeztettek, sõt mindazoknak becsmérlésekkel, összeszaggatásukkal oly határtalan, oly alacsony, fertelmes fajtalanságokra vetemedett, melyek keresztény vallásban eddigelé nem is hallattak és mindezeket alattvalóival követvén maga úri
hatalmát, melyet az erkölcsiség gyarapítására köteles lett volna fordítani, zabolátlan indulatja
teljesítésére példátlanul használta és ilyen élete folytatásában engedetlen, buja, kegyetlen tetteit elegyítve a társaság veszedelmére magát elszánva és megátalkodva ismételten gyakorolnibátorkodott.”„Ugyan a maga jószágbeli jámbor adózó polgár szolgáló embereinek fiatal, ártatlan szûztöbb leányait szüzességekben megrontotta vétkesen a földesúri fényes tulajdoni jussnak gyalázatos, ocsmány visszaélésével és a köztársaságnak undorodásával megszeplõsítette, kiktõl
élõ gyermekei vannak, jelesen törvénytelena) Molnár Borbálától egy fiú és egy leányb) Szántó Zsuzsannától egy fiúc) Salamon Esztertõl egy fiú,d) Réti Borbálától egy fiúe) Daróczi Erzsébettõl egy leányf) Udvari jägere [vadásza] leányától, Springer Pepitõl egy fiúgyermek.”
A feudalizmus és a középkor ellenségei meg vannak róla gyõzõdve, hogy a régi földesúri
joghoz a „jus primae noctis” [az elsõ éjszaka joga] is hozzátartozott, azaz hogy minden jobbágyleánynak férjhezmenetele elõtt legelõször a földesurával kellett hálnia. A leány jövendõ
férje, a jobbágy, csak ezután következhetett. Világos, hogy mindez csak mesebeszéd, mely
egyrészt az egyházellenes írók buja fantáziájából, másrészt a középkor szellemének teljes
nem ismerésébõl fakadt. A középkorban egy jobbágy leányához a földesúrnak sokkal tilosabb
és sokkal nehezebb volt hozzányúlnia vagy vele szemben akár durva, akár szelíd erõszakot alkalmaznia, mint a mai kapitalistáknak vagy kommunista népvezetõknek az irodakisasszonyokhoz. A mainál sokkal jobban lehetetlenné tette ezt akkor a vallásos és e tekintetben igenszigorú közszellem és az az Egyház, mely akkor még a közéletben is uralkodott és amelynek
akkor karhatalom is rendelkezésére állt még.
Természetesen nem azt mondom, hogy a középkorban a földesurak nemi visszaélései lehetetlenek voltak. Hiszen a nemi bûnök titokban szoktak történni, az Egyház hatalmával és aszigorú közszellemmel szemben pedig ott volt ellensúlyul a hajdani fõurak szinte királyi hatalma, bevehetetlen várai s az utak hiánya és a rossz közlekedés miatt a központi államhatalom gyenge volta. Csak kettõt állítok.
Az egyik, hogy a vallásos és az Egyház irányítása alatt álló középkorban a földesúr „jogáról” (!) beszélni a jobbágylány elsõ éjszakájához, a kor tökéletes félreismerése és kétségbeejtõ történelmi analfabetizmus. Visszaélés volt az, ha volt, nem jog. A második pedig az,
hogy az effajta bûnök mint kivételek és visszaélések is sokkal kevésbé voltak gyakoriak,
mint korunkban, a szabadság és egyenlõség korában, mikor már elméletben a fõnök egy
cseppet se több, mint az alattvaló. Az ilyesmit ugyanis nem az elmélet dönti el, hanem a gyakorlat, melyet az a közszellem szül, mely a társadalmat irányítja.

56

A mi történetíróink egyhangúlag hangsúlyozták, hogy nálunk ez a szégyenletes jog sosevolt életben. Ugyanezt állapították meg azonban a maguk hazájáról más nemzetek történetírói is. Ezért aztán az lett az eredmény, hogy egyedül csak Lengyelországban volt meg a földesuraknak ez a „joga”.
Világos, hogy ez se igaz. Vallásos s ráadásul katolikus társadalomban s olyan idõben, mikor az Egyház uralkodó hatalom volt ebben a társadalomban (márpedig Lengyelországban isuralkodó volt), az effajta „jognak” még a gondolata is nevetséges.
Láttuk már, hogy a középkorban sokkal jobb dolga volt a jobbágynak, mint az újkorban,s láttuk azt is, hogy akkor a szegény embernek nemcsak a megélhetése volt jobb és könnyebb,
hanem szabadsága és megbecsülése is nagyobb volt a mai egyszerû embernél, noha akkor
még nem mondták neki azt, hogy egyforma jogai vannak a földesurával, hanem éppen ellenkezõleg, mindig azt hangsúlyozták elõtte, hogy vele nem egyenrangú. A valóságban azonban
akkor sokkal nagyobb demokrácia volt, mint ma és az érintkezési módban is sokkal kisebb
különbség volt nagyúr és egyszerû ember között, mint jelenleg.
A hitványul és cinikusan „jus primae noctis”-nak nevezett bûn nem jog volt, hanem legfeljebb visszaélés, de nem középkori visszaélés volt, hanem az emberi természetbõl folyó, tehát mindenkori és mint visszaélés is sokkal ritkább volt a középkorban, mint ma ahivatalfõnökök, vezérigazgatók és kommunista vállalatvezetõk hasonló „joga” a vállalatukban alkalmazott csinosabb fiatal hölgyek felett. Hajdan ugyanis a hasonló visszaéléseket akadályozta még a keresztény közfelfogás, a hit és az Isten büntetésétõl való félelem, az emberi
méltóság tisztelete, a lelkiismeret, a nõk szemérme és nevelése, a keresztény demokrácia, fõként pedig az Egyház nagy befolyása és hatalma (úgy látszik, sokan éppen emiatt tartják
olyan nem kívánatosnak az Egyház közéleti befolyását), ma azonban már ezek mindegyike
hiányzik.
A Wesselényiek igen nagy kálvinisták voltak. Mind Miklósnak, mind apjának katolikus
volt a felesége, de mind a kettõnek elõbb kálvinistává kellett lennie, mégpedig állítólag meggyõzõdésbõl. Olyan nagy volt ugyanis mind az apa, mind a fiú kálvinista fanatizmusa, hogya maga „hitét” mennyasszonyára is rákényszerítette. Láttuk, hogy a nevelõjéért, Patakiért,
mennyire rajongott Wesselényi, pedig hát ez a Pataki még kálvinistának is kálvinista volt.
Wesselényiben azonban ez a nagy kálvinistaság éppen nem volt akadálya annak a hitvány
földesúri lelkület kifejlõdésének, mely jobbágyai és alkalmazottai leányaitól a fent elsorolt
törvénytelen gyermekeket eredményezte.
Pedig hát a „jus primae noctis”-ról bizonyára még nála se beszélhetünk, s hogy az õ
megbotránkoztató példája még Erdély kálvinista földesurai körében is mennyire kivétel volt,
mutatják a vádlevél kifejezései. Ez „példátlannak” mondja Wesselényi esetét s egyenesen azt
mondja, hogy ilyesmi „keresztény világban eddigelé nem is hallatott”. A feudalizmus kommunista és nem kommunista ellenségei pedig mint magától értetõdõ dolgot emlegetik a „jus
primae noctis”-t az egész feudalizmus folyamán, pedig õk nálunk egész 1944-ig feudalizmusról beszélnek. (Csak nem azért, mert ha õk lettek volna a földesurak, vagy ha az állam az
õ kezükben lett volna, akkor a gyakorlatban csakugyan „jus primae noctis” lett volna?) Wesselényivel kapcsolatban azonban külön érdekesség, hogy ezek a förtelmek éppen annak a magyar fõúrnak a birtokain történik, aki közéleti szereplésében éppen a jobbágyok jogainak
kivívását írta zászlajára és éppen ezzel szerezte meg magának „honfitársainak vonzódását”.
A Wesselényi elleni vádlevél (megesketett tanúk vallomásai alapján) e nagy „hazafi” hét,
kivétel nélkül jobbágyai vagy alkalmazottai leányaitól származó törvénytelen gyermekét sorolja fel név szerint. Fentebb azonban már láttuk, hogy ezen kívül volt neki még két, Verzsényi
Róza és Katalin nevû törvénytelen lánya is, akikkel úgy bánt, mint törvényes gyermekeivel. (Atöbbiekkel tehát nem bánt úgy. Vendégeinek: Deáknak, Vörösmartynak is csak ezt a kettõt mutatta be.) Érthetetlen, hogy errõl a kettõrõl a vádlevél se szól semmit. A teljes szabadságot tehát még õ is szégyellette.) Lehet, hogy ezeknek az anyjuk elõkelõbb származású volt.

57

Eddig tehát már Wesselényi kilenc törvénytelen gyermekérõl tudunk név szerint. De
ezek csak az életben lévõk. Tudvalevõ azonban, hogy ezelõtt száz évvel a gyerekek fele már
csecsemõkorában elpusztult. Hát még a törvénytelen, tehát nem szívesen látott gyerekek közül mennyi pusztult el!
Aztán az is egész bizonyos, hogy Wesselényi minden effajta bûnét nem tudta az ügyész
kikutatni, sõt talán nem is törekedett rá. Hiszen nem ez volt a per lényege, s így nem is voltsok értelme a teljességre való törekvésnek. Látjuk, hogy a két Verzsényi-lányt nem is említi avádirat, pedig Wesselényi valósággal tüntetett velük s így köztudomásúak voltak. Az is egész
bizonyos, hogy azok a lányok, akiknek Wesselényivel ilyen bizalmas kapcsolatuk volt, nem
nagyon kereshették a nyomozókkal való érintkezésbe jutást. Egész bizonyos, hogy ha mégis
kénytelenek voltak nyilatkozni, le is tagadták, kivált ha a viszonynak nem volt maradandó
következménye. De még ha volt is, akkor is letagadhatta a szép, de most bajba került földesúrba szerelmes lány, hogy a gyermek tõle való. Normális falusi lányban egyébként is van (skülönösen volt akkor még) annyi szemérem, hogy hasonló dolgait nem szellõztette, hacsak
nem volt rákényszerítve. Joggal feltehetjük tehát, hogy a felsorolt kilenc törvénytelen gyermek Wesselényi effajta bûneinek csak egy halvány töredékét jelenti.
E meggondolások alapján elmondhatjuk, hogy Wesselényi szinte az egész környék minden szemrevaló lányát megrontotta s valósággal rossz szelleme volt a vidék magyar népének.
Mint a felsorolt nevekbõl láthatjuk ugyanis, áldozatai között oláh lányt egyet se találunk, noha a környéken az oláhok sokkal többen vannak, mint a magyarok, s említettük már, hogyéppen ezért Wesselényi maga is és már az apja is tudott oláhul. A magyar lányok ottani megrontása egyúttal kálvinista lányok megrontását is jelenti. Wesselényi jobbágyai mind kálvinisták voltak, de általában a szilágysági magyarság is majdnem teljesen az. (Törvénytelen
leányai között a Zsuzsi és Eszter keresztnevek is erre vallanak.) Ez is szemléltetõ illusztráció
arra, milyen volt ezeknek a „hazafiaknak” és általában minden egyházellenes embernek magyar haza- és fajszeretete.
Pedig még nem fejeztük be Wesselényi nemi bûnlajstromát. Láttuk, hogy V. Ferdinánd
szívjósága s azoknak az aulikus magyaroknak, akik ellen õ azelõtt mint hazaárulók és német
cselédek ellen izgatott, iránta való jóakarata folytán a börtön helyett fürdõhelyre mehetett,Graefenbergbe. Fõerdészének, Hadwinger Ferencnek a felesége, aki egy takács lánya volt,
szintén oda való lehetett, mert mikor a szegény, testben-lélekben beteg, mártír Wesselényi,aki akkor már egyébként is az ötven felé járt, végül Graefenbergbõl hazajött 1845 végén, magával hozta Hadwinger Ferenc feleségének „bájos és fiatal” húgát, akit Kardos hol 18, hol
csak 16 évesnek mond (biztosra vehetjük, hogy csak 16 éves volt s Kardos csak azért szeretné egy kissé felnõttebbé tenni, hogy Wesselényi szégyenét kisebbítse), mégpedig a terhesség
legutolsó stádiumában. A gyermek tehát eszerint csak mindössze tizenöt éves lehetett, mikora testben-lélekben beteg, vén Wesselényi megrontotta. Hogy Wesselényinek „vak” létére
hogy tetszhetett meg annyira, hiszen nem láthatta, mennyire „bájos” (Kardos, I., 26. o.), vagypláne „tündérszép” (Kardos, I., 357. o.), azt nem tudom.
Mikor Wesselényi Graefenbergbe került, már egész bizonyosan ismerte az Erdélyben ellene megszerkesztett vádiratot s benne a magyar szüzek seregeinek megrontását. Mivel
egyébként is beteg volt, fiatal se volt már, vaksága is sok csábítástól vagy kísértéstõl megmentette s arra is ugyancsak sok oka volt már, hogy belássa az érzéki örömök csalékonyságát[csalókaságát], annyit már igazán elvárhattunk volna tõle, hogy legalább ott, azon a katolikus
vidéken, már abbahagyja az ártatlan szüzek megrontását.
Õ azonban nemcsak még ott is vétkezett, hanem még ott is és még akkor is fiatal bimbók, 15 éves lányok kellettek neki. Annyit azonban mégis használt neki a perbefogás, hogy
nem tartotta tanácsosnak még ez újabb bûntettével is kihívni maga ellen a magyar társadalom
ellenszenvét s ezért hazaérkezte után azonnal nõül vette a megrontott idegen gyermeklányt.

58

Életrajzírójának és hittestvérének, Kardosnak, még ezek után is kedve van hozzá, hogy
magát úgy fejezze ki, hogy „a graefenbergi egyszerû takácsmester tündérszép hajadon leányát”. Pedig hát az bizonyára nem Wesselényi érdeme, hogy a gyermek, akit megrontott, tündérszép volt, az – legalábbis hazafias szempontból – legkevésbé.
Hogy tüstént elvette, az se érdeme, mert a dologgal valóban sietni kellett. Noha ugyanis
az esküvõ 1845. november 20-án volt, a gyermek, egy fiú (aki után még egy fiú és egy lányis született s ezek tartották fenn a Wesselényi-családot) még szintén ugyanebben az évben
megszületett. Ez az esküvõ után annyira hamar volt, hogy a jó Kardos Samu, hõse iránti kíméletbõl, nem is közli a gyermek születésének hónapját és napját. Hogy ennek tényleg ez azoka, mutatja az, hogy a második fiúét már közli s azt is hangsúlyozza, hogy mindkettõnek
„keresztelési bizonyítványai kezeim közt eredetiben megvannak”.
Ezek a keresztelési bizonyítványok azt mutatják, hogy ha már ilyen dicstelenül kellett
házasodnia, Wesselényi legalább kellõ számú szépségflastromról [vigaszról] gondoskodott.
Csak azért is épp úgy vagy még talán még jobban örült a gyermeknek, mintha törvényesen és
grófkisasszonytól származott volna. Vagy talán inkább azért csinálta, hogy a közvélemény netudja meg, milyen szégyenletesen született az a kisfiú. (Nem is tudta meg.) Könnyû ugyanis a„hazafiaknak”, mert azok bûneit nem kutatják ki a szemfüles rosszmájúak, mint a fõhercegekét vagy a fõpapokét, vagy az aulikus „hazaárulókét”, sõt épp oly szemfülesek ezek elkenésében, mint azokéinak kikutatásában és felfújásában.
Wesselényi egész sereg keresztszülõt sorakoztatott fel a gyermek tiszteletére s köztük
nem kisebb embereket és hazafiakat, mint Kossuth Lajos, Deák Ferenc, Bezerédi István, Klauzál Gábor, gróf Bethlen János, gróf Teleki Domonkos, gróf Teleki László, gróf Ráday Gedeon, báró Jósika Miklós (a hitehagyott Jósika, a regényíró), báró Kemény Zsigmond,
Vörösmarty Mihály, Bajza József stb. Köztük szép számmal vannak katolikusok is, mint látjuk, éppen csak Széchenyi nincs köztük. Wesselényi most már csak ebben a tömeges elõkelõ
komaságban élte ki hiúságát (mert hát legalább valamiben mindenáron ki kellett élnie).
Az esküvõ tehát az ismert okból sürgõs volt. Annyira azonban mégse volt sürgõs, hogyelõtte való nap, november 19-én, épp úgy, mint apja is, fia, a „nagy” Miklós is fel ne pofozza
felvilágosult elveit, a vallási türelmet, sõt hitközönyt, s ne gondoskodjék róla, hogy azt a szegény gyermeklányt, akit ártatlanságától és testi szüzességétõl már megfosztott, lélekben istönkre ne tegye és a hitétõl is meg ne fossza. A lánynak külsõleg és hivatalosan is át kellett
térnie a református vallásra. Hogy át is tért, az 16 éves korából, abból a pár elemi iskolából,amit elvégzett és a võlegény báróságából, 26.000 holdjából, szellemi fölényébõl és erõs akaratából egyaránt következett.
Ebben Wesselényi nagy református volt és igen erõs hitû. Mikor azonban megrontani
kellett a gyermeket, akkor nem volt nagy református. Vagy talán azért történt, mert ez szerinte nem ellenkezett azzal, hogy õ azért nagy református ne lehessen és maradhasson? Bizonyára katolikus bárók és grófok is voltak és vannak olyan ösztönemberek, mint amilyen
Wesselényi volt, de annyi bizonyos, hogy ha ezek süllyednek olyan mélyre, mint Wesselényi
süllyedt, õk nem szeretik úgy ennek ellenére is volt pap nevelõjüket és általában a katolikus
papságot, mint amennyire Wesselényi szerette az õ kedves Patakiját és általában felekezete
lelkészeit, hanem legalább annyira szidták a saját papjaikat, mint amennyire a buja Wesselényi utálta ugyanezeket a katolikus papokat. Ez a fontos különbség az eltévelyedett katolikusok és az eltévelyedett kálvinisták között.
Wesselényi 1833. március 28-i beszédében még így szónokolt az országgyûlésen: „Amostani század kifejlett értelmi, szelídült erkölcsi és megtisztult keresztyéni míveltségével
nem egyezik s ahhoz nem illik a vallások feletti vetélkedés és vitázások.” Beszédjét pedig így
fejezte be: „Aki felebaráti szeretet és igaz keresztyén indulat által nem tudja a felekezet ellen
törekvéseit és melletti részrehajlást kivetkezni, nem érdemli, hogy ezen század fia legyen.”59

Miért kellett tehát mégis annak a szegény megrontott 16 éves katolikus gyermeklánynak
mindenáron s már az esküvõ elõtt egy nappal egy olyan vallás tagjává lennie, melyrõl hazájában
addig nem is hallott, azaz miért kellett felekezetet cserélnie? Azért, mert a kálvinista Wesselényi ahitközönyt, sõt még a vallási türelmet is csak olyan komolyan vette, mint a jobbágyvédelmet. Azt
is épp oly álnokul hirdette, azt is csak épp olyan üres szólamnak tekintette, mint ezt?
Wesselényi az országgyûlésen azt mondta, hogy aki még mindig felekezetieskedik, az nemérdemli meg, hogy „ezen század fia legyen”. Vajon megérdemelte-e hát õ ezt a kitüntetést? Pedig
elveit, illetve szólamait sose változtatta meg, mert mikor Graefenbergbõl (a terhesség utolsó stádiumában levõ megejtett leány kíséretében) hazajött, a magyar írók nevében Péczely József,
kálvinista lelkész, ekkor is úgy üdvözölte, mint aki az önzés és balítéleteken kívül a „felekezetességtõl” is mentes s ezt a dicséretet Wesselényi természetesen ekkor is elfogadta.
Miért kellett tehát rögtön utána annak a szegény 16 éves Lux Annának vallást cserélnie?
Miért nem volt számára mégse irgalom? Azért, mert a gyermek már minden nap megszülethetett s annak nem volt szabad katolikusnak születnie. De hisz éppen ez a tûrhetetlen és Wesselényi korában már nem illõ felekezetiség, melytõl mentesnek kellett volna lennie annak,
aki meg akarta érdemelni, hogy felvilágosult korának gyermeke legyen. Talán az egyetlenmentsége Wesselényinek (de nem a magyar kálvinizmusnak és nem az akkori „hazafias” magyar íróknak), hogy valószínûleg az õt üdvözlõ magyar írók szónoka, Péczely, aki kálvinista
lelkész volt, se sokkal komolyabban vette ezeket az üres szólamokat, mint maga Wesselényi.
Hiába volt tehát a papolás „kifejlett értelemrõl”, „szelídült erkölcsökrõl”, „megtisztult
keresztyéni míveltségrõl”, „felekezetességrõl való mentességrõl”; hiába volt a mennyasszony„bájos” és „tündérszép”; hiába volt még csak gyermek; hiába volt már állapotos; ezek együttvéve se tudták ellensúlyozni Wesselényinek ellenkezõ szólamokat hangoztató (s milyen érces
hangon hangoztatta õket) túlzott felekezetiségét s ezért szegény Lux Annának szigorúanmegszabott határidõre hitet kellett cserélnie. Cserélt is természetesen, pedig – gyermeklányról
lévén szó – most még Kardos Samunak a Wesselényiéhez hasonlóan nagy kálvinista felekezetisége se meri megkockáztatni azt a megjegyzést, amit Wesselényi anyjának, Cserei Ilonának hasonló esetében még meg mer kockáztatni, hogy ti. az áttérés meggyõzõdésbõl történt.
Nem maradhatott meg ez a szegény, megrontott gyermek õsi hitében, mert megrontója
felvilágosult is volt, kifejlett értelmû is, szelídült erkölcsû (!) és megtisztult keresztyéni mûveltségû is, „a törvényhozó testnek” is tagja és századának is fia volt. De mi haszna volt
mindezen sok szép tulajdonságának, mikor összes elve csak üres szólam volt, de a római
Anyaszentegyházat annyira õszintén gyûlölte, hogy ez a gyûlölet elnyomott benne minden
szelíd erkölcsöt, fejlett értelmet és megtisztult keresztyéni mûveltséget?
Wesselényi is szakasztottan olyan volt e tekintetben, mint a mi bolsevistáink, akik szintén bevették alkotmányukba és szólamaik közé a vallásszabadságot is, a sajtószabadságot is,a szólásszabadságot is és a gyülekezési szabadságot is, de mindezt úgy elsöpörte az Egyház,a régi urak és kulákok elleni gyûlöletük s egyúttal félelmük, hogy ennek hatására szemrebbenés nélkül cselekedték mindig az ellenkezõjét annak, mint amit hirdettek, írásba fektettek és
alkotmányukban vezérelvvé tettek. S õk mindezt bátran és nyugodtan tehették is, mert nem
volt széles e határban olyan ember, aki ezt nekik szemükre merte volna hányni.
De láthatjuk, hogy Wesselényi is nyugodtan vihette „a róm. kat. vallásról a református
anyaszentegyház kebelébe” a másállapotban levõ Lux Annát, mert se a katolikus Deák, se a
katolikus Vörösmarty, se a katolikus Bezerédi, se az akkor még katolikus Jósika, se a katolikus Klauzál nem szólt neki érte, annál kevésbé figyelmeztette arra, hogy ellentétbe került elveivel és korával. Õk ennek ellenére is épp úgy vállalták nála a keresztapaságot, mint
egyébként vállalták volna. Jó balekok és katolikusok voltak õk ugyanis.
Õk maguk komolyan vették „a felekezetiségtõl való mentességet”, mint tárgyilagos és„kifejlett értelmû” emberekhez illik, akkor is, ha a saját vallásuk kárára ment, sõt akkor a legjobban. Azzal pedig egyáltalán nem törõdtek, hogy protestánséknál ez nem így szokás, mert

60

ott ezt csak a katolikusok felé hangoztatják. Wesselényi és hittestvérei ennél sokkal ravaszabbak voltak. Õk csak akkor nem felekezetieskedtek, mikor abból az õ felekezetüknek volthasznuk, vagyis csak akkor, mikor katolikus barátaikat kellett hitközönyössé tenniük. Nekik
maguknak eszük ágában se volt bevenni a másoknak annyira ajánlott csodaszert.
A katolikusok azonban annyira bevették a maszlagot, hogy a magyar társadalomban még
ma se tudja senki se, hogy a nagy és felvilágosult Wesselényi felesége katolikus volt, de az
esküvõ elõtt való nap át kellett térnie. Természetesen azt se tudják, hogy csak gyermek voltmég, azt se, hogy mégis állapotos volt már, s azt se, hogy mindezt (a teherbe ejtést is és akényszeráttérést is) Wesselényi csinálta vele, mégpedig akkor, mikor már vak is volt és vértanú is. Meg kell hagyni, hogy érdemes nálunk nagy „hazafinak” lenni. Ha fõpap lett volna és
aulikus, semmi mást nem tudnánk róla, mint csak a liliomtiprást és a vallási erõszakot, de ezt
aztán annál jobban tudná róla mindenki.
Wesselényi még abban is hasonlított a kommunistákhoz, hogy – érthetõ okokból – mintõk, õ is ellene volt a törvényes és törvénytelen gyermekek közti megkülönböztetésnek s mint
említettem már, õ nevezte elõször törvénytelen gyermekeit „természetes” gyermekeinek. Abban pedig Martinovicshoz, a moral insanityben [az erkölcsi gátlások teljes hiányában] szenvedõ délszláv forradalmár szerzeteshez hasonlított, hogy mint az, õ se szenvedhette a
harangzúgást. Útinaplójában azt találjuk, hogy „Majlandban” „a sok idomtalan harangozás”
neki is igen terhére volt. (Kardos, I., 322. o.)Jellemzõ, hogy Wesselényi az õ „magas” erkölcsi felfogásával és szokott gõgjével a bujaságra vonatkozó és az erdélyi vádlevélben említett bûneirõl csak annyit mond, hogy õt„gyermeknemzéssel” is vádolják. Nem mondta, hogy valótlanul vádolják, mert ezt a legjobb
akarattal se mondhatta, de viszont úgy tett, mintha a vád ezen része nevetséges volna, mert
hiszen bizonyára világos, hogy gyermeket nemzeni nem bûn, hanem egyenesen hazafias, sõtkeresztény érdem. Mivel azonban õ bûnt egyedül csak a bécsi kormányban volt hajlandó észrevenni, de magában semmiképpen se, mert õ mást, mint jót és dicsérendõt nem is tehetett,nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy van törvényes gyermeknemzés és van megbotránkoztató, a nép megrontásával járó jogtalan és törvénytelen gyermeknemzés s õ ezt az utóbbit
csinálta, nemegyszer bizonyára még erõszakot is alkalmazva.
Jellemzõ, hogy hûséges bámulója, hittestvére és életrajzírója, Kardos Samu se tesz hõseeffajta dolgaira semmi megjegyzést. Valóban, így is volt a legokosabb, hiszen effajta megjegyzéseivel egyszer, illetve háromszor már úgyis lefordított bennünket a székrõl, mikor az
erkölcsi kihágásokat csak a nádi verebek számára nyilvánította tilosnak, de nem az olyan kõszáli sasok számára, mint amilyen az übermensch [felsõbbrendû] Wesselényi volt.
Mellesleg csak azt jegyezzük meg, hogy a valóságban a nádi verebeknek éppen úgy nincsenek törvénytelen gyermekeik, mint a kõszáli sasoknak, mert mindketten állatok, melyek
csak a természet törvényeinek engedelmeskednek. Törvénytelen gyermekei csak embereknek
lehetnek s emberek között ez a nagyoknak még nagyobb bûnük, mint a kicsinyeknek. Wesselényi is milyen sokat ártott vele például a „hazafiságnak” is. Régen, az egyoldalú történetírás
lehetõsége idején ugyanis még ezeket el lehetett hallgatni, s mint a példa is mutatja, ez nálunk nagyszerûen sikerült is. Azonban ez ma már nem lehetséges. Ma már a történetírás mindenkirõl megmondja az igazat, s jaj azoknak az elveknek, melyeknek képviselõi könnyûeknek
találtatnak. Az embereknek ilyenkor maguk az elvek se kellenek. S ha ez nem kivételképpen
történik, hanem szabályként, minden emberre egyaránt vonatkoztatva, tehát a hazafias hõsökre is, akkor igazuk is van.
Ezért teszem mindig idézõjelbe az a hazafiságot, melyet Zápolya Jánosok, Bocskai Istvánok, Bethlen Gáborok, Rákóczi Györgyök, Wesselényi-összeesküvõk, Thököly Imrék, Rákóczi Ferencek, Martinovics Ignácok, Wesselényi Miklósok, Kossuth Lajosok vagy Gömbös
Gyulák képviselnek. Hiszen ha õket megismerjük s mégis hazafias hõsöknek tartjuk, akkor
magát a hazát járatjuk le.

61

Tudom, hogy vannak olvasóink, akiket nem érdekelnek Wesselényi törvénytelen gyermekei, mert õk az effajta dolgokat államférfiakban, általában a lángelmékben nem tartják
fontosaknak. Ilyesmik csak papokban érdeklik õket s ilyesmit csak papoknak nem hajlandók
megbocsátani. Wesselényiben legfeljebb azt kifogásolták, miért csinált Lux Annából mindenáron még kálvinistát is, de nem azt, hogy teherbe ejtette, különösen mikor utána még el isvette. Az is csak szépséghiba, hogy majdnem nagyapja lehetett volna, de a szépséghiba nem
lényeges dolog s ennyit egy nagy hazafinak és emberbarátnak még megbocsáthatunk.
Wesselényi becsületén azonban még ezen okoskodás elfogadásával se segíthetünk, mert
most olyan bûnei következnek, melyeket még vallástalan alapon állva se lehet neki megbocsátani vagy mellékesnek nyilvánítani. Az emberbarát Wesselényi nemcsak azzal vétkezettjobbágyai ellen, hogy leányaikat – lehet, hogy beleegyezésükkel – megrontotta, hanem sanyargatásukkal és kínzásukkal is. A lányokat megrontotta, a férfiakat megbilincseltette, ütötte-verte, botoztatta minden jogos ok nélkül, tisztán dühében vagy bosszúállásképpen. S
mindezt a nyilvánosság elõtt jobbágyvédõ Wesselényi tette és a XIX. században, a jobbágyvédelem korszakában. Az a Wesselényi viselkedett így, akinek állítólag oly nemes szíve még
azt se tudta eltûrni, hogy egy-egy jobbágylegényt akarata ellenére katonának elvigyenek. Ebbõl ugyanis nem neki volt haszna, hanem az államnak. Ezt nem tûrte.
Wesselényi emellett alapítványt is tett jobbágyai javára, nemes lelkû tettét természetesenszínes és nagyhangú szólamoktól pufogó alapítólevéllel reklámozva. A nagy önérzettõl ésönteltségtõl majdnem megpukkadva így kezdi például: „Az okosság szülte szabadságot tartom az élet legfõbb javának, legszentebb igaza ez a halandónak, akaratom közvetlensége
ezért legfõbb törekvésem. Földi erõhatalom koholta láncokat széttépni vagy megvetni érzem
erõmet, de ezeknél inkább irtózom azon bilincsektõl, melyek a lelket s szabad akaratot nyûgözik, akár körülmények, akár indulatok vagy értelmi félszeg fûzte légyen azokat. De valamint undorodva lököm el magamtól mindazon fékeket, melyeket akaratomra önmagam kívül
akármi más egyéb vetni akar (most már értjük, miért gyûlölte annyira Wesselényi a katolicizmust), szintén úgy örömest szenvedem erkölcsi érzés s kötelesség által akaratomnak tulajdon
magam által való megkötését”. (Mit érnek azonban ezek a szép szólamok, mikor azt kell látnunk, hogy Wesselényi „tulajdon maga” nemcsak akkor nem „kötötte meg akaratát”, mikorszép lányt látott, hanem még akkor se, ha jobbágyai megharagították, sõt még akkor se, mikor birtoka jövedelmének növelésérõl volt szó, akár jobbágyai kínzása árán is.)Ilyen elvek mellett azt is értjük, miért kellett Wesselényi ellen elõbb-utóbb eljárást indítani. Az ugyanis, aki „undorodik” tõle, hogy neki bárki is parancsoljon, legfeljebb csak királynak jó, sõt még annak se, ha alkotmányos király, mert az alkotmány és a törvény bizony
még a királynak is parancsol, s még a királynak se csak akkor kell megkötnie magát, ha „tulajdon maga” akarja. Wesselényi tehát egyedül csak annak való lett volna, akit pedig állítólag
egész életében annyira gyûlölt: zsarnoknak. Igaz, hogy azt is mondja, hogy õ magától is megköti magát akkor, mikor „az erkölcsi érzés és kötelesség” parancsolja, de hogy ezt mennyire
csak a gõg és az öncsalás mondatja vele, rögtön látjuk, ha további bûnlajstromát erdélyi vádlevelében olvassuk:
Wesselényi azonkívül, hogy egyáltalán nem zabolázta önmagát akkor, mikor jobbágyai
leányait, sõt mikor már betegen és már elítélése után a kis Lux Annát megkívánta, épp úgy
akkor, mikor még otthon volt, Zsibón, s az országot járva izgatva a zsarnoki hatalom ellen ésa jobbágyoknak jogokat és egyenlõséget követelve, „szolgáló emberein irtóztató, csak emberiséggel egybe nem férhetõ kegyetlenségeket követett el, jelesen Daróczi Istvánt, Zörgõ Józsefet s másokat maga kezével, hajoknál fogva lova mellett meghurcolta (s ez az ember
hirdette magát „emberségesnek”, „fejlett értelmûnek”, „szelídült erkölcsûnek”, „tisztult keresztyén érzésûnek”!); Kovács Józsefet maga keményen megverte, ütötte, az utcán több helyt
lehúzatta, több mint száz pálcát üttetett reája, vasra verette (tudvalevõ, hogy a bot 25 szokott
lenni, Wesselényi azonban a nyilvánosság elõtt azért harcolt, hogy még ennyit se legyen sza-62

bad adni, hanem a botbüntetést teljesen el kell törölni); Kovács Jánost is az alperes báró úr (õbeszélt zsarnokságról, mikor a bíróság még ezek után is és még a vádlevélben is ilyen udvariasan titulálja) hajánál fogva megragadta azért, hogy testvéréért kért, hogy engedne meg nékiés bánnék törvényesen vele, a földre csapta és addig öklözte, míg elállott rajta, azután felvitetvén az udvarra, vasra verette és másnap 25-öt vágatott reája”.
„Amidõn a marhák járvány szájfájása miatt emberei igavonó marháikkal elé nem állhattak, a báró úr udvarában megrakták a szekeret ganéval s úgy az emberekkel hallatlan kegyetlenséggel húzatták. Embereit a felsõbbséghez nyújtott panaszos kérelmeit visszavételére
kényszerítette, sérelmeik feladásáért tömlöcözéssel kínozta.” Wesselényi e gaztettei bizonyítására természetesen mind tanúkat nevez meg a bíróság.
Ezek bizony olyan hallatlan és hajmeresztõ dolgok, hogy szinte elképzelhetetlen, hogygarázdálkodhatott ez az ember szabadon évtizedeken át, hogy maradhatott büntetlen, sõthogy izgathatott szabadon még a kormány ellen is, és lehetett jobbágyvédõ és emberbarát
hallgatói gúnykacaja nélkül. De még inkább hihetetlen, hogy minderrõl a magyar közvélemény mit se tud, sõt Wesselényi még ma, százötven évvel e borzalmak megtörténte után is,olyan tisztelt nemzeti hõsünk, hogy alig van párja s õt még azok is tisztelik, akik Kossuthból
már rég kiábrándultak. Pedig mindezek Kardos Samu mûvében is megvannak, mely már
szintén több mint egy fél százada jelent meg s én magam is onnan veszem õket. De jó éshasznos dolog „hazafinak” lenni!
Mi lett volna azonban, ha mindezt egy fõpap birtokán csinálták volna (merthogy – mint
Wesselényi – a fõpap maga személyesen csinálta volna, azt még elképzelni is lehetetlen).
Láttuk azonban, hogy Balassi Bálint, Zrínyi, a szigetvári hõs és Zrínyi, a költõ, birtokain egyaránt mindennaposak voltak a jobbágyok, illetve a foglyok kínzásai, mégpedig ez utóbbiaké
csak azért, hogy hozzátartozóik hamarabb kiváltsák õket és többet fizessenek értük.
Itt látjuk csak, hogy még a leghitványabb fõpapok is mennyivel különbek voltak, mint alegkiválóbb és az utókortól agyonmagasztalt nem pap kortársaik. A fõpapok „bûneit” csak
úgy tudjuk igazságosan megítélni, ha a Zrínyiekrõl és Wesselényiekrõl se hallgatjuk el mindezeket akkor, mikor a fõpapokon még csekélységek miatt is felháborodunk, mert tetteiket
nem korukhoz, nem kortársaikhoz viszonyítva, nem az akkori erkölcsöknek megfelelõen, hanem a mai viszonyokba helyezve ítéljük meg.
Azonban valaki azt kérdezné, hogy mindaz, amit most Wesselényirõl elmondtunk (s aZrínyiekrõl és Balassákról felelevenítettünk), nem fényes cáfolata-e mindannak, amit azelõbbi kötetben a hajdani jobbágyok jó sorsáról és megbecsülésérõl elmondottunk?
Nem. Kivételek ugyanis mindenütt és mindig vannak. Említettük, hogy Wesselényi apját
úgy hívták: a „bolond” Wesselényi. A bolond földesurak azonban bizonyára feltétlenül kivételeknek tekintendõk. Tehát a jobbágynyúzó földesurak is, mint más bolondok, kivételek voltak. A Balassák is ilyenformák voltak, s láttuk, hogy Zrínyi, a költõ is mennyire abnormálisanérzékeny és ingerlékeny idegzetû ember volt.
Ezeknek a „bolondoknak” a dühöngését régen jobban lehetõvé tette, mint ma lehetséges
volna, a rossz közlekedés, a központi hatalom gyengébb volta s az, hogy ezek a „bolondok”
bevehetetlen várakban laktak.
Hogy azonban Wesselényi még a XIX. században is ilyen szörnyûségeket csinálhatott, azon
mi is csodálkozunk. De hát a „hazafinak” minden szabad volt, mert Bécs messze volt, azok pedig,
akik közel voltak, szintén „hazafiak” voltak, tehát Wesselényi elvbarátai és hittestvérei. A katolikus és aulikus szomszédok pedig részint talán csak mendemondáknak gondolták, vagy legalábbis
túlzottaknak tartották a róla szóló híreket, részint pedig nem tartották tanácsosnak ilyen bikaerejû
bolondokat magukra haragítani. Hiszen láttuk, hogy a gorbói Jósikával még így is hogyan bánt a„bolond” Wesselényi. Hogy mert volna hát valaki fia, a „nagy” Wesselényi (Kardos Samu így
hívja) ellen fellépni s az ünnepelt, nagy hazafi ellen Bécsben „aljasul” „áskálódni”? Hiszen
mint aulikusoknak és „hazaárulóknak”, már eddig is túl sok volt már itthon a rovásukon.

63

Amit a két Wesselényi csinált, annál kevésbé tekinthetjük szabálynak vagy általános dolognak, mert hiszen ne feledjük, hogy mind õ, mind az apja börtönviselt emberek voltak, még
ha a sikeres hazafias reklám börtönüket „az önkény” börtönének is nevezte. (Látjuk, hogy az„önkényt” a Wesselényiek gyakorolták, nem pedig Bécs.) Hogy más fõurak nem úgy bántak
jobbágyaikkal, mint Wesselényi, láthatjuk abból is, hogy jobbágyai panasszal éltek ellene és
ismételten a hatóságokhoz próbáltak fordulni védelemért, Wesselényi azonban terrorral, fenyegetésekkel, sõt kínzásokkal akadályozta meg õket a feljelentésben.
Említettük, hogy ezek a kegyetlen Wesselényiek valójában bolondok voltak, mert hiszenaz egész környék jobbágyságát ellenségeikké tették. Így azonban nem lehet eredményesen
gazdálkodni. Láttuk, hogy Wesselényi is, apja is, tele voltak adóssággal, noha nagyon gyakorlati, szorgalmas és jól gazdálkodó emberek voltak egyébként.
A vádlevél idézett részébõl azonban azt is láthatjuk, hogy Wesselényi mentségére még
azt se hozhatjuk fel, hogy a nagyanyjától és apjától örökölt féktelen indulat egy idõre megfosztotta józan eszétõl és önuralmától. Ezt a mentséget nemcsak azért nem fogadhatjuk el,mert mint láttuk, Wesselényi maga mit sem tud effajta fogyatkozásairól, hanem gõgös fölénnyel dicsekszik ennek épp az ellenkezõjével, s azt hangsúlyozza, hogy õ külsõ parancsot
senkitõl el nem tûr ugyan, de mikor az erkölcs, a józan ész és a felvilágosultság úgy kívánja,akkor õ maga parancsol mindig magának s maga gondoskodik róla, hogy tettei mindig összhangban álljanak az értelemmel, az erkölcsi érzékkel, a kereszténységgel és kora felvilágosult szellemével. Látjuk, mennyire helyt nem álló volt ezen állítása.
Ha Wesselényi jobbágykínzásaira mentségül elfogadjuk az ész és a szabad akarat mûködését egy idõre megbénító féktelen indulatot, haragot, akkor nem lenne-e megokolt Bécs, az
udvar, az Egyház és a konzervatívok elleni féktelen gyûlöletét is ebbõl a féktelen indulatból
és az észbontó indulatosságból származtatni s dicsérendõ hazafiság helyett patologikus okokból eredeztetni? Ha igen, akkor benne nem az izzó hazaszeretetet kell bámulnunk, utánzásra
ajánlanunk, hanem a lelki betegséget kell szánalommal és részvéttel néznünk.
Wesselényi mentegetése azonban még ezen alapon is teljesen lehetetlen. A vádlevélbõl
láttuk ugyanis, hogy egyik jobbágyát, Kovács Józsefet, elõször keményen megverte (személyesen, bárói, illetve „hazafias” kezeivel), aztán utána folytatásul az utcán is lehúzatta s nem
is 25, hanem száz botot veretett rá, s még ezután is vasra verette. Kétségtelen, hogy aki így
tesz, az nem jobbágyvédõ, nem is reformer (még ha a reformkor hõse is), hanem csakugyan
dühöngõ vadállat. De ha az, akkor haragja legalább annyi dühöngés után már lecsillapulhatott volna, mert hiszen már bõségesen eleget tett az „igazságnak”.
Ámde mindezek megtörténte után oda járult hozzá ennek a szerencsétlen Kovács Józsefnek a jó testvére, a János, s megkérte a báró urat, hogy elégelje meg már a büntetést és eressze
ki a vasból és a vár börtönébõl azt a szerencsétlen jobbágyot, az õ testvérét. A történtek után,
melyek ugyancsak rettegéssel tölthettek el minden jobbágyot, aki látta, joggal feltehetjük,
hogy a nagyúrral szemben, aki egyébként is bikaerejû volt és éppen dühöngött, ez a kérés
sokkal inkább könyörgésféle lehetett, sírva és reszketve elõadva, mint kihívó követelés. A bikaerejû ember azonban erre õt is azonnal hajánál fogva felkapta, a földhöz csapta, öklözte,aztán õt is vasra verette, noha neki más bûne kétségtelenül nem volt, mint csak az, hogy könyörgött a testvéréért vagy – a legrosszabb esetben – Wesselényit kegyetlenségére is igazságtalanságára figyelmeztette. (Úgy látszik, Wesselényi azért haragudott annyira gyönyörû
„hazafias” beszédeiben, hogy a bécsi kormány csak azért kínoz bennünket, mert ütései miatt
jajveszékelni merészelünk, mert õ a maga jobbágyait csakugyan csak azért verte.)
A legjobban azonban azon botránkozom meg, ami most következik: Másnap, mikor már
aludt a dologra egyet, tehát már vissza kellett nyernie nyugodtságát, mert ha tudott aludni(ami durvalelkûségének jele lenne), akkor idegzete reggelre már rendbe jött, ha pedig álmatlanul hánykolódott, akkor ugyancsak alkalma volt lelkileg magába szállni és bûnbánatot tartani. Õ azonban másnap újra elõhozatta a börtönbõl és újra 25-öt vágatott rá. Mivel64

bosszúból tette, a dolog természetébõl következik, hogy végignézte a botozást (mert a dühöt
csak így lehet kielégíteni). Ha azonban a büntetést végrehajtó hajdúknak a szeme láttára kellett verni, gondolhatjuk, mekkorákat kellett ütniük. Ha a tegnapi hajcibálást, öklözést, földhöz vágást és utána még a száz botot menteni tudjuk (bár ehhez is hihetetlenül nagy jóakaratés „hazafiság” kell), mivel tudjuk menteni a másnapi újrakezdést, noha azóta újabb bûnrõl
szó sincs?
Hát ahhoz meg mi köze van a földesúr vele született féktelenségének, hogy száj- és körömfájás idején az ökrök helyett a jobbágyoknak kellett kifuvarozni a trágyát a földekre? Hiszen itt már egyedül csak a kapzsiság, a pénzvágy, a nagyobb jövedelem lehet az ok, nem
pedig az indulatosság vagy a hirtelen harag.
Mindezen felháborító dolgok cáfolatára vagy legalább megmagyarázására, mentségére
vagy enyhítésére se maga Wesselényi, se Kardos Samu egy szót se hoz fel. Ez utóbbi csupánannyit jegyez meg, hogy a meggyötört jobbágyok közül az egyiket „18 év elõtt verte meg”dicsõ „árvízi hajósunk”. Ez bizonyára nem cáfolat, hanem megerõsítése annak, hogy a vádirat tényleg igazat mond. Ennek alapján még csak azt se mondhatjuk, hogy e visszaélések
csak a fiatal Wesselényi bûnei voltak, aki azonban azóta, mióta hazafias hõssé és jobbágyvédõvé vált, effajta kihágásait rég abbahagyta, tehát megjavult. Az a megjegyzés ugyanis, hogy
a felsorolt kegyetlenségek közül csak az egyik történt 18 éve, egyúttal azt is bizonyítja, hogya többiek újabb keletûek.
Az is furcsa, hogy Kardos azokat a hallatlan brutalitásokat, melyeket a vádlevél felsorol,
egyszerûen csak „megverésnek” nevezi. Pedig ezeket a „megveréseket” illetõen a valóság
csak több és csak nagyobb fokú lehetett, mint amennyit perrendszerûleg bizonyítani sikerült,
mert igaz, hogy maga Wesselényi az erdélyi vádemelés után nem mert többet hazamenni s
így jobbágyainak már nem kellett tõle félni, de ott volt helyette jószágkormányzója, a vele
mindenben egyetértõ Kelemen Benjámin, aztán ott voltak erdészei és gazdatisztjei, akik vagy
fenyegetéssel, vagy hízelgéssel és lekenyerezéssel bizonyára mindent elkövettek, hogy bajban levõ urukon segítsenek s így minél kevesebb tanú valljon ellene.
Ismerve az akkori szociális és gazdasági viszonyokat, bizonyosra vehetjük, hogy az ajobbágy, aki Wesselényi ellen vallott, egyúttal már arra is elszánta magát, hogy nemcsak
Zsibóról, hanem még Zsibó környékérõl is elköltözik. Valószínû, hogy ezek a szegény Kovácsok, Darócziak és Zörgõk, vagyis azok, akik vallottak, akkor már nem is voltak Wesselényijobbágyok, hanem már régebben elköltöztek onnan.
Hogy a Wesselényi-birtokokon mennyire szabály, nem pedig kivételes dolog volt az abánásmód, melyet a Wesselényi ellen szerkesztett vádirat említ, azt onnan is láthatjuk, hogy
mikor utána nemsokára 48-ban egy idõre meglazult az ilyen Wesselényi-féle magyar basák
terrorja s a nép fellélegezhetett, talán sehol se voltak az országban olyan jobbágyzavargások
és a részükrõl elkövetett erõszakosságok talán sehol se voltak olyan nagyok, mint éppen
Zsibón, ahol Wesselényi garázdálkodott, akarom mondani: gyakorolta a jobbágyvédés humanizmusát. A mi történelmünkben ugyanis Wesselényi errõl nevezetes, nem pedig a jobbágyveréseirõl. Ez utóbbiról nem tudom, hány olvasóm hallott már akár csak egy szót is. Hiszen
magam is megértem ötvenedik évemet, mire elõször hallottam róla. Kardos Samu kétkötetes
nagy mûvében is úgy el van dugva Wesselényi e szégyene, hogy aki nem olvassa el az egészet, kihagyások nélkül, annak figyelmét könnyen elkerülheti!
Az a zsibói magyar és kálvinista jobbágyság, melynek alkalma volt Wesselényit megismerni, a magyar függetlenségi törekvések e vezérférfiával együtt magát a függetlenség ügyét
is, melyet ez a „hazafi” olyan méltatlanul képviselt, meggyûlölte. Emiatt aztán az a furcsa és
megbotránkoztató dolog történt meg, hogy 48-ban Zsibó református magyar népe a saját fajtája ellen az oláhokkal tartott.
Szeremlei Samu, aki református lelkész s így „reakciós” érzelmûnek semmiképpen se
tarthatjuk, „Magyarország krónikája az 1848 és 1849. évi forradalom idejébõl” címû mûvé-65

nek elsõ kötete 280. oldalán olvashatjuk erre vonatkozólag a következõket: „P. H. (Pesti Hírlap) 198. sz. szerint a magyar volt jobbágyok Sibón már október közepén fellázadtak s ref.
lelkészüket Urbanhoz (a császári vezérhez) Naszódra hurcolták. Annyi más adatokból (Honv.
57., 58. sz.) is világosan kitûnik, hogy a fentebbi lázadásban az oláhokkal a sibói magyarokkezet fogtak. Mi ok indítá õket erre, az utóbbi hosszú közlemény gondosan eltakarja.” (De természetesen errõl Szeremlei se szól semmit. Nem is tudom, hogy õ is arra gondol-e, amire én.)Mint látjuk, Wesselényi miatt még a kálvinista lelkész se kellett ezeknek az agyongyötört
kálvinista jobbágyoknak. Bizonyára azért, mert a lelkész Wesselényivel – nagy kálvinistasága miatt – jóban volt. Hisz látjuk, hogy vele olyan szépen megértették egymást, hogy miután
földesura a megejtett leány testén elkövette az erõszakot, utána a lelkén az erõszakot már közösen követték el a lelkiismereti szabadság és a kor felvilágosultságának dicsõségére.
Vannak katolikus férfiak is, akik ártatlan lányokat megrontanak, de arról biztosíthatok
mindenkit, hogy noha a katolikus Egyház elvben nem áll a lelkiismereti szabadság alapján(nem is állhat, mert az igazság nem ismer magával szemben szabadságot), az ilyen katolikus
liliomtipró, ha áldozata kálvinista és utána oltárhoz vezeti, nemcsak azt nem követeli tõle,hogy legyen katolikus, hanem még õ maga ajánlja fel neki, hogy az oltár, amely elé áll, inkább kálvinista legyen. Így ugyanis az esküvõ elõtt ennek a katolikus gavallérnak nem kellmeggyónnia, s világos, hogy az ilyen buja emberek nem szeretnek gyónni (hacsak valaki adolgot nem gonoszságból, hanem pillanatnyi emberi gyöngeségbõl tette, ezt a feltevést azonban Wesselényivel kapcsolatban lehetetlenné teszi, hogy õ a liliomtiprásait „en gross” [nagyban] és sorozatosan követte el.) Vagyis az is lehet, hogy az ilyen katolikusnak nemcsak agyónás kellemetlensége miatt kell inkább a kálvinista oltár, hanem mert maga is érzi, hogy õinkább való kálvinistának, mint katolikusnak, lélekben már rég az is, csak az áttérés formaságaira lusta.
Wesselényi azonban úgy érezte, hogy amit õ Lux Annával csinált, egyáltalán nem teszi
méltatlanná arra, hogy továbbra is jó kálvinista maradjon, s így õt is kálvinistává ne tegye.
De viszont valószínûleg Lux Anna is érezte, hogy a történtek után már õ is inkább való kálvinistának. Ezért könnyen lehet, hogy nem is nagyon kellett kényszeríteni az áttérésre.
Jellemzõ, hogy Kardos Samu semmi következetlenséget vagy mentegetésre szorulót nem
talál abban, hogy a 16 vagy 18 éves Lux Annának az esküvõ elõtt való nap át kellett térnie.
Ellenkezõleg. Õ Wesselényit ennek ellenére is vallási szempontból rendkívül türelmesnek találja. Ezt a meggyõzõdését arra alapítja, hogy Wesselényi, a „buzgó” kálvinista (de nagy szégyen a kálvinizmusra, hogy Wesselényi „buzgó” kálvinista volt!), hithû kálvinistaságával
egyáltalán nem tartotta összeegyeztethetetlennek, hogy jószágigazgatója, Kelemen Benjámin,nem kálvinista volt, hanem unitárius. Hadwinger, a fõvadásza pedig római katolikus.
Kardos Samu tehát még azt is természetesnek tartotta volna, ha Wesselényi Hadwingert,sõt még az unitárius Kelement is azonnal Régeczi Nagy Pál lelkész elé állította volna áttérés
céljából. Kardos Samu még abban is dicséretes nagy vallási türelem jelét látja, hogy a katolikus Magyarország egy kálvinista fõúr 26.000 holdas uradalmában kivételesen még egy katolikus alkalmazott is akadt, noha csak azért akadt, mert az illetõ „vadász” volt és a jágerek
akkor még mind németek voltak, azok között pedig Magyarország közelében egykönnyen
nem lehetett protestánst találni.
De még ha legalább ez a szegény Hadwinger igazi katolikus lett volna! De láttuk, hogy õis csak olyan katolikus volt, hogy szegény kis sógornõjét jutalmul azért, mert ura megrontotta, õ maga szállítja gazdája felekezete részére! Hogy Lux Annának át kellett térnie, az nem
bizonyítja a felekezetiséget, mert az természetes, de az, hogy nem kellett áttérnie még
Hadwingernek, sõt Kelemennek is, mikor Wesselényi szolgálatába fogadta õket, az már nem
természetes. Az Kardos szerint Wesselényi nagy vallási türelmét bizonyítja.
De ha még az is bizonyítja Wesselényi vallási türelmét, hogy alkalmazottai közt kivételesen még egy katolikus is volt s – hallatlan vallási türelem! – nem is kellett neki (hivatalosan66is) áttérnie, mit szóljunk akkor ahhoz, hogy a mi Báthory Zsófiánk egész ezeréves történelmûnk legtürelmetlenebb katolikus asszonyaként szerepel, a Wesselényi-összeesküvés történetében mégis azt láttuk, hogy úgyszólván minden tisztviselõ alkalmazottja kálvinista volt segyiknek se kellett áttérnie?
Mit szóljunk ahhoz, hogy Zrínyi, a költõ, az ellenreformáció korában élt, nem pedig ahitközönyös „felvilágosultság” korában, mint Wesselényi Miklós, s legbizalmasabb embere
mégis a protestáns Vittnyédy volt, de nemcsak neki, hanem a kor majdnem minden katolikusfõurának õ volt az ügyvédje. Pedig hát Vittnyédy nem olyan protestáns volt ám, mint amilyen
katolikus Hadwinger volt, hanem olyan aktív és olyan fanatikus, hogy az egész országot bejárta amellett korteskedve, hogy a megyék ne katolikus, hanem protestáns követeket küldjenek az országgyûlésre! Vajon megmaradhatott volna-e Hadwinger Wesselényi jágerének, haõ is ilyenforma katolikus lett volna?
Mit szóljunk ahhoz, hogy Rákóczi Ferenc és Bercsényi Miklós, akik szintén nem a hitközönyös „felvilágosultság” korában éltek, hanem a katolikus barokk korban és mindketten jezsuita nevelésûek voltak, mégis mindketten protestáns embert tettek meg nem vadászuknak,
hanem összes birtokuk jószágkormányzójává (Rákóczi Keczert, Bercsényi Szirmayt), pedig
Keczer (mint minden Keczer) egyenesen fanatikus protestáns volt és Szirmay is testtel-lélekkel az volt.
Ami pedig Wesselényi Miklós katolikus kortársait illeti, akik mint õ, szintén a hitközönyös XIX. század gyermekei voltak, gróf Festetics Györgynek is nem a fõvadásza, hanemösszes birtoka jószágkormányzója, Nagyváthy János, protestáns volt. Nemcsak áttérnie nem
kellett emiatt, hanem befolyásos és elõkelõ állásának se az nem volt akadálya, hogy õ is éppen
olyan buja, erkölcstelen ember volt, akár Wesselényi, se az, hogy az apja még katolikus volt sígy a család nemhogy katolikus lett volna, hanem éppen az ellenkezõ utat tette meg, mely a katolikus grófot – aki egyébként jó katolikusnak tartotta magát – egyáltalán nem feszélyezte.
Aztán ott van gróf Széchenyi Ferenc, „a legnagyobb magyar” apja, a Nemzeti Múzeum
és a Széchenyi-könyvtár alapítója. Õ már csakugyan vallásos volt (igaz, hogy inkább csaköreg korára) s egyébként is vagyonát fõpap rokonától kapta s már csak ez is kötelezte volna,mégis bizalmi embere, a titkára, neki is az a Hajnóczy volt, aki egyenesen lutheránus lelkész
fia volt. Széchenyi Ferenc még fõispánt is csinált belõle. Nála is ennyire nem számított az,
hogy Hajnóczy nem volt katolikus.
Aztán ott voltak a báró Eötvösök. Nemcsak katolikus voltak, hanem mindig hírhedt aulikusok is, mégis protestáns nevelõt fogadtak fiuk, báró Eötvös József mellé, mégpedig olyan
protestánst, aki a fiú elõtt a saját házában gyalázta apját és nagyapját meg minden pereputtyát. De magukkal a szülõkkel is éreztette megvetését s ezt is eltûrték tõle.
Széchenyi „Hitel”-e visszhangjaként 1833-ban Lipcsében egy röpirat jelent meg névtelenül, de késõbb sikerült megállapítani, hogy szerzõje Schrõer Tóbiás Gottfried, a pozsonyi lutheránus líceum tanára volt. Noha a szerzõ erõsen kimutatta a katolikus Egyház iránti
ellenszenvét, mely oly nagy volt, hogy miatta még Szent Istvánról is ellenszenvvel írt, a röpirat József nádornak mégis annyira megtetszett, hogy azt az egyént, akit eleinte a röpirat szerzõjének gondoltak, azonnal megtette egyik fia nevelõjévé. József nádor is csak ilyen
katolikus volt tehát (meg is látszott a fián, István nádoron) s így aztán most már azt is értjük,
miért lehetett nálunk Habsburg létére is népszerû és „jó magyar” József nádor (Friedreich István: gróf Széchenyi István élete, I., 234-236. o.)
Látjuk azonban, hogy mind a négyen meg is bûnhõdtek azért, mert nem voltak nagyobb katolikusok. Protestáns bizalmasa Zrínyit a Wesselényi-összeesküvésbe, Széchenyi Ferencet a Martinovics-összeesküvés gyanújában, Eötvös Józsefet a 48-ba (mely elõl elõször külföldre
menekült), József nádort pedig abba a szégyenbe keverte, hogy olyan fia volt, mint István nádor.
A katolikus, sõt sokszor jezsuita tanítvány Zrínyiek, Rákócziak, Bercsényiek, Festeticsek, Széchenyiek és Eötvösök protestáns bizalmasai katolikus uruk szolgálatában is egészen

67

szabadon agitálhattak a katolikus vallás ellen. Képzeljük el azonban, mi lett volna, ha ott akatolikus pap nélküli Zsibón Hadwinger is megpróbált volna „klerikáliskodni”? Például családjához idõnként egy-egy jezsuita atyát hozatott volna, aki ott misét mondott volna. Pedig
katolikus szempontból mennyire érdemes lett volna! Milyen tömegesen tértek volna át a szegény meggyötört és földesurukkal cimboráló kálvinista lelkészüket megutált magyar jobbágyok az egyedül üdvözítõ Egyházba! Hiszen láttuk, hogy földesurukkal tartó lelkészüket
annyira gyûlölték, hogy mihelyt kitörtek a 48-as zavargások, s így alkalmuk nyílt rá, azonnalátadták Grban osztrák tábornoknak. (Meg se tudnánk róla, hogy baja lett volna belõle.)Wesselényi és a kommunizmus között is van hasonlóság, mert a „hazafiak” épp úgy istenítették Wesselényit, mint késõbb a kommunisták Sztálint vagy Rákosit. Ahogyan a kommunizmus alatt Rákosi lett minden magyar (?) anya szülötte közt a legnagyobb, Sztálinnak
pedig azt köszöntük meg, hogy „mindenütt jelen van” és hogy vele egy idõben élhetünk aföldön (mindkét kifejezés egy-egy, a rádióban közölt kommunista beszédbõl való) s Isten helyett azt mondták: „legyen dicsõség Sztálinnak!”, a magyar nép fiai és leányai pedig Isten helyett „Sztálin nevében” meneteltek az utcán, ilyenformán csinált kora Wesselényivel is.
Ezt a jobbágykínzó és liliomtipró embert 1843 májusában így csalogatta haza legújabb
liliomtiprása helyérõl, Graefenbergbõl, az erdélyi nõk nevében Kendefyné és Kornissné (azegyik kálvinista, a másik katolikus, bár lehet, hogy ennek is csak az ura volt az) egy Kolozsvárott 1843. május elsején kelt hosszú iratban, hogy „Tekegyelmed elébe borulunk”. (Kardos,I., 350. o.) (Köztudomású, hogy a kálvinisták Isten elõtt nem borulnak le, sõt még térdet se
hajtanak, hanem legfeljebb felállnak.) Láthatjuk, mennyire igaz a közmondás, hogy nincsen
új a nap alatt. Láthatjuk, hogy még a kommunisták emberimádása se új. Megvolt már ugyanez a reformkorban is a „hazafiak” részérõl.
„A magyarok istene – folytatják e dicsõ honleányok –, ki annyi század óta el nem hagyá
nemzetét és e század szövétnekéül Tekegyelmedet adá közénkbe, meg is tartja Tekegyelmedet védangyalául nemzetének. Ó, térjen vissza!
Tekintse e hon fájdalmát s a nép pórjának szívet gyötrõ ínségét. Kímélje jobban drága
egészségét s kövessen el mindent annak helyreállításáért.”Életrajzírója, Kardos Samu pedig így méltatja: „Benne nem a magánegyén lett üldözve
és elítélve, hanem a polgár, aki élete feladatául éppen elnyomott embertársai sorsán való segítést tûzte. Az õ üldözése tehát az igazság, az emberiesség üldözését jelenti s ezért ilyen
bántalmat sem feledni, sem megbocsátani nem lehet, de nem is szabad!”
Pedig így beszélt akkor egész Magyarország. Csak míg az ország legalább azért beszéltígy, mert nem tudta, s Wesselényi mentségére nem is tudott mást felhozni, mint hogy a sokvadállatiság közül az egyik már 18 éve történt. De azért természetesen nem egész Magyarország beszélt így, hanem csak úgy látszott, mintha egész Magyarország így beszélne. Wesselényi elvbarátai nagyhangúak, zajosak, életrevalók, sõt erõszakosak voltak ugyanis, akár a mai
kommunisták, akik a hatalom megszerzésére és elvtársaiknak a bajból való kimentésére minden lehetõt és lehetetlent elkövettek és elkövetnek, míg az ellenpárt, mint ma, akkor is a jók,a halkak, a szelídek, a csöndesek, a tûrni tudók és a türelemhez szokottak voltak.
Az országgyûlésen és a megyegyûléseken is a legtürelmetlenebb és legerõszakosabb
hangok hallatszottak a Wesselényit ért üldözés és igazságtalanság jóvátételére, sõt megtorlására. A tömegszuggesztió hatására végül már mindenki el is hitte, hogy Wesselényivel vérlázító igazságtalanság történt, hogy önkényesen jártak el vele, hogy „börtöne” „sötétsége”
miatt vakult meg és szenved még ma is a nagy hazafi. Mindenki úgy fogta fel a dolgot, hogy
a becsület, az igazság, a magyar önérzet követeli, hogy a nemzet ezt az „önkényt” tovább már
ne tûrje.
A nagy hazafias lelkesedés és a nagy terror miatt még azok is, akik a tényleges helyzettel
tisztában voltak, csak legfeljebb hallgatni mertek, de a bécsi kormányt még e tekintetben ispártul fogni és Wesselényi ellen felszólalni senki se mert. Hiszen egy szenvedõ ember iránt

68

mindenki szánalmat érez, egy vakot s kivált olyan vakot, aki hazájáért vesztette el szeme világát (azt hitték), mindenki megsajnál, sõt tisztelettel övez. Mindenki csak a hõs árvízi hajóst
látta, aki 72 órán át egyfolytában pihenés, evés és alvás nélkül szolgálta a szenvedõket és aszerencsétleneket, s akinek hitvány hazája a börtön vakságát adta jutalmul.
Ilyen körülmények között nem csoda, hogy a kormány, mely mint láttuk már, a végsõ
ítélet elhangzásakor is börtön helyett fürdõhelyre küldte Wesselényit, már 1841-ben majdnem nyílt bocsánatkérések között adott neki amnesztiát és vele együtt minden más politikaibûnösnek vagy vád alatt állónak, s még Wesselényi addig még le nem tárgyalt erdélyi perét ismegszüntette, tehát annak se volt semmi akadálya már, hogy Zsibóra is visszatérhessen.
Hogy 48-ban fegyvert ragadtunk, abban Wesselényi „felháborító” „üldözésének” is nagy része volt. Elsõsorban a vele szemben megnyilvánult „önkény” miatt gondolta itt majdnem
mindenki, hogy a bécsi kormány bûnt bûnre halmoz.
Így aztán örökre büntetlen maradt Wesselényi minden izgatása és lázítása, de megtorlatlanul maradt a szegény zsibói magyarok sanyargatása, férfiaik meggyötrése és leányaik megrontása is. A kormány és hatóságai tekintélye pedig teljesen tönkrement bele, mert mindenki
azt hitte, hogy nem a kormánynak, hanem a lázítónak volt igaza; nem Wesselényi vétkezett,hanem a kormány, mégpedig oly megbocsáthatatlanul, hogy a legnagyobb és legideálisabblelkû hazafit sötét tömlöcbe zárta s ezért még szeme világát is elvesztette. Az amnesztia tehát
már késõn jött.
Mivel pedig végül mégiscsak a nemzeti akarat gyõzött s a kormánynak el kellett ismernie s jóvá kellett tennie hibáját, világos, hogy utána nem lehetett tekintélye. Ezért néhány évre rá egész természetesen következett a fegyveres lázadás, a nyílt forradalom.
A XX. század magyarjának meglepõek Wesselényi e nagy bûnei és ennyire kirívóan
nagy gyarlósága, mert hiszen a magyar közvélemény minden idõk magyarjai között egyik
legnagyobbnak és legtiszteletreméltóbbnak tartja. De hogy ennek egyedül csak a tudatlanság
az oka, és az a távolság, mely tõlünk most már idõben elválasztja, azt láthatjuk az erdélyi
származású Szilágyi Sándornak 1850-ben már második kiadásban megjelent „A magyar forradalom emberei 1848/49-bõl” címû, már többször idézett mûvébõl. Itt Wesselényirõl ilyen
meglepõ dolgokat olvashatunk:„Erdélyi Aristocrata. Büszke, mint egy spanyol grand [fõnemes]; kegyetlen, mint egy velencei patrícius a tízek közül; hiú, mint egy Medicis.”„Már fiatal korában az oppositio [ellenállás] zászlaja alá esküdött. Szónokolt a nép érdekében, pedig a legkegyetlenebb földesurak egyike. Élete folytonos cronique scandaleuse [állandó botrány], melyben álompor, erõszaktétel stb. játsszák a fõszerepet.”
Igazán gondolkodásra késztetõ, hogy Wesselényi, kálvinista hittestvére ilyen jellemzése
ellenére is, az egész nemzet bálványa lehetett.
Azt is írja Szilágyi, hogy mikor a 48-as kormány Belsõszolnok megye fõispánjává tette,„hivatalában rosszul járt el”, bár ezt Szilágyi vakságának tulajdonítja.
Egyénisége és életpályája rövid jellemzéséül azt írja, hogy „szavai és tettei furcsa
contrastot képeznek”. Lehet-e politikusra, egy közéleti férfiúra, egy hazafira lesújtóbb jellemzést adni, mint ezt? Ez ugyanis más szóval azt jelenti, hogy vizet prédikált és bort ivott.

69

Széchenyi István(1791-1860)
Hogy Széchenyit nem tárgyalom olyan bõven, mint másokhoz, például Thökölyhez, Rákóczihoz vagy Wesselényihez viszonyítva jelentõségénél fogva megilletné, részint az az oka,hogy a 48-at megelõzõ évtizedek állapotainak vázolásakor már eddig is bõven szóltam róla,
részint mert vele kapcsolatban nincsen olyan sok cáfolni valónk, mint fegyveres „szabadsághõseinkkel” kapcsolatban volt. Õket csak ezért tárgyaltuk bõvebben, nem pedig azért, mintha
nemzetünknek használtak volna többet, mint Széchenyi használt, vagy mintha õk jobban
megérdemelték vagy nála jobban szerették volna hazájukat.
Széchenyi vérségileg épp oly színmagyar volt, mint akár Wesselényi, akár Deák. Nemcsak Széchenyi õsei és a Széchenyi feleségek címén (nagyanyja Cziráky volt, dédanyja Batthyány, jóanyja Mórocz, szépanyja Gellén, õsanyja Bán), hanem anyja, Festetich Júlia címén
is. Ez a Festetich grófnõ se volt ugyanis annyira idegen vérû, mint a neve után gondolná azavatatlan, mert az anyja neki is Bossányi volt, nagyanyja pedig Szegedy. A mi „hazafias” történetírásunk azonban „a legnagyobb magyart” csak azért, mert mágnás volt, az anyja pedig
Festetich, megtette idegen vérûnek.
Az azonban igaz, hogy normális embernek Széchenyit semmiképpen se nevezhetjük. De
ha valaki lángelme, az nem is lehet normális, Széchenyi pedig kétségtelenül lángelme volt.
Hogy idegbeteg ember volt, azt nemcsak megõrülése és öngyilkossága bizonyítja, hanem
egész életét megmérgezõ és elrontó állandó öngyötrései, aggályoskodásai, sötét borúlátásai,beteges érzékenysége, túlzott önkritikája és különcködései is.
Úgy látszik, családi vonás ez a Széchenyiekben, noha a család felmenõje és vagyonának
megalapítója, Széchenyi György, a prímás, maga volt a megtestesült józanság, realitás és gyakorlatiasság. De már Pál, a kalocsai érsek és kuruc-labanc békítõ, szinte kísértetiesen hasonlít
Széchenyi Istvánhoz. Ugyanaz az érzékenység, ugyanaz a nyugtalanság, ugyanaz az öngyötrés
és aggályosság, ugyanaz az önkínzás és ugyanaz az idealizmus, önzetlenség és becsület.
A „legnagyobb magyar” apja, Széchenyi Ferenc, a Nemzeti Múzeum és a Széchenyikönyvtár megalapítója, szintén nagystílû ember, tehetséges és mûvelt, de épp oly idegbeteg.
Õ is megõrült és öngyilkos lett volna, ha nem lett volna fiánál sokkal vallásosabb. Hogy nála
vallásosabb volt, elsõsorban természetesen nem annak kell tulajdonítanunk, hogy jobb volt
fiánál, hanem annak, hogy õ még Mária Terézia barokk vallásosságának korában nevelkedett,míg fia már a francia forradalom idején született.
Kevés embernek volt olyan kevés öröme az életben, mint Széchenyi Istvánnak. Úgyszólván egész életében beteg volt. Rossz idegzete miatt közérzete úgyszólván állandóan rossz
volt, mert a világot mindig borús szemmel látta, emiatt sikereinek se tudott örülni, mert hiszen még a sikerre is rögtön ráfogta, hogy kudarc.
Igen sok baja volt a gyomrával: gyomoridegesség. Minden kudarc, minden kellemetlenség – pedig egész élete abból állt, mert ha nem volt kellemetlensége, akkor csinált magának –a gyomrára ment. Aztán az éjszakák! Mennyit szenvedett álmatlansággal; a rossz, öngyötrõ
álmok miatt! Hányszor várta álmatlanul hánykolódva, összetörve, kimerülve a megváltó hajnalt. Aki naplóit olvassa, aki életét közelebbrõl ismeri, nem azon csodálkozik, hogy végülmegõrült, hanem azon, hogy olyan késõn õrült meg s hogy milyen jól összeszedte magát utána. Mert ideges gyomorbaján és állandó álmatlanságain kívül még rendkívül sokat szenvedetta szerelem miatt is.
Mivel rendkívül mély, érzelmes lélek, mindent túlságosan átélõ, s mint mindenben, a szerelemben is óriás volt, rajongva tudott szeretni, de – sajnos – a más felesége tetszett neki. Ez
idealizmusa, de elsõsorban a nõ vallásossága és lelki értékei miatt, testileg bûntelenséget je-71lentett ugyan számára, de csak annál jobban növelte a lelki kínokat és az ideges izgékonyságot. E tekintetben azonban kivételesen jó volt hozzá az élet, mert szerelmének férje (egy gróf
Zichy) aránylag hamar meghalt s akit annyira szeretett és értékelt (s aki ezt a becsülést annyira meg is érdemelte), felesége lehetett s õt túl is élte.
Mit tudott volna alkotni Széchenyi, ha például õ örökölte volna Wesselényi vasszervezetét és kötélidegeit? De Széchenyi szervezetének is bámulatosan erõsnek kellett lennie, haennyire betegen és ennyi önkínzás, ilyen lelki szenvedések és borzalmas éjszakák ellenére isolyan bámulatos szellemi tevékenységet tudott kifejteni. Mások olyan éjszakák után, mint azövéi többnyire voltak, munkaképtelenek, szellemi tevékenységre pedig különösen képtelenek, õ pedig tervez, alkot, utánajár, emberekkel találkozik, tanácskozik, érvel, meggyõz, rábeszél, könyveket ír, birtokait igazgatja (és jól igazgatja), leveleket ír, nagy utakat tesz meg s
emellett írja, írja, rendületlenül írja naplóit.
Ez a bámulatos munkabírású és fáradhatatlan tevékenységû ember annyira idegbeteg smagával annyira meghasonlott, hogy naplójában már fiatal kora óta állandóan az öngyilkosságot emlegeti. Merõ ellentéte Wesselényinek. Hiúság persze benne is van – még Széchenyi
Pálban, a szerzetesbõl lett érsekben is volt, akinek önzetlenségét pedig (a kuruc vezérekkel
ellentétben) az angol és a holland közvetítõk is elismeréssel emelték ki –, de nem úgy, mint
Wesselényiben, hanem csak annyira, amennyire egy emberben, aki nem a mennyországnak,
hanem egy földi országnak, a hazának él és politikus, elkerülhetetlen. Hiszen még az is, hogy
a tiszteletére rendezni akart fáklyás menetet oly fölénnyel utasítja vissza, hogy egyszerûen
meg se várja, elmegy onnan, nemcsak puritánság, hanem kevélység is. De az emberi lélek
már csak ilyen. Akkor is gyarlóságokba ütközik, mikor a gyarlóságok ellen akar küzdeni.
Wesselényi jókat aludt és jókat evett. Neki nem volt gyomoridegessége, annál kevésbéöngyötrés miatt álmatlan éjszakái. Õ boldogan élvezte a maga népszerûségét és a tiszteletére
rendezett fáklyás meneteket, s nemcsak túlzott önkritikus nem volt, hanem egyáltalán nem istûrt kritikát. A bírálatot személyes sértésnek vette. Visszataszító bûnei ellenére, mint láttuk,
még végrendeletében is szentül meg van gyõzõdve róla, hogy az õ jelleméhez soha folt nem
tapadt, s õ egész életét egyedül a hazájának szentelte; csak a jóért és nemesért küzdött s csak
a gonoszság, elvetemültség és ármány akarta mindig elgáncsolni. (Wesselényi végrendelete
olyanforma, mint hittestvéréé, Báthory Erzsébeté, a szörnyetegé.) Ezzel szemben Széchenyiállandó meghasonlottságban van önmagával, mindig hibásnak, mindig bûnösnek, mindig
helytelenül eljárónak gondolja magát, s mikor a 48-as forradalom kitör, azt hiszi, hogy még
ennek is õ volt a fõ oka. (Kirobbantását természetesen nem hazafias erénynek, hanem a hazaelleni megbocsáthatatlan bûnnek tartotta.)
Széchenyi idegalkata csak arra volt jó, hogy gazdáját minden örömtõl megfossza, sõtvégletekig elkeserítse s így egész életét – a maga egyéni szempontjait tekintve – tönkretegye,
míg Wesselényié arra, hogy az élet örömeit zavartalanul élvezhesse. Az egyéni boldogság
szempontjából sokkal kívánatosabb Wesselényinek születni, mint Széchenyinek. De ha igaz
az, hogy a szenvedés nemesít, míg „Geniessen macht gemein” (az élvezetek elaljasítanak),akkor a köz szempontjából (de ha nem a vegetatív életet, hanem a lelki nemességet nézzük,
akkor az egyén szempontjából is) sokkal kívánatosabb, de mindenképpen tiszteletreméltóbb
és rokonszenvesebb a Széchenyi-, mint a Wesselényi-féle emberalkat.
Bizonyára nem véletlen s az Egyház büszke lehet rá, hogy ez az öngyötrõ, másokértelégõ, másokért életét elvesztõ Széchenyi olyan családból származott, melybõl fõpapok származtak, s mely mindenét fõpapoknak köszöni, míg Wesselényi olyanból, mely még az Egyházat is elhagyta s attól kezdve mindig ellenségként állt vele szemben, s ha az Egyház
körébõl házasodott, hitvestársát is mindig hitehagyásra kényszerítette.
Wesselényi seregestõl és minden legkisebb lelkiismeret-furdalás nélkül rontja meg jobbágyainak és alkalmazottainak ártatlan leányait és a középkori kényúr kegyetlenségével áll
bosszút és dühöngi ki magát azokon a jobbágyain, akik megharagították. Ugyanakkor bámu-

72

latba ejti az országot és viharos elismerést arat jobbágyvédelmével elméletben és szóval, de –mivel bikaerejû és a testi fáradalmakat bámulatosan bíró – az árvíztõl sújtottak mentésében agyakorlatban is. Mivel emberi gyarlóságaiban is olyan mint a tömeg, de kiválóságaival is eltudja kápráztatni, az hálából csak kiválóságait látja és mámorosan ünnepli, mert a közhit rajongásában azt híreszteli róla, hogy 72 órán át mentett az árvízben egyfolytában és pihenés
nélkül s természetesen ezt is kritika nélkül elhiszi róla. Bûneit pedig elfelejti, sõt el se kell felejtenie, mert tudomást se szerez róluk (bezzeg tudtak volna róla, ha pap lett volna!).
Széchenyi nem csinált semmi érdemeset az árvízben, pedig õ is Pesten volt akkor. Nem
is neki való volt, hogy valamit csináljon, mert hiszen idegekkel s testi erõvel se bírta volna.
Szükség se volt rá, hogy e tekintetben megerõltesse magát, mert hiszen láttuk, hogy mentõkben nem volt hiány, sõt több volt a mentõ, mint amennyire szükség lett volna. E tekintetben
tehát Széchenyi nem versenyezhet Wesselényivel. De viszont Wesselényi liliomtiprásai ésjobbágybotozásai Széchenyiben el se képzelhetõk.
De az átöröklést is egyformán láthatjuk mindkettejükben. Wesselényi milyen feltûnõen
örökölte például „vad” apjának és hasonlóan kálvinista Dániel-nagyanyjának zabolátlan indulatait s Széchenyi István is mennyire azonos Széchenyi Pál érsekkel nemcsak idegességben, aggályosságban, öngyötrésben és nemes önzetlenségben, hanem még abban is, hogy
ahogyan Széchenyi Pál se állt az udvar pártján annyira, hogy emiatt a „hazafiak” meggyûlölhették volna, de viszont a Rákóczi párt ügyét se tette magáévá annyira, hogy a kurucok ismagukénak mondhatták volna, Széchenyi se volt a reformkorban annyira az udvar pártján,
hogy hazaárulónak tarthatták volna, mint például a Kisfaludyak, Apponyi Albert vagy Eötvös József apját, vagy akár magát Perényi Zsigmondot, a késõbbi 48-as vértanút, de viszont
ellenzéki se volt soha annyira, hogy az ellenzéki politika is meg lehetett volna vele elégedve.
Mondtam, hogy Széchenyiben is volt hiúság. De hogy a hazaszeretete sokkal nagyobb
volt, mint a hiúsága (pedig ezt egyetlen ünnepelt szabadsághõsünkrõl se mondhatjuk el), mutatja az, hogy a mellé a politika mellé, mely ünnepléssel járt, sose csatlakozott, s mikor mégisünnepelni akarták, undorral tért ki elõle. Ellenben minél tapasztaltabb lett, annál gyakrabbanállt ki olyan elvek mellett, melyekért sárral dobálták meg. Hazaszeretete tisztaságát azonban
legszebben bizonyítja és jellemét legjobban ragyogtatja az, hogy noha szerelme olyan nagy
volt, hogy Seilern Creszcencia volt az a csillag, mely egész életét beragyogta, s mivel ez acsillag akkor még elérhetetlen volt számára, rajongása iránta olyan nagy volt, hogy még politikai mûveit is elsõsorban Creszcencia számára írta (nagyon mûvelt és minden nemesért és
jóért és idegen létére Magyarországért is lelkesülõ hölgy volt az illetõ), mûveit mégis magyarul s így olyan nyelven írta meg, amelyen Creszcencia akkor még nem tudott s így nem olvashatta õket.
A lovakról 1828-ban megjelent könyve végén ezt írja: „Némely hazámfiait kérem, ne vegyék rossz néven, ha elõadásomat – az magyar nyelven lévén írva – meg nem értik s nem olvashatják”. Utána Creszcencia is arra kérte, hogy ha majd megint ír könyvet, németül írja,hogy õ is olvashassa. (Friedreich: Széchenyi, I., 197. o.) Utána a Hitel, no meg Széchenyi
egyéb mûvei is, mégis magyarul jelentek meg. Széchenyi annyira önfegyelmezett és annyira
az elvek embere volt, hogy hazája és hazafias elvei még annál a számára földöntúli lénynél iselõbbre való volt, akit egyébként élete vezércsillagának tartott.
De az elveknek ez az embere tudott nagyon emberi is lenni akkor, mikor az igazi emberszeretetrõl volt szó. Voltak tehát benne azokból a vonásokból is, melyek Wesselényit tették
rokonszenvessé s ez annál szebb benne, mert teljesen mentes volt az önreklámozástól. Hiszen
annyira nem tüntetett vele, hogy a magam számára is meglepetés volt, mikor Friedreichben(I., 80. o.) ezt olvastam:„Legénységével (katona korában) való bánásmódját még negyven esztendõ múlva is emlegették. Halála után egyik volt közkatonája, Prámer Boldizsár, a gyászoló családhoz intézett
részvéttáviratával erõs meggyõzõdéssel írta róla, hogy atyja, tanítója, jótevõje és barátja volt73

a legutolsó közembernek is”. „Táblájánál – olvassuk ugyanezen forrásunkban – minden nap a
napos káplár [tizedes] és napos közember ott ebédelt, ha generális vendége volt is és azon kívül, hogy jól megvendégelõdtek – mert aszúbort, feketekávét, hosszúszárú pipát egyaránt
kaptak, mint a többi vendégek –, a káplár egy forint, a közember 30 krajcár ajándékban részesült. Délutáni fegyvergyakorlások idején hetenként egyszer-kétszer is kívül a gyepen
nyárba századának nyilvános mulatságos muzsikával vendéglést szokott tartani, hol minden
Zugnak külön tûzhelyen fõtt a jó paprikás hús és egy hordó bor állt fenékkel felfordítva, miaztán valóságos népmulatságnak ment át.”Láttuk már, hogy Széchenyi éppen nem volt szigorúan katolikus gondolkodású vagy életû. Hiszen ha az lett volna, akkor nem a hazájának, hanem az örök hazának élt volna (haugyanis komolyan hiszünk abban az örök hazában, akkor a logika így kívánja), s akkor a földi hazáján is elsõsorban templomok építésével és plébániák alapításával segített volna, nem
pedig Akadémia-alapítással, Vaskapu-szabályozással vagy Lánchíd-építéssel. S hozzátehetjük, hogy akkor nem lett volna belõle „a legnagyobb magyar” s nem lenne olyan hírneve,mint mindig volt.
Említettük, hogy Széchenyi, mikor Franciaországban Wesselényi társaságában a karthauzi kolostorban járt s meggyónt, nem kapott feloldozást. Ezt õ naplójában (Friedreich, I., 106107. o.) így írja le:„Hogy mint jó katolikus üljem meg a húsvéti ünnepet, elkészültem a gyónásra, s másnap
kora reggel a templomba mentem, hol egy nagyon tisztességesnek látszó szent atyának teljes
vezekléssel és bûnbánattal minden gonoszságot elmondtam, melyet magamban hordok. Gyónásom egy óránál tovább tartott. Nem mutattam magamat jobbnak, mint aminõ vagyok. Nem
tudtam megígérni azt, hogy egyet-mást újra el nem követek, pl. az asszonyokra nézve:bevallám, hogy a mi hitünkben sok olyan van, amit nem értek s így nem is igen hihetek;
hogy ha esetleg más vallásúnak születek, abban is megmaradnék, mert minden vallást tisztelek és becsülök; hogy vallásom szertartásai közül sokat csak propter forman követek. Ezért
meg is tagadta tõlem az absolutiót [feloldozást], amit elõre láttam. Ha az ostya igazán Istenttartalmazza, úgy vajmi ritkán vagyunk méltók az életben annak magunkhoz vételére. Ilyen
tárgyakból tréfát ûzni nem tudok. Még sokáig ott maradtam a templomban s megnyugodt,
elégült hangulatban mentem tovább.”Látjuk tehát, hogy olyan katolikusnak, mint Széchenyi volt, nem is lehetett feloldozást
adni. Nemcsak az erkölcsökben, hanem még a hitben is komoly bajok voltak nála. A legjellemzõbb és legszomorúbb azonban az, hogy õ, aki mindig és mindenben aggályoskodott,mindig magát gyötörte; aki mindig bûnösnek tartotta magát mindenben; most, mikor gyónt,
mikor valóban bûnösnek kellett volna magát tartania, sõt meg kellett volna ijednie lelkiállapotától, „nyugodt, elégült hangulatban” távozott a templomból. Látszik, mennyire nem volt
komoly a katolikus hite.
Nem volt méltó áldozni még húsvétra se, s azzal nyugtatta meg magát – és most milyen
könnyen meg tudta magát nyugtatni! –, hogy hát az áldozásra úgyse méltó senki, „ha az ostya
igazán Istent tartalmazza”. Komolyan tehát az Oltáriszentségben se hitt. (Ami ezt az érvét illeti, azt válaszoljuk rá, hogy ha nem vagyunk rá méltók, akkor Krisztus urunk minek rendelteel, hogy együk a testét és igyuk a vérét? Természetes, hogy méltók nem vagyunk rá, de viszont szükségünk van rá, mint orvosságra.)A vegyes házasságok kérdésében – mint rámutattunk már – szintén teljesen katolikusellenes álláspontot foglalt el Széchenyi, sõt országgyûlési beszédének itt következõ részétõl
egyenesen elképedünk: „Az apostoli magyar király mindig meg tudta constitutionális [alkotmányos] nemzetével óvni magát Rómának supremátiájától [fennhatóságától]. A fõméltóságú
klérus status in statu [állam az államban] soha nem volt és soha nem is lehet s valamint inkább és inkább fejledezik honunk constitutionális elvekben, annál összeütközõbb és így annál tûrhetetlenebb lészen egy külsõ hatalomnak ilyen beavatkozása nemzetünkre. Hol a74

törvény a nemzetet még fejedelmének önkényétül is biztosítja, miképp lehessen az idegenönkénynek alája vetve.” (Friedreich, I., 435-436. o.)
Ma már az ilyen felfogás egyenesen nevetséges s Rómának azt a jogát, hogy a katolikus
Egyházat szabadon kormányozhassa, még a protestáns nemzetek is elismerik és tiszteletben
tartják. Széchenyinek azonban, mint látjuk, Róma még idegen hatalom volt, melytõl védekezni kellett. Õ a pápa „önkényétõl” félt.
Így aztán nem csoda, hogy egy régebbi országgyûlési beszéde miatt Bécsben azt kérdezgették tõle a dámák, hogy igaz-e, hogy „vonus avez insulté les pretres de la religion”, azaz
hogy maga inzultálta [sértegette] az Egyház papjait?
A jóakarat az Egyház iránt mindig megvolt Széchenyiben. Õ azonban olyan kornak volta gyermeke, melyben mûvelt ember, az, aki olvasni szokott, alig maradhatott meg hívõ katolikusnak. Ekkor még maga I. Ferenc császár se volt vallásilag mûvelt katolikus. Nem voltak
azok a testvérei se (például József nádor). Csak a legtehetségesebb testvére, Károly fõherceg,
a hadvezér, volt komoly hívõ, de ezt õ annak a véletlen szerencsének köszönhette, hogy a nevelõje kivételesen mûvelt és buzgó pap volt. Hogy ez a két tulajdonság egyszerre meglegyen
egy papban, ma sem mindennapi dolog, abban a vallástalan és Voltaire és Rousseau mûveitõl
megfertõzött korban még nagyobb ritkaság volt. Láttuk, hogy még Ferenc József anyja, Zsófia fõhercegné is csak Bécsben szerzett vallási mûveltséget Karolina császárnétól, aki viszont
nem volt bécsi.
Széchenyi nem részesült abban a különös szerencsében, melyben Károly fõherceg. De az
is lehet, hogy nem is kellett neki ez a szerencse, mert hiszen késõbb atyja révén megismerkedhetett volna Hofbauer Szent Kelemennel is, de taszító hatással volt rá, nem vonzólag. Arra ugyanis már Voltaire és társai elvégezték nála szerepüket. De azért a Széchenyi-vérrel –úgy látszik – együtt járó jóakarat mindig megvolt benne az Egyház és képviselõi iránt. A
húsvéti gyónását például – úgy látszik – mindig elvégezte, vagy legalább – mint a karthauzi
eset mutatja – megpróbálta elvégezni.
Nemegyszer hite megvallásában is gerincességet mutatott. Mindez azonban nem segíthetett a lényegen, hogy nem volt vallási mûveltsége, sõt komoly katolikus hite se, mint országgyûlési beszédei s naplója (például mikor a karthauzi kolostorban végzett gyónásához fûz
megjegyzéseket) bizonyítják. Pályája második felében azonban már közeledik a katolikus állásponthoz az egyházpolitikai kérdésekben is. Ezzel szemben azonban úgy látszik, hogy avallásgyakorlatokat illetõen Döbling nem emelkedést, hanem süllyedést jelent életében. Ez
egyébként az idegbaj velejárója.
Ha Széchenyinek hamisítatlan katolikus hite és szilárd katolikus meggyõzõdése lett volna, sose lett volna öngyilkos még idegbetegsége ellenére se. Katolikus ember tudja azt, hogyha öngyilkos lesz, elkárhozik. Mivel pedig mindent akarhat, csak ezt nem, világos, hogy ha
idegbaja következtében kényszerképzetekként öngyilkos gondolatai támadnak, ezeket azonnal kiveti lelkébõl. Oly gyorsan, mintha szikra esett volna testére.
Addig, míg az idegbaj és a vele járó kényszerképzetek ellenállhatatlanokká és az akarattól függetlenekké nem válnak a lelkében, még lehet rajtuk uralkodni, s aki addig, míg ura
volt önmagának (Széchenyi például hosszú évtizedeken át), úgy félt az öngyilkos gondolatoktól, mint a tûztõl, abban az ellenük való védekezés is már reflexszerûvé válik, tehát akkor
is megtörténik, mikor a védekezésre már nem is gondol.
Említettük azonban, hogy naplója tanúsága szerint Széchenyi állandóan kacérkodott az
öngyilkosság gondolatával, s nincs nyoma annak, hogy ezt bûnnek tartotta volna. Sõt úgy látszik, mintha valami hõsi eljárásnak gondolta volna.
Látszik tehát, hogy nem volt õ a katolikus erkölcstannak olyan engedelmes követõje,mint egy hívõ embernek kellett volna. Neki egyéni, az Egyházéval nem mindenben, vagy
legalábbis nem szigorúan egyezõ erkölcstana volt. Az ilyen ember azonban lélekben nem tekinthetõ katolikusnak. Ezért nem is kapott feloldozást a karthauziaknál, noha olyan atyánál

75

gyónt, aki tiszteletreméltó benyomást keltett lelkében (éppen ezért maradt el a feloldozás).
Széchenyi azon megjegyzése, hogy erre elõre számított, bizonyos vallási mûveltségre vallnála. Széchenyiben tehát nem annyira a vallási mûveltség, mint inkább a jóakarat és az Egyház iránti engedelmesség hiánya volt a baj. Pedig hát ez a rosszabbik eset.
Ennek az igazi élõ hitnek a hiánya volt az oka annak, hogy Széchenyit tulajdonképpen
csak földi dolgok érdekelték. (Híres és népszerû is azért lett, mert korát is csak ezek a dolgokérdekelték s a mai közvéleményt is csak azok érdeklik.) Ezért volt egyedül csak arra gondja,
hogy itt, a Kárpátok medencéjében, a magyarok hazájában, ipar, kereskedelem, vasút és gõzhajó, jólét és haladás legyen és hogy az elavult és az élet pezsgését akadályozó latin nyelv
pusztuljon a közéletbõl, nem pedig arra, hogy ez az ország és népe Istennek szolgáljon, az
Egyház hû és engedelmes fia, tiszta erkölcsû, felsõségtisztelõ és engedelmes legyen.
Ezért nem volt szívvel-lélekkel az uralkodóház híve s kacérkodott idõnként az ellenzékkel is. Ellenzékiségében ezért nem akadályozta az se, hogy ennek az ellenzéknek az Egyház
és a pápaság elleni gyûlölete és a Róma befolyása elleni védekezés még hazája szereteténél iselõbbre való volt. Valahányszor a vallásnak politikai kapcsolatai is voltak (például avegyesházasságok, az áttérések, az Egyház kiváltságainak kérdésében), Széchenyi az Egyház
ellen volt.
Nagy mentsége azonban Széchenyinek, hogy még pap-, sõt szerzetes barátai (például
Albach Szaniszló, a Ferenc-rendi barát) se voltak igazi katolikusok. (Nehéz is volt akkor igazi katolikusnak lenni, mert aki olvasott – tehát mûvelte magát –, az csak egyházelleneset olvashatott.) Akkor a vezetõ elmék mind egyházellenesek, vagy legalábbis az egyházat
csöndesen lemosolygók voltak (még a Habsburgok tanácsadói és miniszterei is). Mivel pedigtalán egy kor se tartotta annyira az állam igájában az Egyházat, mint ez a kor, vezetõ állásokba még az Egyházban se emelkedhetett olyan ember, aki nem volt „felvilágosult”, tehát az
Egyházzal lényegében már szakító gondolkodású. Ilyen papok nevelték a papnevelõ intézetek növendékeit is. Mint kora fiának s mint „felvilágosult”, haladó embernek, Széchenyinek
is az ilyen papok tetszettek, mert Albach Szaniszló mûveltsége, szellemessége, fennkölt gondolatai és nagy szónoki tehetsége nagyobb érték volt szemében, mint egy buzgó papnak mély
hite és belõle folyó kifogástalan papi vagy szerzetesi élete.
De természetesen Széchenyi is úgy volt, mint hasonló esetben mások, hogy azt szerettevolna, ha az a mûvelt pap papi szempontból is kifogástalan lett volna. Ezért aztán Albach
Szaniszlóból is mindig jobban kiábrándult, sõt késõbb már túlságos modernsége se tetszett
neki. A példás életû papok viszont nem tudtak rá hatással lenni, mert õ is osztozott kora azon
a felfogásában, hogy ezek vakbuzgók, vaskalaposak, bigottak, elmaradottak. Mivel az ilyen
papokat közelebbrõl nem ismerte, mert nem kereste, sõt kerülte társaságukat, nem is gyõzõdhetett meg arról, hogy téved, s amit õ vakhitnek gondol, az a katolikus hit, melyet neki is teljes egészében el kellene fogadnia, s amit õ bigottságnak gondol, az az igazi keresztényerkölcs és élet.
Aki tudja, hogy Széchenyi csak kortársaihoz viszonyítva tekinthetõ jó katolikusnak vagy
vallásosnak, ha azonban nem kortársaihoz viszonyítjuk, ha nem önmagában nézzük, akkor
még katolikusnak is csak félig tekinthetjük, az nem lepõdhet meg akkor se, ha az ifjú Széchenyi bûneit látja. A lángelméknek ugyanis nemcsak az eszük és tehetségeik nagyok, hanem aszenvedélyeik, például többnyire a nemiségük is. Ezt különösen elõre feltehetjük az izgékony, a benyomások iránt annyira érzékeny, csupa ideg Széchenyirõl. Ezeket a nagy szenvedélyeket csak hasonlóan nagy vallásossággal és hittel és az Egyház parancsai iránti feltétlen
engedelmességgel lehetett volna nagy nehezen megfékezni, de nem Széchenyi félhitével ésaz Egyház ellenében érzett szellemi fölényével.
Így aztán nem szabad csodálkoznunk, mikor látjuk, hogy Széchenyi párbajozik, mégpedig nemcsak kényszerbõl, hogy gyávának ne lássék, hanem úgy is, hogy egyenesen õ a kihívó, sõt sokszor egyenesen pöffeszkedõ kihívó.

76

Mikor Wesselényivel Németországban és Franciaországban utaztak és sok jó borral,pezsgõvel traktálták õket, ez Wesselényinek nem nagyon ártott, mert õ „az õ strucc gyomrával a vasat is megemészti”, de annál jobban a gyönge gyomrú Széchenyinek, úgyhogy még
vért is köpött. Széchenyinek tehát kétszeresen is bûne volt a mértéktelenség. „Nekem megvan az a hibám – írja ekkor –, hogy kissé sok bort iszom.” (Friedreich, I., 103. o.)
De annyira gyarló és bûnös, hogy ártalmat, vérköpést, mindent eltitkol és éppúgy iszik,
mint struccgyomrú barátja, sõt mikor megállapítja magáról, hogy a „kissé sok bor” neki „hibája”, még akkor is ezt teszi hozzá: „Szeretném tudni, vajon javamra van-e vagy káromra?”
Sajátságos, hogy ezt még ekkor se tudta, hanem még mindig csak „szeretné tudni”.
Igen ellenszenves benne az is, amit öregedõ szüleinek vallásos környezetérõl ír. Azt
mondja, hogy ez „többnyire papokból és olyan fiatal emberekbõl állott, akik testi gyöngeségük, megrendült egészségük és skrupulusaik [fenntartásaik, aggályaik] miatt már korán ájtatos szent életre adták magukat” s neki természetesen nem tetszettek. (Friedreich, I., 75. o.)Széchenyi nagyon jól tudhatta, hogy ha valaki pap, abból még nem következik, hogy erkölcsös is. Miért nem becsülte meg tehát a szülei környezetében levõ erkölcsös életû papokat? Miért különítette el magát tõlük? Nem lett volna-e különösen neki szüksége a velük való
minél gyakoribb érintkezésre, mikor maga állapítja meg magáról, hogy a bort egy kissé jobban szerette, mint szabad lett volna, s mikor barátja, Windischgrätz herceg azt mondta róla,
hogy „mióta csak tudatára ébredt annak, hogy nem leány, sohasem bírt a szoknyák hatása
alól felszabadulni”. (Friedreich, I., 74. o.)
Aztán honnan tudta, hogy a szülei környezetében élõ, fiatal létükre is vallásos és erkölcsös emberek csak azért ilyenek, mert testileg gyengék a bûnre és megrendült az egészségük?
Nem jellegzetesen a züllött emberek sajátsága-e az, hogy erkölcsöt és erényt nem is tudnak
elképzelni fiatal és egészséges emberben? Nem lehet rokonszenves elõttünk az a Széchenyi,
aki a saját bûnei miatt s azért, mert a jóra még csak nem is törekszik, hanem elkülöníti magát
tõle, azzal nyugtatja meg magát, hogy aki jó, az csak azért jó, mert nem tud vétkezni, mert
nincs meg hozzá az ereje vagy az egészsége.
Így aztán azon se csodálkozhatunk, hogy fiatal korában nagy vagyona ellenére is televolt adóssággal. Emiatt egyik nagy birtokát (Csokonyát Somogyban) kénytelen is volt eladnis egyszer például jószágigazgatóját egy pár soros izgatott hangú levelében arra kéri, hogy „haa földbõl kaparja vagy a parasztoktól préseli is ki, de minél elõbb minél több pénzt teremtsen
ki neki”. (Friedreich, I., 52. o.)
Ne botránkozzék meg azonban ezen az olvasó és ne ábránduljon ki miatta még Széchenyibõl is, mikor már úgyis minden nemzeti hõsünkbõl kiábrándult, mert ne feledje, hogy
Széchenyi csak egy gyönge pillanatában volt ilyen s egy-egy ingerült bizalmas kifakadást bizonyára nem lehet egy ember jellemzõjéül tekinteni. Ne feledje, hogy Széchenyi még így istoronymagasan áll a Bocskaiak, Bethlenek, Rákócziak, Thökölyek, Martinovicsok, Kossuthok és Wesselényiek felett, sõt még Rákóczi Ferenc felett is.
Ezeket a Széchenyi árnyoldalait jelzõ vonásokat csak azért említettem meg, hogy ha a tõlem elítélt fegyveres szabadsághõseink szégyenét kiteregetem, akkor Széchenyirõl is megmondjak mindent. No meg azért is, mert a fõpapokhoz csak így tudunk igazságosak lenni.
Azok bûneit ugyanis ugyancsak kíméletlenül megmondja történetírásunk, mivel pedig szabadsághõseinkrõl s általában az Egyház és a Habsburgok ellenségeirõl csak a jót mondta el,
azt is hatványra emelve, világos, hogy a magyar közvélemény összképe csakis torz lehetett.
A Habsburgok és a fõpapok tárgyilagos képét csak úgy szerezhetjük meg, illetve megítélésükben az igazságtalanságot csak úgy kerülhetjük el, ha vagy mindenkirõl csak jót mondunk,
vagy mindenkirõl megmondjuk a rosszat is, ha igaz, nem pedig csak a jót.
Vajon lehet-e azonban akár leghitványabb fõpapjainkról is olyan kompromittáló dolgokat közölni, mint most Széchenyirõl közöltünk? Szelepchényi prímásról például a Szilágyitörténelem azt írja, hogy mindig részeg volt. Ha ez igaz, akkor a fiatal Széchenyirõl is igaz.

77

Természetesen így kifejezve egyikrõl se igaz, de annyi bizonyos, hogy ha Szelepchényi érsek
alkoholista volt, akkor Széchenyi is az volt. De Széchenyinek nincs az a mentsége, mint
Szelepchényinek, hogy õ csak idõs korára lett nagy borfogyasztóvá, s az alkoholizmus tudvalevõleg inkább az öregkor hibája, míg Széchenyi fiatal korában ivott. Aztán, hogy Szelepchényi fiatalabb korában a portán járt követségben (meg másutt is) s ezen útjai viszontagságai,a rendetlen étkezés és a sok fázás közepette szokott hozzá az alkoholhoz, míg Széchenyinek
nincs ez a mentsége, mert õ tisztán élvvágyból csinálta. Végül, mert Szelepchényi korábanúgyszólván minden magyar fõúr alkoholista volt (ezért nem is tûnt fel nagyon kortársainak
az õ alkoholizmusa se), míg Széchenyi koráról ezt már éppen nem mondhatjuk.
Aztán ha azt látjuk, hogy még Széchenyirõl is maradt fenn olyan bizalmas levél, melyben a szegény parasztokból (egyébként láttuk, hogy ezek valójában nem is voltak olyan szánandóan szegények) akar pénzt bármilyen áron kipréselni (már csak azért se vehetjük
komolyan a dolgot, mert akkor már a jószágigazgatók, ha akarták volna, se préselhettek volna ki pénzt a jobbágyokból igazságtalanul), pedig az csak vitathatatlan, hogy Széchenyi emberbarát volt és haladó ember, akkor mindjárt nem csodálkozunk azon, annál kevésbé
botránkozunk meg rajta, ha egyes hazafiak olyan Habsburg-leveleket is idézni tudnak, melyben
magyarellenesség vagy magyarlenézés nyilvánul meg. Ahogyan ugyanis Széchenyi jobbágyellenességét, mint láttuk, nem bizonyítja az elõbb idézett levél, hanem csak virtuskodását és
meggondolatlanságát, épp úgy nem lehet akkor bizonyíték egy meggondolatlan magyarellenes kifejezés az illetõ Habsburg magyarellenességére se.
Egyébként említettem már, hogy ilyen bizalmas levelei azok közül a Habsburgok közül,akik királyaink voltak, csak Miksának, II. Mátyásnak és II. Lipótnak maradtak, és éppen ezek
voltak azok a Habsburgok, akik legkevésbé voltak vallásosak, legkevésbé voltak papok hatása alatt s éppen ezért közvéleményünk elõtt éppen õk szerepelnek, mint a magyarság iránt
legmegértõbbek. A tõlünk gyûlölt Habsburgok: Rudolf, II. Ferdinánd, Lipót vagy I. Ferenc
egy ilyen levelet se írtak. Széchenyi irataiban ellenben nem egy magyargyalázást és magyarlenézést találunk, melyeknek oka azonban éppen a magyarszeretet. Miksa, II. Mátyás (ésMontecuccoli) gyalázó kifejezései is csak annak a magyarnak szóltak, aki közönyös volt a török elleni küzdelemben, vagy akkor is csak önzõ érdekeit nézte, mikor hazája sorsáról volt szó.
Széchenyi, mint író is lángelme. Kevés magyar embernek maradt fenn annyi mondása
közmondásként vagy szállóigeként, mint neki. („Magyarország nem volt, hanem lesz!” A
Budapest szót is õ használta elõször. A „kifacsart citrom” kifejezés is tõle származik.)Aztán jellegzetesen gyakorlatias ember volt. Ezért volt ellene az állammal szinte hivatásból való ellenzékiségnek s annak a rögeszmének, hogy a hazafiság a Habsburg-ellenességbõl
áll. Egyik országgyûlési beszédében elmaradásunk egyik fõ okát éppen abban látja, hogy aprincípiumnak, az elvnek feláldozzuk a dolgot magát. Rossz, egyenetlen, kátyús utakon járunk, sokszor feldûlünk miatta szekerünkkel s kékre ütjük testünket; hagyján, csak a princípium álljon. Neki nem az fáj, mondta, hogy nem volt országgyûlés, hanem az, hogy kolera volt.
Hátramaradásunk oka, hogy azt hisszük, hogy csak az a patriotizmus, csak az a hazafiság, ha mindig és mindenben oppozíciót formálunk. (Ez volt az az átkos princípium, amiért
feláldoztunk mindent. Ellenzékinek, Bécs-, kormány- sõt királyellenesnek kellett lennie mindenkinek, aki a jó magyar névre számot tartott. Pedig hát ki ne tartott volna arra számot?)
Széchenyiben is volt hiúság és dicsõségvágy, de ez egészen más természetû volt benne,
mint Wesselényiben vagy Kossuthban. Míg ugyanis ezek a népszerûségnek, a sikernek, azöntetszelgésnek éltek: akár tudatosan, akár tudat alatt ez volt minden tettük rugója s ezért
képtelenek lettek volna hazájukat úgy szeretni, hogy vele népszerûtlenekké, megvetettekké
váljanak (pedig hát világos, hogy ez nemcsak lehetséges, hanem igen gyakran szükségképpeni is, mert a tömeg nem néz tovább az orránál, tehát a távolabbi célokat nem látja meg s ezért
az olyan hazafias módszerek iránt sincs se türelme, se érzéke, amelynek gyümölcsére
hosszabb idõn át kell várni), Széchenyi ezzel szemben állandóan megfigyelte, ellenõrizte ma-78

gát e tekintetben, tudatosan küzdött e mindenkiben meglevõ emberi gyarlóság ellen, samennyiben a hiúság mégis észrevehetõ benne, csak onnan van, mert ez a gyarlóság idõnként
elkerülte a figyelmét és kibújt akarata ellenõrzése alól.
Nem lehetett például az önzés és a dicsõségvágy rabja az, aki Wesselényirõl naplójábanígy ír közvetlenül azután, hogy Wesselényi látogatóban volt nála: „Valóban szánalomra méltó! Sajnálom ezt az embert, mert vagy párbajban vész el, vagy börtönben, vagy õrültek házában, vagy végre mint nyomorult koldus. Istenem, ennyit mûvelhet a gõg, maga túlbecsülése
és a hiúság!” (Friedreich, I., 416. o.)
Milyen önzetlenség például Széchenyiben és mennyire mutatja az igazi hazaszeretetet,hogy nem egy munkáját csak azért nem engedte németre lefordítani, mert bennük hazája ésnépe iránti szeretetbõl nem egy magyar hibára, bûnre kemény szóval vagy gúnnyal mutatottrá, s nem akarta, hogy az, ami csak házi használatra szóló orvosság akart lenni, a külföldnek
is tudomására jusson.
A maga ünneplése ellen tiltakozott, s mikor a fáklyás menetet – arra számítva, hogy az
effajta tiltakozásokat úgyse szokás komolyan venni – mégis megrendezték, nem találták otthon. Így azonban ugyancsak el lehet veszteni a népszerûséget s ugyancsak meg lehet akadályozni a késõbbi ünnepléseket, mert semmi sincs, ami a tömegre kellemetlenebbül és
kiábrándítóbban hatna, mint ha kegyét visszautasítják.
Míg Wesselényi hónapokat tölt el azzal, hogy lovával nyilvános produkciókat végezzen,s mikor valaki nem hajlandó részt venni az általános és kötelezõ bámulatban, akkor ott kellhagynia a társaságot és kifújnia magát, nehogy mérgében azonnal agyoncsapja az illetõt, addig Széchenyi a nem helyes közfelfogás elleni megvetésbõl a magyar színházra, mely úgyis
csak lézengett, tüntetõleg csak száz forintot jegyzett, mikor Wesselényi ezret (de ezt az ezret
Széchenyitõl kérte kölcsön).
Mikor Pest megye közgyûlési termében megjelenik s ott tapsolni kezdenek neki, sarkon
fordul és hazamegy. Igaz, hogy az ünneplésnek ilyen tüntetõ megvetésében is van gõg és viselkedése vérig sérthette azokat, akik ünnepelni akarták, de bizonyára arra gondolva csinálta,hogy semmi se ártott akkor annyit hazánknak, mint az effajta tapsok. Hiszen a politikusok
nagy része csak ennek élt s emiatt szolgált olyan politikai irányokat, melyek Széchenyi meggyõzõdése szerint a nemzet végzetét jelentették.
Ennek az ünneplésnek édes volta miatt sokszor még azok is ellenzékieskedtek, akik ennek helytelenségével józanabb pillanataikban talán maguk is tisztában voltak. Ezzel a tapsolókra annyira sértõ viselkedésével Széchenyi azt akarta kimutatni, hogy nem tartja magára
kitüntetésnek, ha azt hiszik, hogy õ is a népszerû hazafiak közé tartozik. Sértõnek tartotta
magára, hogy õt is Kossuthnak vagy Wesselényinek gondolják. Nem akart azok közé a hazafiak közé tartozni, akik ünneplés közepette – tehát azt kell gondolnunk, hogy az ünneplésért
– szolgálják hazájukat.
Nem mondhatjuk a hiúságot Széchenyi jellemzõ vonásának Wesselényi annyi rosszakarattal tett, idézett megjegyzése ellenére se. Hiszen Seilern Crescenciával való boldog esküvõje
után négy napra s egyúttal népszerûsége tetõpontján is ezt írja naplójába: „Csak a sír ad nyugalmat, csak a szellemek országa igazi boldogságot”. Mondhatjuk-e elfogulatlanul, hogy hiú
volt és csak a maga dicsõségét kereste arra, aki ezt írja magáról magának: „Ó, miért is születtem magamnak és másoknak ártalmára?” „Örökre megsemmisülni, más óhajtásom nincs.”
Aki hiú, akit ki tud elégíteni és boldoggá tud tenni mások tetszésnyilvánítása s a népszerûség, az éppen ellentéte Széchenyinek. Az ilyen ember, éppen azért, mert kicsinyes, ilyenkor
boldog. Ha Széchenyi megengedte volna magának, hogy boldoggá tegye a népszerûség, boldog lehetett volna, mert eleinte bõven része volt benne s még többen lehetett volna része, haakarta volna, ha az ilyesmit értékelni tudta volna. Ennek ellenére a magyar közvélemény
Wesselényit sose gyanúsította meg önzéssel, Széchenyit ellenben, akinek nem egy, de három
év is kellett, mire azt a 60.000 forintot, melyet, mint egyévi jövedelmét az Akadémiára fel-79

ajánlotta, elõ tudta teremteni, s mégis elõteremtette, azzal gyanúsítják meg, hogy a Lánchíddal pénzt keres.
***
Érdekes, hogy az a Széchenyi, aki annyira ellensége volt a forradalomnak s Kossuthnak,s aki annyira ellenszenvesnek találta Wesselényit is, élete utolsó éveiben már velük együttgyûlölte a bécsi kormányt, sõt még az udvart is. A dolog magyarázatát két okban találhatjuk
meg. Az egyik, hogy õ akkor írt gyûlölettel Bécsrõl, mikor az õ politikai ellenfeleitõl lázadásba és forradalomba kergetett, tönkretett Magyarország már a gyõztes Bécs lábainál hevert.
Bécs elleni gyûlölete nemcsak azért ébredt fel, mert az ország, mely a gyõzõ lábainál hevert,az õ hazája, az õ nemzete volt, hanem azért is, mert nemes lelkû ember egyébként is mindig aszenvedõ, a gyengébb mellett szokott érezni. Akik jellemek, azok nem akkor szokták kimutatni igazi érzelmeiket, mikor ez elõnnyel jár és érvényesülni lehet általa, hanem akkor, mikor ezt önzetlenül tehetik, mikor a szenvedõ és a pártfogásért bért fizetni nem tudó fél mellett
lehet nyilatkozni.
A nemzet szerencsétlenségének oka nem Széchenyi volt, sõt éppen azért történt a szerencsétlenség, mert õrá nem hallgattak; mert azok jutottak az ország élére és a hatalomhoz, akiket õ mindig elítélt, akiknek módszereit kárhoztatta, akikrõl mindig nyíltan hirdette, hogy
nem hazafiak, hanem izgatók, akiknek célja a népszerûség és ennek révén a hatalom és az érvényesülés. Mikor azonban az események oly gyászosan beigazolták, mennyire igaza volt ésmennyire õ volt az okos, nem pedig ellenfelei; mikor már mindenkinek be kellett látnia,
mennyire jó lett volna õrá hallgatni: Széchenyi igazi hazaszeretetével és nemes lelkével
együtt járt, hogy most nem igazában, nem bölcs elõrelátásában vagy jóstehetségében tetszelgett, hanem egyedül csak pórul járt hazáját sajnálta.
Most már nem azokra haragudott, akik okosabbak akartak lenni nála s ezzel hazájukat
tönkretették, hanem csak azokra az idegenekre, akik ezeket az ostoba és gyarló hazafiakat leverték s velük együtt az országot is tönkretették.
Széchenyi és Kossuth politikája közt az volt a különbség, hogy Széchenyi még gyöngének tartotta az országot a függetlenségre, de a függetlenség azonnali, tehát erõszakkal, háborúval való kivívását mindenképpen erkölcstelennek tartotta. Világos, hogy a nemzet inkább
Kossuthra hallgatott, mert azt egy nemzet se szereti hallgatni, hogy õ gyenge, de a magyar
különösen nem. A magyarnak az az ember tetszett, aki azt mondta neki, hogy az ellenség agyönge, a magyar nagyon is erõs. Széchenyi azt hirdette, hogy elõbb erõsödjünk meg gazdaságilag s akkor a függetlenség az ölünkbe hull. (A keresztény elvek s általában a humanizmus is így kívánta volna, mert hiszen háborút indítani, vért ontani, tömeggyilkosságot
rendezni mindenképpen tilos, s ha valami, akkor a háború olyan eszköz, melyet sose szabad
felhasználni még jó cél érdekében se s még akkor se, ha a siker bizonyos.)
Kossuth ezt az utóbbi, tilos, erkölcstelen eszközt ajánlotta. Õ azt mondta, elsõ a szabadság, azt nem elõzheti meg semmi más, s a szabadságot karddal is ki szabad, sõt ki kell vívni,ha másként nem lehet. Mikor aztán már szabadok leszünk, már mi sem lesz könnyebb, mint
gazdaságilag is megerõsödni.
Az eredmény aztán az lett, hogy az eszköz, a fegyveres szabadságharc, nemcsak kereszténytelen, embertelen és bûnös volt, hanem ostobának is bizonyult. Nem voltunk még olyanerõsek, hogy szabadságunkat erõszakkal és azonnal is ki tudtuk volna vívni.
Milyen szép lélekre vall Széchenyiben, hogy a nemzet tragédiája után, a nemzet ideiglenes ravatala mellett már nem azokat gyalázta, nem azok bûneit ostorozta, akik az õ politikaiellenfelei voltak s ezt a nemzeti tragédiát elõidézték, hanem mint hazája résztvevõ fia, csak
az anyját, csak a hazáját tudta siratni, s noha tudta, hogy vesztét a saját fiai okozták, õ mégis
csak meghódítójára, csak arra haragudott, akik az õ volt ellenfeleit, de – sajnos – velük
együtt a hazáját is, leverték.

80

Hogy Széchenyi Bécs gyûlölõjévé lett, annak másik oka elmezavara. Nem szabad elfelejtenünk ugyanis, hogy Széchenyi ebbe a Bécs-ellenességbe csak akkor csapott át, mikor
már az elmegyógyintézet lakója volt. Ez aztán le is rontja annak az érvnek az erejét, melyet a
Habsburg-ellenes hazafiság Széchenyi utolsó éveinek Habsburg-, illetve osztálygyûlöletébõl
levon. Igaz, hogy Széchenyi döblingi tartózkodásának utolsó éveiben már alig tekinthetõ elmebetegnek, hiszen ekkor már épp oly szellemi tevékenységet fejtett ki, épp úgy figyelemmel kísérte a politikai és közéleti eseményeket, sõt épp úgy írói tevékenységet is fejtett ki,
mint azelõtt, kétségtelen azonban, hogy egész normálisnak ekkor már mégse tekinthetjük.
Hiszen az, aki naplóit olvassa s így lelkébe beleláthat, nem tekintheti egész normálisnak mármegõrülése elõtt se. Széchenyi nagyon okos ember volt, igen nagy magyar és igen nagy jellem. Büszke lehet rá a bécsi udvar, hogy ez a kiváló magyar csak akkor lett ellenségévé, mikor már idegileg összeomlott, azaz magyarul azért, mert megháborodott.
Széchenyi „Blick”-je okos és szellemes, de kétségtelen, hogy túlfeszített idegzetû ember
elméjének terméke. Bach-, osztrák-, sõt sokszor dinasztia-ellenes kifakadásai és érvei szertelenségükkel, különösen pedig mérhetetlen, sõt visszataszító, igazi õrült gyûlöletükkel egy egzaltált, túlfûtött ember túlzásait mutatják. Igen sokszor a történelmi igazsággal is teljesen
ellenkeznek.
A legnagyobb gyûlölettel, a leglesújtóbb gúnnyal, mint a dinasztia letörölhetetlen szégyenét s mint egyik, a történelemben valaha elkövetett legnagyobb szégyent, becstelenségetés hálátlanságot hányja például a Habsburgok szemére, hogy Wallensteint meggyilkoltatták.
Pedig hát ezt a nagy „becstelenséget” és „hálátlanságot” éppen II. Ferdinánd, a legjellemesebb és legvallásosabb Habsburg követte el, aki erkölcsileg például még Széchenyinek is toronymagasságban állt felette. Ha tehát ezt a „bûnt” még õ is elkövette, gondolhatjuk, hogy
meg volt rá az oka s a kellõ mentsége.
Wallenstein egészen kétségtelenül jellemtelen, mindenre kapható ember s a Habsburgokárulója volt, akitõl meg kellett szabadítani a Habsburgok birodalmát. Életét az vetette el, akinek állásánál fogva hatalma volt halállal büntetni, sõt mivel milliók sorsáért volt felelõs, sokszor ez a büntetés nemcsak joga, hanem még kötelessége is volt.
Széchenyi még a család hatalma megalapítójának, Habsburg Rudolfnak is a legördögibb
gúnnyal hány szemére még olyasmiket is, melyekrõl a modern történetírás már rég kimutatta,
hogy mesék, illetve aljas rágalmak, s amelyekrõl az, aki akarta, már Széchenyi korában istudhatta volna, hogy nem igazak, vagy hogy igazságuk legalábbis felette kétséges.
Arra se gondolt az õrült Széchenyi, hogy éppen õ és családja mindenét a Habsburgoknak
köszöni, mert hiszen azt a Széchenyit, akinek a család mind vagyonát, mind nemességét köszöni, õk tették érsekké. Ezek a jó Habsburgok voltak azok is, akik ennek a pappá lett Széchenyi Györgynek akkor még „nemtelen” öccsét, akitõl a Széchenyiek származnak, a papság
iránti tiszteletbõl nemessé, majd késõbb gróffá tették. A Habsburgokra gyûlölettel nézni tehát
mindenkinek több joga volt, mint Széchenyi Istvánnak.
Hogy Mária Terézia Lengyelország felosztásába beleegyezett, azt is a történelem egyik
legnagyobb szégyenfoltjaként bélyegzi meg ez a már õrült Széchenyi, és gyalázatos „hálának” minõsíti Sobieski és a Bécs védelmében elesett lengyelek iránt. Mi azonban már részletesen kimutattuk, hogy ugyancsak mérsékelt számban estek el Bécs felmentésekor lengyelek,s hogy ott a lengyelek nemcsak vérüket ontották, hanem ugyancsak bõven zsákmányoltak is.
Kimutattuk, hogy a Habsburgok se Sobieski, se a lengyelek iránt semmiféle hálával nem tartoztak, mert amit a lengyelek Bécsért, illetve a kereszténységért tettek, éppen nem ingyen s
nem is önzetlenül tették.
De viszont azt is láttuk, hogy Mária Terézia Lengyelország felosztásakor annyira nemeslelkûen, keresztényileg és lelkiismeretesen viselkedett, ahogyan tíz uralkodó közül egy se viselkedett volna. A másik két, a felosztásban részt vett uralkodó: Frigyes, a „nagy” porosz király és a szintén „nagy” Katalin cárnõ mindenesetre nem viselkedett úgy. A felosztást õk

81ketten csinálták, Mária Terézia egyenesen ellenállt nekik, végül pedig csak kénytelenségbõl
és szégyenpírral arcán fogadta el a neki jutó koncot.
Lehet, hogy erkölcsileg még az is szégyen, hogy így is elfogadta, de mégis érdekes, hogya történetírás Lengyelország felosztásával kapcsolatban mégis csak Mária Terézia szégyenérõl tud. Úgy látszik, azért, mert õ mondta is, hogy szégyelli a dolgot, a másik két uralkodónak
pedig a szégyen még eszükbe se jutott. Az eset mindenesetre azt mutatja, hogy a történelem
egész más erkölcsi mértéket alkalmaz a Habsburgokkal, mint más uralkodókkal szemben.
Széchenyi pedig e tekintetben még a történetíráson is százszorosan túltesz. Úgy látszik, azért,
mert õ a Habsburgokat még a történetírásnál is sokkal jobban tisztelte s ezért bennük még azt
is egyenesen õrültekre valló felháborodással veszi tudomásul, aminek a százszorosa egy görögkeleti orosz cárban vagy egy hitetlen protestáns porosz királyban meg se kottyan, sõt politikai nagyság jele, hiszen mindketten a „nagy” jelzõt viselik még ma is, míg Mária Terézia
ilyen díszes jelzõt nem kapott.
Ha azonban Széchenyi csakugyan ezért háborodik annyira fel Mária Terézián azokkal a
Habsburgokkal szemben, akiket õ Bécsben megismert és megtanult tisztelni, de akik iránt
családilag is annyira le volt kötelezve és csak ezért alkalmaz vele szemben egészen különleges, talán már nem is emberi mértéket, akkor miért nem így ír a „Blick”-ben s miért nem
ezzel okolja meg velük szemben a szigorú, sõt felháborodott hangot? Akkor miért úgy gúnyolódik, mintha csakugyan a becstelenséget kellene benne megbélyegeznie?
Mondhatatlan jellemtelenségnek és felháborító hálátlanságnak mondja Széchenyi azt is,hogy a Habsburgok a 49-ben õket megmentõ oroszokat is gyalázatosan és lelkiismeretlenül
elárulták a hamarosan utána következõ krími háborúban. Ezzel a kérdéssel késõbb majd bõvebben foglalkozunk, de annyit már eddig is bebizonyítottunk, hogy Ferenc József magyar
koronáját nem az oroszok mentették meg, s általában közel se tartozott õ nekik akkora hálával, mint különösen mi magyarok gondoljuk.
De Krímben se hálátlanságot követett el Ferenc József, hanem éppen ellenkezõleg, politikailag egyenesen megbocsáthatatlan baklövést csak azért, mert nem akart az oroszok iránt
hálátlan lenni. Tisztán az oroszok iránti becsületbõl feláldozta családja és birodalma jövõjét.
Sajátságos, hogy Széchenyi s utána az egész magyar történetírás mégis becstelenségben találja bûnösnek és hálátlannak bélyegzi meg viselkedését.
Azt is tárgyaltuk már, milyen kifogástalanul, mennyire igazán atyai módon és mennyire
keresztényül viselkedett I. Ferenc, mikor arról volt szó, hogy leányát férjhez adja-e a kérõként fellépõ Napóleonhoz. Az õrült Széchenyi azonban még ezt is így írja le: „Nem pirult saját gyermekét, Mária Lujzát, a francia nagy pasának, kit lelke mélyébõl gyûlölt, betû szerint
eladni (!), csakhogy el ne aprítsák és ekképp nyomorult császári fényében tant bien que mal
továbbra is megmaradhasson.”
Aki ismeri Mária Lujzának Napóleonhoz való férjhez menése történetét, az ennél nagyobb igazságtalanságot és igazságtalanabb gyûlöletet elképzelni se tud. I. Ferenc nem
kényszerítette a lányát Napóleonhoz, sõt annyira nem akarta még szelíden befolyásolni se,
hogy még azt se személyesen kérdezte meg tõle, hogy akar-e hozzámenni, hanem Metternicháltal, mint ez utóbbi emlékirataiból, hiteles forrásból tudjuk. De még ha kényszerítette volna,
akkor is nem milliók érdekeiért áldozta volna-e fel a saját lányát, hogy a további háborúk áldozataitól megkímélje õket?
I. Ferenc nem hozzá kényszerítette Napóleonhoz, annál kevésbé „eladta” neki a lányát,
hanem csak beleegyezett, hogy hozzámehessen, ha akar. Mikor azonban látta, hogy lánya önként hajlandó az áldozatra, örült neki. Ez a császári gõg hiányát, demokratikus gondolkozását, fõként pedig népei szeretetét bizonyítja. Felháborodás helyett ezért I. Ferencet éppen
Széchenyinek kellett volna legjobban tisztelnie, aki személyesen vett részt a napóleoni háborúkban, s látta azokat a szenvedéseket, melyekkel jártak. A lipcsei csata után például november 6-án Frankfurtból azt írja atyjának, hogy „Lipcsétõl odáig az utakon legalább 15.000

82embernek és lónak holt teteme hever; sem kocsin, sem lóháton nem lehet anélkül utazni,
hogy minduntalan holtesteken ne gázoljon át az ember.” Egyetlenegy olyan falun sem ment
keresztül, melyet fel nem égettek s ki ne raboltak volna.
S az öreg, az õrült Széchenyi mindezt annyira elfeledte, hogy megveti I. Ferencet, amiért
nem tiltotta meg lányának, hogy mindezek bekövetkezését esetleg megakadályozhassa. S arra az I. Ferencre fogja rá, hogy mindezt „a nyomorult császári fény” további megõrzése miatttette, akinél egyszerûbb, polgáribb életmódot folytató, demokratikusabb érzésû uralkodó alig
volt a történelemben, s aki a császári fénybõl alig élvezett mást, mint csak a császári munkát,
és aki elé bárki emberfia bejuthatott. I. Ferenc egyénileg még akkora fényben és kényelemben se élt, mint Széchenyi. De neki olyan ifjúkori levelei se maradtak fenn, melyekben mindenáron pénzt kér, mint Széchenyitõl maradt ilyen levél.
Láttuk, hogy I. Ferenc annyira nem adta el Napóleonnak a lányát, hogy mikor megkérdeztette tõle Metternichhel, hogy óhajt-e hozzámenni, még azt se engedte meg, hogy megmondják neki, hogy õ mit szeretne jobban, ha hozzámenne-e, vagy ha nem. Ami pedig azt alekicsinylést illeti, ami a Habsburgok ellenében Széchenyi e nyilatkozatában megnyilvánul,csak arra figyelmeztetünk, hogy I. Ferenc testvére, Károly fõherceg volt az a lángeszû hadvezér, aki Napóleont legelõször megverte, végeredményben pedig elsõsorban I. Ferenc volt az,
akinek hatalma Napóleont Elba szigetére juttatta. Világos tehát, hogy itt nem Széchenyivel,„a legnagyobb magyarral”, hanem csak az õrült Széchenyivel van dolgunk.
I. Ferenc Napóleon és leánya ügyében olyan okosságról, feddhetetlenségrõl, nemes lelkûségrõl, apai szeretetrõl és uralkodói kötelességtudásról tett tanúságot egyszerre, amely még
a legrosszabb akaratú kritikát is kibírja. De hát mi haszna, mikor mégis a legnagyobb becstelenséget csinálták belõle, mégpedig éppen a mi legnagyobb magyarunk. Egyedüli mentsége,
hogy az õrültek házában csinálta.
Széchenyi öngyilkosságának közvetlen, fõ oka az volt, hogy a rendõrség házkutatást tartott nála, s ekkor kijelentették neki, hogy üzelmeit tovább már az õrültség leple alatt se folytathatja. Hogy ez a házkutatás és ez a kijelentés ugyancsak megokolt volt, az még az után acsak néhány szemelvény után, melyet itt a „Blick”-bõl ismertettünk, se lehet kétséges.
Széchenyi döblingi otthonában évek óta a legélénkebb politikai tevékenységet fejtette ki
olyan szellemben, amilyent a Blick mutat. Ügynököket tartott e célból külföldön (Londonba
például a fiát utaztatta), mûveit titkon külföldre küldte kinyomtatni s aztán itt bent az országban terjesztette. A házkutatásért és következményeiért tehát Széchenyi egyedül csak magát
vádolhatta. A rendõrség nagyon is türelmes volt irányában, s ugyancsak soká várt a házkutatással. Tisztában is volt a helyzettel, s beteg, túlzaklatott idegzete ezért folyamodott az öngyilkossághoz, melyet felesége, Seilern Creszcencia, akit maga felett toronymagasan állónak
tartott, s úgy látszik, nem is alaptalanul, keresztény szempontból nagyon szégyellt.
Alig volt ismert nevû magyar ember, akinek a halálával nálunk a Habsburgokat meg negyanúsították volna, ha nem ágyban, párnák közt halt meg az illetõ. Csak az imént láttuk,
hogy a szívszélhûdésben hirtelen meghalt gróf Kendeffy Ádám halála miatt Erdélyben egyenesen lázadás tört volna ki, ha e tekintetben teljesen szavahihetõ orvosokkal még idejében
meg nem állapítják s nyilvánosságra nem hozzák a halál okát. Láttuk, hogy a mi„hazafiaink”, akik a Habsburgokat a magyarság „kigyilkolásával” vádolják, még azt is komolyan állították s állítják, hogy II. Lajos se a Csele patakba fúlt, hanem õt is az I. Ferdinándtól
felbérelt orgyilkos tette el láb alól.
Világos, hogy ezek szerint Széchenyi se öngyilkos lett, hanem õt is felbérelt orgyilkos
fegyvere küldte a másvilágra. Az Országos Habsburg-ellenes Liga kiadásában Kacziány Géza, lutheránus lelkész, külön iratot adott ki, melyben nyíltan ezt állítja és bizonyítja. Azzal érvel, hogy „a gyilkos lövés baloldalról érte a koponyát, eszerint Széchenyi, aki nem volt
balos, öngyilkosságra balkezét használta volna”, ez pedig nyilvánvalóan lehetetlen.

83

Kacziány ezenkívül egyéb érveket is hoz fel, ezek azonban annyira kezdetlegesek éserõltetettek, hogy olvastukra akaratlanul is az elmegyógyintézet jut eszünkbe, de most természetesen nem Széchenyivel kapcsolatban. Kacziány most említett, komolynak látszó érvére
azonban még az akkor a Habsburg-ellenességet képviselõ és hirdetõ Pesti Hírlap is és még
abban is a protestáns hittestvér, Hegedûs Lóránt is (annak ellenére, hogy õ is nemrég jött ki
az elmegyógyintézetbõl) így válaszol:„Széchenyit megölték? (Kassai olvasónak). Szíves volt beküldeni a Kassai Újság számát,amelyben a „Magyarországi Habsburg-ellenes Liga” kiadványa van ismertetve, amely szerint
Széchenyi 1860-ban nem lett öngyilkos Döblingben, hanem a császári kéz ölette meg.” (Tehát nyíltan azt mondják, hogy Ferenc József. Hogy errõl a Ferenc Józsefrõl, a kálvinista Horthy, aki éveken át hadsegéde volt, tehát közelrõl ismerte, éppen a Pesti Hírlapban azt mondta,
hogy a legnemesebb lelkû ember volt, akivel életében dolga volt, az ezeket a „hazafiakat”
nem zavarja.)„Az egész gondolat képtelen és ellenkezik a valósággal, a boncolási lelettel. Egyetlenérvre támaszkodik, ti. arra, hogy amikor feltörték Széchenyi ajtaját, bal térdén hevert a gyilkos
pisztoly. Ez természetes, mert jobb kezével lõtt a bal szemébe, s mihelyt a lövés eldördült, apisztolynak oda kellett lehullania. Jellemzõ azonban, hogy mily nagy a bolondgomba-kivitelünk Magyarországról és hogy mennyire nem szabad sem a Habsburgok ellen, sem a Habsburgok mellett történelmet csinálni, mert minden célzatos történetcsinálás hamisítás.”

84

Táncsics Mihály(1799-1884)
Nem olyan nagy egyéniség vagy tehetség, hogy külön megemlítést érdemelne s kivált
ilyen hosszút, mégis bõvebben foglalkozunk vele, mert életébõl igen sok tanulságot lehet levonni.
Veszprém megye zirci járásának Ácsteszér falujából származó parasztgyerek volt.
Ácsteszér lakóinak fele még ma is német anyanyelvûnek mondja magát s a falu sváb része atörzsökösebb és a vagyonosabb. Táncsicsék a magyar részhez tartoztak, de hõsünk csak
olyan magyar volt, hogy a neve nem is Táncsics volt, hanem Stáncsics, az anyja, Nebehaj
Mári, pedig tót származású. Fajiság szempontjából tehát Táncsics is jellegzetes 48-as volt, aPetõfiek, Kossuthok, Görgeyek, Klapkák, Klauzálok, Vukovicsok fajtájából.
Jellem szempontjából azonban nem válik 48 szégyenére. Nem volt önzõ, nem volt színész, nem volt érdekember. Elvei voltak, ezekért élt és kitartott mellettük haláláig. Haszna sevolt 48-ból. Ellenkezõleg: egész élete egy álló szenvedés volt. Szegény volt s maradt egészéletében, igen sokszor nélkülözött maga és családja is. Sok kellemetlensége volt a hatóságokkal, üldözést szenvedett, többször volt börtönben is, 48 bukása után pedig egy évtizeden át
nappal a föld alatt tartózkodott s csak éjszakánként jött fel rejtekhelyérõl. Érdekes, hogy ennek ellenére is nagy kort ért meg. Gyerekei az egészségtelen lakás és a rossz táplálkozás miatt kiskorukban elpusztultak. Egyetlen lánya, aki megérte azt a kort, hogy férjhez mehetett,szintén elõbb halt meg, mint apja. Késõbb már a vakság éjszakája is ránehezedett.
Olyan idealista és olyan szerencsétlen embernek, mint Táncsics volt, igazán a másvilágért kellett volna élnie, hogy szenvedései, csalódásai és balsikerei közepette legalább a másik
világ igazságszolgáltatása vigasztalja, Táncsicsot azonban kora vallástalansága és a maga
makacssága s elbizakodottsága még ettõl a vigasztól is megfosztotta. Az az ember, akinek ez
a világ annyira nem adott semmit, tisztán ennek a világnak élt, a másik világgal nem törõdött.
Komolyan aligha hitt benne. Az a szép tulajdonsága azonban e tekintetben is megvolt, hogy
nem gyûlölte a hitet, s feleségét például nem törekedett magához hasonló hitetlenné vagy
kétkedõvé tenni.
Látni fogjuk majd, hogy nem volt okos ember, kortársai se tartották annak. Nem volt
gyakorlati érzéke, sem ítélõképessége. Csak egyben volt igen okos: felesége megválasztásában. Egy pesti sváb analfabéta cselédlányt vett el, aki számára férje volt és maradt egész életében a mûveltség, tudás és okosság megtestesülése, aki önfeláldozóan állt mellette, szolgáltaés megosztotta vele a szenvedést és a nélkülözést, s akiben sose kellett csalódnia. Még abban
is szerencsés volt, hogy mindenki elhalt mellõle, csak az õ hûséges Teréze nem. Õ túlélte.
Táncsics egyéniségén és életén jól láthatjuk, mi az oka, hogy egyes emberekbõl forradalmárok lesznek s társadalmi válságokat okoznak a velük szükségképpen együtt járó megpróbáltatásokkal és szenvedésekkel. Ezek a forradalmárok természetesen nem mind olyan
becsületes emberek, mint Táncsics Mihály volt, mert sokkal gyakoribbak köztük a bûnös
Mirabeau-k és Dantonok s átlagban nem is olyan szimplexek, mint Táncsics volt, hanem tehetségesek. S ez a baj, mert ezért tudnak forradalmat csinálni. Ha mindegyikük olyan kisszabású egyéniség lett volna, mint Táncsics, akkor nem tudták volna beírni nevüket az
emberiség történetébe. Táncsics neve azonban még annyira se lenne ismert, mint amennyireaz, ha véletlenül nem õ lett volna 48-ban az egyetlen politikai rab s így a „dicsõ” márciusi ifjak véletlenül nem éppen õt szabadították volna ki.
A forradalmár-típus többnyire tehetséges embert jelent, aki éppen a tehetsége miatt betegesen önérzetes. Az is bántja betegesen nagy önérzetét, amit más ember fel se vesz. Megalázást nem tud eltûrni, s ha kénytelen, bosszút forral s ez a „csak azért is!” meg a „várjatok,85

majd megmutatom én nektek!” egész életén át elkíséri. Hogy a sértést, bántalmat legtöbbször
megérdemelte, annak elismerésére képtelen, mert ha önérzete rovására megy, akkor képtelenigazságos lenni.
Táncsics nem annyira tehetségben, mint inkább csak akaratban, makacsságban, szívósságban emelkedett az átlagember fölé. No meg persze a nagy önérzetben. 16-17 éves korában„úrdolgában”, robotban szántott az uraságnak apja ökreivel s az apja helyett, s természetesen
túl sokat pihent. Az uraság hajdúja erre ráütött botjával s felelõsségre vonta, megdorgálta. Õkikérte magának, hogy megüsse, hátat fordított neki s már másnap otthagyta apját és a parasztmesterséget és elszegõdött takácsinasnak.
Ettõl kezdve egész életén át a szegény nép védõje, felszabadításának és jogai kivívásának
bajnoka maradt, aki e meggyõzõdéséért az urak elleni küzdelemben önzetlenül, érdek és haszonlesés nélkül végig kitartott, de más forradalmárokkal (akik nálunk majdnem kivétel nélkül a zsidók körébõl kerülnek ki) éles ellentétben, késõbb se akart soha uraskodni és az életörömeit élvezni, hanem végig megmaradt olyan egyszerû, igénytelen életûnek, mint amilyenhez gyerekkorában Ácsteszéren szokva volt.
Az urasági hajdú bánásmódja egyedül csak azért sérthette, mert a dolog a francia forradalom kitörését követõ évtizedekben volt, tehát olyan korban, melyben mindenki a szegénységet sajnálta, mindenki annak nem létezõ nagy szenvedésein kesergett, s melyben mindenkia jobbágyot akarta felszabadítani, szenvedéseitõl megmenteni. Hogy Táncsicsot ifjú korában
semmi különös sérelem nem érte s megsértõdésének igazi oka nem a tényleges sérelem, hanem csak az õ beteges idegalkata, illetve elkényeztetett volta volt, még abból is meg lehet állapítani, ahogyan a dolgot õ maga elbeszéli.
Ne feledjük, hogy minden kort a maga szellemébõl kell megítélni. Akkor egy suhancot
megütni éppen nem volt különleges sérelem. Falun még ma se igen az. A falusi ember keze,kivált akkor még, igen könnyen eljárt. A szigort akkor kötelességnek tartották, a szigort meg
a botot pedig azonos fogalomnak vették. A legtöbb ember azt hitte, hogy mulasztást mással,
mint bottal, nem is lehet elintézni. Hogy azonban az uraság megbízottja a botot már akkor issokkal kevésbé használta, mint például a szülõ a gyermekével vagy a kisgazda a szolgagyerekekkel (tehát az egyik jobbágy a másik jobbággyal) szemben, azt már csak abból is megállapíthatjuk, hogy a Táncsics-gyerek ezt a megütést olyan tûrhetetlennek találta. Ha az uraság
részérõl az ütés (akárcsak akkor is, ha alanya csak egy 16 éves suhanc volt) mindennapos lettvolna, akkor a Táncsics-gyerek semmiképpen se sértõdhetett volna meg annyira miatta.
Az is egész jól látható még Táncsics elbeszélésébõl is, hogy nem volt brutális ez a megütés.
Nem azért tiltakozott ellene Táncsics, a suhanc, mert fájt, hanem tisztán csak elvbõl, önérzetbõl.
Még az a munka is, melyet a kommunizmus adott ki a forradalom melletti propaganda céljából (Barát Endre: Mit akar kend, Táncsics?), külön kiemeli, hogy a hajdú „nem éppen nagyot” ütött rá, hanem „csak úgy tessék-lássék”, s azt is hangsúlyozza, hogy „nem volt rossz
ember a hajdú”. Még azt is külön megmondja még ez a kommunista mû is, hogy mikor agyerek az ütésért rendreutasította a hajdút, az „nem is haragudott. Még mosolygott is hozzá.”Azt is szótlanul tûrte, hogy a gyermek utána hátat fordítson neki.
A kommunista mû – egészen együgyû módon – azzal magyarázza a hajdú mosolyát ajobbágygyerek hetvenkedésére, hogy a parasztok akkor már annyira hozzá voltak szokva averéshez, hogy az ellenkezõ viselkedésen csak mosolyogni lehetett, nem pedig haragudni érte. Rendkívül kezdetleges magyarázat. Ha ugyanis a verés mindennapos lett volna még felnõttekkel szemben is, akkor elõször is lehetetlen, hogy még a gyerek is kikérje magának(kivált mikor maga Táncsics is elismeri, hogy a feddés henyélése miatt érte), másodszor pedig akkor ez csak a hajdú dühét növelte volna.
A dolog helyes magyarázata csak az lehet, hogy mindig elsõsorban az uraság érdeke
volt, hogy jobbágyaival jól bánjék, akkor pedig, mikor Táncsics gyermek volt, már az irodalom is annyira mindig a jobbágyok állítólagos nyomorán kesergett és szolga volta ellen lází-86

tott, s akkor már a közvélemény és a hatóságok is annyira a jobbágyok pártján álltak, hogy az
uraság és alkalmazottai egyenesen rá voltak kényszerítve arra, hogy jobbágyaiknak kedveskedjenek, s ha megfeledkeztek magukról, a jobbágy rendreutasítását eltûrjék.
Arra is érdemes rámutatni, hogy a XIX. század elején a Táncsics jobbágygyerek minden
akadály nélkül megtehette, hogy már másnap búcsút mondjon a hajdú felette való illetékességének, sõt az egész paraszti foglalkozásnak. Ellenben a kommunizmus, a „társadalmi haladás
legfejlettebb” uralma alatt ezt már nem tehette volna meg, mert az „önkényes kilépés” megbélyegezetté tette volna s máshol való elhelyezkedésében is gátolta volna.
Hogy a hiba egyedül csak Táncsics gõgjében, dacában, makacsságában és különcködésében volt, mutatja az, hogy apja már régebben, 13 éves korában iparosnak adta. Akkor szabóinas lett, de ezt is hamarosan otthagyta, mert mestere tanítási módszere az volt, hogy elõször
úgy kellett varrnia, hogy a tûben nem volt cérna, s õ ezt nem szerette, no meg mert a kisgyermeket is dajkálnia kellett. De otthagyta Táncsics hamarosan a takácsmestert is, noha „jól kitanította” és õt „igen meg is becsülte”.
De azután nemcsak elsõ mesterét hagyta ott Táncsics, hanem hamarosan megunta magáta takácsmesterséget is, noha kiváló volt benne. Most már tanító akart lenni s lett is. Utána pedig még többre tört, arra, hogy a gimnáziumot is elvégezze. El is végezte azt is.
Sajátságos, hogy a kommunista mû, mely annak ellenére, hogy minden kommunista azt
hirdeti, hogy azelõtt a szegény ember fiából nem lehetett semmi, sõt nem is álmodhatott arról, hogy tanulhasson, most a legkisebb csodálkozást se mutat azon, hogy a szegény Táncsics
már ezelõtt százötven évvel is olyan könnyen tanulhatott. Most úgy tesz, mintha mindez egészen magától értetõdõ volna. Amit azonban megemlít, abból azt is láthatjuk, hogy ez az Egyház, a szerzetesek révén lett Táncsics számára lehetséges.
Itt megint csak azt kell mondanunk, hogy ha Táncsics kommunista államban élt volna, atanulás egyenesen lehetetlen lett volna számára. Igaz ugyan, hogy a kommunizmus alatt a
vagyontalanok is tanulhattak, sõt elsõsorban azok tanulhattak, de õk se tanulhattak jobban
másoknál, ha a párt irányában semlegesek voltak, sõt még annyira se, mint mások, ha kommunista-ellenesek vagy akár csak vallásosak voltak.
A kommunizmus a zsidó báró Hatvany Lajosnak megbocsátotta, hogy báró, hogy kapitalista, hogy nagybirtokos, hogy pénzmágnás volt, azaz fõ kizsákmányoló. Annyira megbocsátotta neki, hogy állami irányítás alatt álló sajtója egyenesen propagandát csinált neki,reklámozta mûveit és interjúkat közölt tõle. De azt a katolikus munkásgyereket vagy parasztgyereket, aki „klerikális” volt, üldözte, annak számára nem volt se bocsánat, se irgalma. Abból nem lehetett semmi. Azt nem vették fel gimnáziumba, annál kevésbé egyetemre.
A kommunizmus azt állítja, hogy 48 elõtt nálunk a papok uralkodtak. Táncsics sose csinált abból titkot, hogy õ nem barátja a papoknak, sõt abból se, hogy nem barátja az uraknak
se, sõt az akkori társadalmi berendezkedésnek se. S lám, a szegény Táncsics mégis tanulhatott, s ráadásul éppen a papok iskoláiban és támogatásával tanulhatott.
De Táncsics nemcsak iskolákat végezhetett szegény létére is, hanem tudását és mûveltségét még utazásokkal is gyarapíthatta. Nemcsak Bécsben, Prágában, Lipcsében, Drezdában,Berlinben járt, hanem még Hollandiában, Párizsban, sõt Londonban is. Az anyagi eszközök
hiánya miatt ugyanezt mint egy kommunista állam polgára is megtehetné ugyan, mert egészen igénytelen körülmények között utazgatott, de semmiképpen se tehetné meg az útlevél ésa határátlépési engedély miatt. Mint klerikális, semmiképpen se tehetné meg, mert akkor arra
gyanakodnának, hogy disszidálni akar és el akarja beszélni külföldön az itthoni állapotokat,azaz „meg akarja rágalmazni” államrendszerünket s a munkásuralmat. De tudvalevõ, hogy
még a párttagok is inkább csak a „testvérállamokba” kaptak útlevelet, nyugati államokba
csak hétpróbás párttagok, s azok is csak kis számmal és különleges alkalmakkal. Tömegesebb utazásokat már csak a valuta miatt se engedélyezték.

87

S lám, az urak és a papok elmaradott, hajdani országában még a forradalmár érzelmû
Táncsics is szabadon utazhat s külföldön szabadon érintkezhet forradalmár társaival. Hol van
ma ettõl a kommunizmus „felszabadított”, sõt már uralkodó munkássága? De Táncsics
egyébként se panaszkodhatott az urak Magyarországára. A papokéra még kevésbé.
A nyugtalanság, az elégedetlenség, az összeférhetetlenség, de emellett bizonyos kóborlási ösztön is, mely a hitújítók és általában a forradalmárok sajátja, mint Petõfiben, benne ismegvolt.
A tanítói oklevelet Budán szerezte meg. A gimnázium elsõ osztályát Kecskeméten. A
másodikat, mint magántanuló, az elsõ után következõ szünidõben tette le. A harmadikat
ugyanott, de ekkor már bent lakott a barátok klastromában, ahol ellátása ellenében õ terített
és szolgált fel az ebédlõben. Felseperte az udvart is, de „ezért külön kis fizetség járt”.
Azt is az említett kommunista mû állapítja meg, hogy „elég jó kosztot kapott”, azaz hogy
a barátok éppen nem „zsákmányolták ki”. A negyedik osztályt már Nyitrán végezte. Azt
mondja, azért, mert tótul is meg akart tanulni. Ezt 1825-ben végezte el, s mivel éppen akkor
volt V. Ferdinánd koronázása, elment Pozsonyba, mert azt is látnia kellett, onnan pedig Bécsbe, mert arra meg még kíváncsibb volt. Utána elvégezte az ötödik osztályt, de a hatodikra
már Pestre ment. Ekkor már külön lakása volt a Víg utcában.
Ezen osztály elvégzése után az igazgató közölte vele, hogy egy Greguska nevû igen gazdag jurátus [ügyvédgyakornok] fiú lakásán a konyhában lakást és havi három forintot kaphat
személyi szolgálatokért (csizmatisztítás). Táncsics elfogadta, de rendkívül sértõnek találta
magára s az igazgató részérõl se tekintette jóakaratnak az ajánlatot. Azt azonban ismét csak
megemlíti még a kommunista propagandamû is, hogy „a gazdag úrfi eleinte udvariasan bánt
az idõs diákkal s talán egy kissé restellte is, hogy az õt kiszolgálja”.
Hamarosan megtudjuk azt is, miért csak „eleinte” volt udvarias Greguska Táncsicshoz.
Kisül ugyanis, hogy Táncsics viszont éppen nem volt udvarias az úrfihoz. Még csak annyirase, hogy mikor bement hozzá, legalább a kalapját levette volna. A gazdag úrfi annyira önmérséklõ és jóakaratú volt, hogy ezt is eltûrte, ezért se szólt senki. Egyszer azonban, mikor nagy
társaság volt nála, vendégei elõtt szégyellte, hogy inasa még ennyi tiszteletet se mutat még
vendégei irányában se s ezért rászólt: „Kend miért nem veszi le a kalapját, ha belép hozzám?”
Látjuk, hogy a „rendreutasítás” még ekkor is a képzelhetõ legkíméletesebb volt s még ez
is csak azért történt, mert „lehet, hogy Greguska úr többet ivott már a kelleténél”, s csak ezért
nem tudta magát úgy mérsékelni, mint máskor. Táncsics azonban erre szó nélkül összecsomagolt és otthagyta Greguskát s vele a háromforintos keresetet. Érdekes, hogy – úgy látszik– a „kend” megszólítás sértette legjobban, meg hogy olyan nagy társaság elõtt figyelmeztetteneveletlenségére Greguska. Hogy az õ sértése és neveletlensége is ugyanezen nagy társaságelõtt történt, s ezt meg az úrfi szégyellte, az Táncsicsnak eszébe se jutott, de természetesen aróla írt kommunista mûnek se.
Iskoláit azért természetesen el tudta végezni az urakkal való dacolása ellenére is (a kommunizmus alatt bezzeg nem végezhette volna el, ha az új urakkal: a párttal és a párttagokkal
dacolt volna), de ekkor már tudott németül is, latinul is, tótul is és nem volt már elõtte ismeretlen a francia és az angol nyelv se; ismerte már Rousseau-t és Voltaire-t, az akkori, az istentelenséggel egyet jelentõ filozófiát, Goethe Faustját és Vörösmarty Zalán futását is. E
legutóbbit egyedül csak azért vette meg drága pénzen, mert az volt a közfelfogás, hogy Vörösmarty, a költõ éhezik, s õ segíteni akart rajta.
Ilyen hírek terjesztésével tudtak akkor mindenkibõl, aki olvasni szokott, tehát intelligensebb volt és magát nemes lelkûnek tartotta (pedig ki nem tartotta magát annak?), forradalmárt csinálni s a meglévõ rend halálos ellenségévé tenni. Akkor minden jobbágy éhezett,minden író nyomorgott, a bécsi kormány pedig minden magyart üldözött. Világos, hogy
mindegyiket azért üldözték és azért nyomorgatták, mert igaza volt és mert az urak és általában a hatalom birtokosai gonoszok voltak. Ekkor határozta el Táncsics Mihály naiv paraszt-

88

elméje és félmûveltsége, hogy õ is író lesz, mert ezzel az éhezõk barátjává válik, a gonoszoknak pedig ostorozójává. Mivel állandóan azt hallotta, hogy az írók legnagyobb ellensége acenzúra, valóságos hétfejû sárkányt látott ebben a cenzúrában, s elhatározta, hogy nem nyugszik addig, míg el nem törlik.
Az természetesen eszébe se jutott, hogy rosszat is lehet írni, hogy az a lelki mérgezéssel
egyenlõ s ezt azoknak, akik a közjóért felelõsek, kötelességük akadályozni. Azt pedig akkor
még kevésbé tudhatta, hogy majd ha az õ „szent” eszméi valósággá válnak, mégpedig a képzelhetõ legtökéletesebb fokban, a kommunizmusban; mikor már a szegénységet nemcsak elnyomni nem lehet, hanem egyenesen a dolgozók parancsolnak az uraknak, akkor lesz majd
csak igazi cenzúra, mert nemcsak nyomatni, hanem még kézzel sokszorosítani se lehet engedély nélkül semmit és még abban az egy-két katolikus lapban is, melyet – de ezt is csak akülföld szemének bekötése céljából – korlátolt példányszámban és korlátolt terjedelemben
engedélyeznek, a kommunizmust (tehát az istentelenséget) dicsõítõ cikkeket is rendszeresenel kell majd helyezni, mégpedig úgy, mintha ezt a katolicizmus is önként mondaná. Természetesen nem az istentelenséget kell benne dicsõíteni, hanem csak a kommunista rendszert(melynek nyíltan is egyik legfõbb programpontja az istentelenség és az Egyház befolyásának
megsemmisítése).
Hogy juthatott volna mindez a félmûvelt Táncsics eszébe, mikor még az se jutott eszébe,
hogy talán Vörösmarty nem is éhezik s nem is éhezett soha, és Petõfi meg Táncsics se éhezett volna soha, ha nem lettek volna mindketten kóborló természetûek s nem lett volna fõ elvük a dac, a „csak azért is”, a meglévõvel elvbõl való szembeszegülés. Pedig hát Táncsics,
mint jobbágygyerek, önmagáról tudhatta, hogy noha tizenhárman voltak testvérek s ezek közül hét még élt is, õk azért soha nem éheztek, nem kegyetlenkedett õvele soha senki, sõt még
túlzott önérzete megsértésén is rögtön tudott segíteni már gyerekkorában is, ha akarta.
Lám, most is, annak ellenére, hogy rég elhagyta a szülõi házat, esze és figyelme se a kenyérkereseten, hanem csak a tanuláson volt, mégis volt és maradt pénze még az „éhezõ”
Vörösmartyn való segítésre is. Az lehet, hogy Táncsics, felesége és gyermekei késõbb idõnként valóban még éheztek is, de ha ez megtörtént, egyedül csak azért történt, mert õ nem volt
normális ember, nem úgy élt és viselkedett, mint a többiek, s idejét s energiáját nem a családja fenntartására és jóléte emelésére fordította, hanem – tehetségének mérsékeltsége ellenére is– az egész emberiség, vagy legalább a hazája és magyar népe boldogítására.
Az eredmény aztán az lett, hogy nemcsak a maga családja nyomorgott, hanem kitört a 48
s visszavonulás és bujdosás következtében meg messze idegen országokba vetõdve vagy itthon az oláhok és rácok elõl menekültükben bizony olyan magyarok ezrei is éheztek és fáztak,
akiknek semmi bajuk se lett volna, ha Táncsicsék erõszakkal nem akarják boldogítani és „felszabadítani” õket.
Táncsics Mihály önmagán tapasztalhatta, hogy a jobbágygyereknek nem kell éheznie,sõt még ki is tanulhat, ha akar. Még akkor is megteheti ezt, ha mellette még gõgösködik is és
még támogatója és vendégei elõtt se veszi le a kalapját. Táncsics Mihállyal olyan jól bánt az
úri társadalom, hogy mikor iskoláit elvégezte, Batthyány Fülöp hercegtõl százpengõs ösztöndíjat is kapott. Nagy pénz volt akkor ez és Táncsics úgy köszönte meg, hogy egész életén átaz urak ellen harcolt és írt. A papok és barátok támogatását pedig azzal, hogy a papságnak isellensége lett és maradt mindig. Akkora összeg volt akkor a száz pengõ, hogy Táncsics házat
vehetett volna rajta. Felér a mai kommunista forintból vagy 50.000-rel.
Táncsics azonban, mint afféle különc ember, a pénzzel nem tudott bánni. Elfolyt a keze
alatt. Õ azt mondja, hogy akkor volt a nagy kolerajárvány s õ betegeket ápolt, halottakat hordozott, sõt pénzével a betegek s megholtak hozzátartozóit is segítette. Nem mondjuk, hogy
nem hisszük, mert említettük már, hogy õt mi is 48 nemesebb jellemei közé számítjuk.
Elhisszük róla, hogy õ minden pénzét odaadta volna a nyomorgóknak, ha lett volna neki.
Most pedig volt neki, mert kapta, és sok volt neki, mert sokat kapott egyszerre. De hogy

89

nemcsak erre fogyott el a pénze, s nem is elsõsorban erre, az bizonyára vitán felül áll. De ez
Táncsicsnak még így is nagy becsületére válik, de még a pénznél is jobban a betegápolás és aholtak temetése.
Az úri társadalom olyan jó volt hozzá, hogy alighogy elfogyott a pénz, újra megjött számára a másik jó alkalom. Szalmási, egy ómoravicai (bácskai) úr négy fia mellé nevelõt keresett, s mert tanárai õt ajánlották (megint csak az urak jóakarata), õt fogadta meg teljes
ellátással (ugyancsak úri ellátás lehetett ilyen gazdag földbirtokosnál s ott a tejjel-mézzel folyó Bácskában, mely még a minden jóban bõvelkedõ Magyarországon is a jólét különleges
hazájának számított), s nem kevesebb, mint 400 váltóforint fizetéssel. S emellett még a fiúk
is jók voltak és szorgalmasan tanultak (ismét egy cáfolat az akkori urak ingyenélésére és hitványságára).
Szalmásiék igen megbecsülték Táncsicsot, „egészen a családba vették”, tehát egyenrangúan kezelték. Még Táncsics kommunista életrajza is úgy emlegeti Szalmásit, mint „a derékurat”. Ha meggondoljuk Táncsics különcségét, nem alkalmazkodását, testi és ruházati gondozatlanságát, paraszti modortalanságát (melyet egész életén át megtartott), valóban igen kiválónak kell tartanunk azt a magyar úri családot, mely még õt is bevette a családi körbe és
magával egyenrangúként kezelte. S hogy ez mennyire nem volt akkor kivétel, mutatja a talán
nem annyira parasztos, de még Táncsicsnál is fölényeskedõbb és hányavetibb Bacsányi esetea báró Orczy családban, vagy például báró Eötvöséknél a gyerek elõtt egyenesen az apját snagyapját gazemberezõ, szintén különc, fölényes és nem alkalmazkodó protestáns nevelõ stb.
Jellemzõ azonban Táncsicsra, hogy ahogyan nem bírta ki az uraságnál, a szabónál, a takácsnál, a tanítói pályán, a Greguska jurátusnál, épp úgy „valami csekélység miatt összekülönbözött” a jó Szalmási úrral is és visszaköltözött Pestre. Tehát még kommunista életrajzaszerint is ebben is Táncsics, nem pedig az úr volt a hibás.
De azért sok ügyesség, életrevalóság is volt Táncsicsban (ebben is egyezik a késõbbi
kommunistákkal). „Magyar és német beszélgetések” címen ugyanis olyan könyvet írt, mely
abban az idõben, mikor városaink még majdnem teljesen németek voltak, de mikor a magyar
nyelv tudása is már mind szükségesebbé vált, nagy hézagot pótolt. Ezért Heckenast könyvkiadó igen sokat fizetett érte a szerzõnek, s a kis mû olyan ismertté vált, hogy még József nádor
gyermekei is abból tanultak magyarul. Azonban éppen József nádor volt az, aki a mûvecskét
hamarosan elkoboztatta.
Barát Endre szerint azért, mert a némettel szemben erõsen dicsõítette a magyar nyelvet.
Látható azonban Barát e megjegyzésébõl, mennyire nem ismeri ezt a kort és József nádort.
Emiatt akkor se József nádor, se senki más nem haragudott volna, annál kevésbé koboztattak
volna el emiatt egy mûvet. Az oka az volt, hogy a mû forradalmi szellemben volt írva, a kor
szellemének megfelelõen túlfûtött volt, túlzott, gyûlöletre izgatott a németül beszélõk ellen sezért tartották veszélyesnek.
Táncsicsnak annyira nem lehetett panasza az akkori úri társadalomra, hogy nemcsak Batthyány hercegtõl kapott százforintos ösztöndíjat, hanem egy korán elhalt dúsgazdag nemesasszony, Beniczkyné Sissányi Eufémia, egyenesen 5.000 forintot (tehát óriási összeget)hagyott rá végrendeletében. Igaz, hogy az örökösök ezen összeg nagy részét elperelték tõle,de 1.500 forintot így is kézhez kapott belõle. Ez azonban éppúgy szinte észrevétlenül úszott
el Táncsics kezén, mint a herceg száz forintja, pedig hát ekkor nem volt kolerajárvány.
Az akkori társadalom annyira megértõ volt a szegények és a költõk iránt, akikrõl õk isépp úgy elhitték, hogy éheznek és hogy természetesen ártatlanul éheznek, mint ahogyan Táncsics gyerekkorában elhitte, épp úgy lelkesedtek a nemzeti nyelvért és gyûlölték a cenzúrát(hogyne lelkesedtek és hogyne gyûlölték volna, mikor ezeknek a költõknek és íróknak a mûveit nem a nép olvasta, hanem az urak), hogy ez a dúsgazdag Sissányi Fémi, mint láthatjuk,
még a halálos ágyán is Táncsics egyik kis mûvének hatása alatt állt.

90

Táncsics az akkori úri világ azon hatóságaival is meg lehetett elégedve, akik üldözték ésbörtönbe zárták. Jellemzõ azonban, hogy ezeknek az akkori forradalmároknak is milyen
kémszervezete volt s megszervezettségük és egymás iránti támogatásuk is mennyire azonos
volt a mai kommunistákéval. Táncsicsot egyszer – természetesen még 48 elõtt – Kossuth magához hívatta, közölte vele, hogy megfigyelés alatt áll, letartóztatása várható s ezért számára
menedékhelyrõl gondoskodott. Pedig nem ismerte Kossuthot s addig még sose találkozott vele. Fiath István fiatal földbirtokos Fehér megyei birtokán kapott menedéket, de hamarosan
onnan is tovább kellett mennie, mert ott is nyomára jött a rendõrség.
Erre Batthyány Kázmérnak, a 48-as fõúrnak, akirõl említettük már, hogy a német kommunistákkal is bizalmas összeköttetésben volt, horvátországi (bródi) birtokára ment álnéven,miután elõbb a 48-ban késõbb olyan hírhedté vált Madarász Józsefnél is próbált biztonságos
helyet találni, de hiába. Táncsicsot Bródban is hamarosan letartóztatták. De még Táncsicsnakállt feljebb. Mivel Károlyi fõszolgabíró „kendnek” szólította, õ is visszakendezte: „Kend
most híressé tette a nevét, fõbíró uram – mondta neki –, segédkezett Táncsics elfogásában.
Mondhatom, nagy dicsõsége lesz belõle az unokáknak.”
Csak ebben állt tehát ezeknek a „hazafiaknak” és forradalmároknak az „önzetlensége”.
Olyan gõgösek voltak, hogy azt hitték, hogy annyira felette állnak õk egy fõszolgabírónak,hogy az azzal lesz híres emberré, hogy õket elfogta. Valóban igaza is lett, de csak azért, mert
kommunizmus lett (melynek a gõgös és becsületes Táncsics lett volna a legnagyobb ellensége, ha megérte volna). Enélkül a kutya se beszélne már nálunk Táncsicsról. Petõfirõl igen, de
nem Táncsicsról. A fõbíró azonban ezt is szótlanul eltûrte Táncsicstól. Jellemzõ azonban,
hogy Táncsics a fõbíró bánásmódjával még sincs megelégedve, mert õt parasztszekérre ültették, míg a fõbíró hintón robogott mellette, illetve elõtte. Hej, de meg lettek volna elégedve jószáz évvel késõbb a kommunizmus úri foglyai, ha nekik se lehetett volna letartóztatóik ésõreik ellen ennél nagyobb panaszuk!
Táncsicsot soha nem éheztették börtönében és soha egy újjal se nyúlt hozzá senki. Nem
is gorombáskodtak vele. Említettük, hogy a kommunista fogolytartók nemcsak tegezték még
pap foglyaikat is, sõt még Pétery váci püspököt is (pedig le se tartóztatták hivatalosan), hanem egyenesen milyen perverz, meggyalázó szóval illették õket, hogy a mindennapos pofozásokról, rúgásokról és kínzásokról ne is beszéljünk.
Bericzei Károly fõszolgabíró nemcsak bosszút nem állt Táncsicson a visszakendezésért
és fölényeskedésért, hanem már Zágrábban sajnálkozva szólt hozzá: „Kend ugyancsak megjárta. Benne van a bajban.” S mikor Táncsics sértõ közönnyel azt felelte neki, hogy „majd kikerülök belõle”, még folytatta: „Sajnálom kendet, de minek ártja magát bele olyan dolgokba,
melyekhez nincs köze.” Táncsics erre azt feleli, hogy kinek lenne köze a nép sorsához, ha neki, a nép fiának nem? De miért nem törõdik vele a fõbíró úr? Akkor nem kellene neki törõdnie vele helyette.
A fõbíró erre nem szólt semmit s ebbõl Táncsics természetesen azt következtette, hogy
azért nem szólt, mert neki van igaza. Pedig dehogy. A népnek Táncsics korában egy cseppet
se volt rosszabb dolga, mint például a kommunizmus alatt, de annál feltétlenül jobb, mint
forradalmak idején és azon háborúk alatt, melyeket a forradalmak okoztak és okoznak. Szolgaságban se lehetett akkor a nép és önérzete se lehetett elnyomva, ha a nép fia úgy viselkedett,mint Táncsics Greguskával, Szalmásiékkal vagy Bacsányi Orczyékkal. Még az a bánásmód is,melyet Táncsics, mint az úri társadalom foglya tapasztalt, ugyancsak bizonyítja ezt.
Károlyi fõbíró után ugyanis jött Kossalkó, királyi ügyész, aki „udvariasan köszönt” smég be is mutatkozott a paraszti fogolynak. (Barát, 68. o.) Táncsics a kir. ügyésznek azt
mondta, hogy „én mindig csak azt tettem és azt fogom tenni, amit keblem istene sugall.”Ezeknek a 48-asoknak tehát külön istenük volt, aki (vagy talán inkább: amely) keblükben lakott. Azaz az önfejûség volt az istenük, még akkor is, ha az ítélõképességük olyan gyenge
volt, mint Táncsicsé. Mi lenne az országból és a társadalomból, ha minden ilyen vélt titánnak

91

szabad kezet engednének? Ha hagynák, hogy ki-ki „keble istenére” hallgathasson s olyan
nagy hangon hagynák nekik lázítani a tömegeket, mint ahogyan az effajta emberek szokták?
Zágrábból hat gránátos egy hadnagy parancsnoksága alatt szállította a foglyot Pestre.
Láttuk már, hogy a kir. ügyész, akit a Habsburg-király nevezett ki, jobb lelkû és udvariasabb
volt Táncsicshoz, mint az a fõbíró, akit a megye, tehát a magyar nemesek emeltek tisztségébe. Most, hogy egyenesen a császári hadsereg, sõt az osztrák gránátosok felügyelete alá került Táncsics, még jobb lett iránta a bánásmód, mint eddig, sõt olyan jó, hogy egyenesenelhûlünk tõle.
A hadnagy ugyan tudtára adta, hogy „parancsot kaptam, hogy szökési kísérlet esetén Önt
azonnal agyonlövessem” (tehát ez már nem kendezte Táncsicsot), de „különben nem voltrosszindulatú fiatalember”. Útközben Táncsics „már kissé össze is barátkozott a kellemes fiatal katonatiszttel”, aki többek közt ezt is mondta neki: „Úgy tudom, hogy Önt politikai okból
fogták el, s ezért, ha szökése esetén kénytelen is volnék Önt lepuffantani, engedje meg, hogy
legmélyebb tiszteletemrõl biztosítsam.”Szinte hihetetlen, de maga Táncsics állítja, hogy ez a csász. és kir. hadnagy (akinek
egyébként Kisczelli László volt a neve) már nem is szekéren, hanem „féderes hintón” vitette.
„Sûrûn tartottak pihenõt, s ilyenkor a hadnagy bõségesen gondoskodott az ennivalóról.”
Táncsics félt, hogy Ausztriába szállítják s idegen bírók elé állítják, de ez a félelme is alaptalannak bizonyult. Pihenések alkalmával a hadnagy biztatta, hogy „csak egyék, igyék,
amennyit kíván. Ne sajnálja a kormányzat pénzét. Elmondotta, hogy el van látva bõségesen
költeni való bankókkal”.
Ej, ha a kommunista õrök is ilyesmiket mondogattak volna „reakciós” foglyaiknak!
A pesti Károly-kaszárnyába vitték, ahol a parancsnok helytelenítette, hogy nem bilincsben szállították. A hadseregben uralkodó demokratikus szellemre vall, hogy a fiatal hadnagy
egyszerûen kijelentette az ezredesnek, hogy ezt a saját felelõsségére csinálta. Az ezredes
azonnal megvasaltatta, a hadnagy azonban még odasúgta neki, hogy értesíti majd a feleségét,mert lehet, hogy megengedik, hogy találkozhassanak. Ezt nem engedték ugyan meg, de a felesége által küldött, illetve hozott csomagot átadták neki.
Aztán átszállították a budai József-kaszárnyába. Itt nem börtönben, hanem szobában lakott, csak az ablak alsó része volt befalazva. A kommunista mû azonban megbotránkozik,
hogy „még a dohányzás örömérõl is le kellett mondania”. Bámulatos cinizmusában eszébe sejut, hogy ugyanakkor, mikor ezt a Táncsicsról szóló könyvet kiadták, a kommunizmus politikai foglyainak nem hogy dohányozniuk nem lehetett, hanem olyan hosszú órákig tartó kihallgatásoknak voltak alávetve és olyan módon, hogy egy ilyen pap (Varga Remig) azt mondta,
hogy a kivégzés helyére szívesebben ment volna, mint kihallgatásra. Ennyiben azonban érthetõ a megbotránkozás, hogy Táncsicsnak „még dohányzás se” volt megengedve, mert ebben
az idõben a Habsburgok alatt a politikai foglyoknak valóban még a dohányzás is többnyire
meg volt engedve, sõt vágni lehetett a füstöt börtönükben (Földi János naplója).
Orvos azonban járt börtönében Táncsicshoz, „aki gyakran megvizsgálta”. „Nagyon szeretnek itt engem, hogy úgy vigyáznak reám” – írja Táncsics. Jellemzõ a helyzetre és a Habsburg-rendszer felebaráti szeretetére és demokratikus szellemére, hogy még „maga atérparancsnok is ellátogatott idõnként a börtönbe”. „Különben nem volt éppen rosszindulatú
ember s barátságosan viselkedett a nevezetes (?) fogollyal, akitõl csak azért szeretett volna
már szabadulni, mert túlságosan nagynak érezte a felelõsséget” – írja a kommunista mû is.
„Van valami kívánsága? – ez volt a megszokott kérdése.”Táncsics végül olyan szemtelen lett már, hogy mikor a térparancsnok a kívánsága irántérdeklõdött, újságot kért. Az ilyenkor pajtáskodva felelt: „Nem tehetem. Hiszen tudja a szigorú utasítások... a kamarilla...” Szóval a térparancsnok valósággal cimborált vele. De volt isrá oka. Hiszen tudjuk, hogy Táncsicsot az utca hamarosan kiszabadította börtönébõl. Mireazonban erre került a sor, arra Táncsics már olyan jóban volt a térparancsnokkal, hogy már

92így szólította meg: „Parancsnok úr, mondjon hát valamit. Mi történik odakint?” S a parancsnok válaszolt s még azt is õ közölte vele, hogy Kossuthot Pest megye követévé választották.
48-ban, kiszabadulása után, Táncsicsot két kerületben is megválasztják képviselõnek: asiklósiban is és a békésiben is. Késõbb pedig Orosházán. Jellemzõ, hogy mind a három kerület protestáns lakosságú. Táncsics egyébként annyira szimplex ember volt, hogy minden országgyûlési felszólalása nevetségbe fulladt. Ezért aztán késõbb már nem is próbálkozott vele.
Mikor választói ezt kifogásolták, azt felelte nekik, hogy õ csak bizalmas kis körben tud beszélni. Urak elõtt és ünnepélyes külsõségek közepette nem.
Mihelyt gyõzött az eszme, melyért Táncsics harcolt, rögtön kisült, hogy nem is annyira
jó az, mint õ naivságában és makacsságában gondolta. Ha józan ítélõképessége és önkritikája
lett volna, ekkor már be kellett volna látnia, hogy õ csak elégedetlen, bakafántoskodó természet, romboló, destruktív lélek, de ha rá hallgatna az ország, sokkal rosszabbul menne minden, mint régebben.
48 szellemével és vezetõivel egyébként hamarosan annyira összekülönbözött, hogy „közel volt ahhoz, hogy a szabadság kormánya börtönbe küldje”. (Barát, 105. o.) „Még Kossuth
is magához hívatta egyszer és kijelentette neki, hogy ha nem nézné régebbi érdemeit, az igazságszolgáltatás kezére adná.” „Eh, zárjanak csak be. Vagy kössenek föl. Nem is akarok élniközöttük! Ha ez a szabadság, akkor nékem nem kell!” – tört ki belõle.
„Eljött az idõ, mikor Táncsicstól sikerült ellenségeinek megvonni a lapengedélyt” (aMunkások Újságja volt a lapja). Az új törvény szerint ugyanis kauciót kellett volna letennie,ötezer forintot. Olyan nagy összeg volt ez, hogy elõteremtésére nem is gondolhatott. „Dacolni próbált, még megjelentetett egy számot, mire ötszáz forint bírsággal sújtották és a Munkások Újságját végleg betiltotta a rendõrminiszter.” Annak a rendszernek a minisztere, mely õtbörtönébõl kiszabadította. De nemcsak õ nem kellett a magyar népnek, hanem maga 48 sem.
Mikor Világos után bujdosik, illetve gyalogosan és ismeretlenül Pest felé tart, se a színmagyar Tápióbicskén, se Nagykátán nem fogadja be, nem ad neki menedéket senki.
A makacs, fanatikus Táncsics azonban nem okul. Pestre feleségéhez érkezve tíz évig aföld alatt él, de éjszaka akkor is mindig ír, mégpedig még mindig Forradalmi Kátét. Érthetõ,hogy újra börtönbe kerül. Az ügyész halált kér fejére, de csak 15 évet kap. Azt is hamarosan
leszállítják tízre. Azt is megengedték, hogy a börtönbõl eljárhasson a Sósfürdõbe reumája kezelésére és családját is beeresztették hozzá. Késõbb még könyveit is bevihették hozzá s börtönében is és vakon is ír, de természetesen még most is és még így is forradalmi dolgokat.
Mivel szembaja miatt olvasni nem tudott, arra is engedélyt kap, hogy Eszter lánya bejárhasson hozzá a börtönbe és ott felolvasson neki. Többnyire Petõfit olvasta neki, tehát szintén
forradalmi dolgokat. Mivel a kislány csengõ hangja kihallatszott, tulajdonképpen az egész
börtön hallgatta. Ilyen volt a Habsburgok büntetése.
Ugyanakkor ugyanott volt Rab Rózsa Sándor, a híres alföldi betyár is. Egyszer a börtön
udvarán való séta közben odamegy Táncsicshoz:„Azt mondják, hogy a kend lánya szokott délután-idõben szavalni. Mondja mög a leánykának, hogy igön jól esik hallani a szavát. Úgy csöng belül a szó, mint a csöngettyû, akit aminisztránsok ráznak. Mert ilyent is hallgattam én valaha.”
Mikor Táncsics kislánya (nem az Eszter, aki a börtönben olvasott fel neki) haldoklott, Jókai (aki nemrég szintén politikai fogoly volt rövid ideig) elment Neuwirth tábornokhoz, hogy
adjon Táncsicsnak engedélyt, hogy haldokló gyermekét utoljára megláthassa. A tábornok azt
válaszolta, hogy Táncsics vak és öreg bár, de még egyáltalán nem tört meg. Ha holnap kiszabadulna, holnap újra kezdene mindent. „Lázító, felforgató rebellis, de tiszteletreméltó egyéniség. Hát egy ilyen embert nem engedhetek kisétálni. Ha Bécsben megengedik, rendben van.
Szívesen továbbítom a folyamodást.” Mivel azonban Jókai közölte, hogy erre már nincs idõ,a tábornok ezt válaszolta: „Táncsics Mihály a saját felelõsségére naponként egy-egy órára hazamehet. Természetesen erõs kísérettel.” Tehát még ezt is megengedte neki a „zsarnoki önkény”.

93

A kiegyezés Táncsicsnak is visszaadta szabadságát. Utána még jó néhány évig elél. Már
senki se törõdik vele, cikkei még a Népszavának se kellenek már (Barát, 170. o.), de õ marad,
aki volt, ír tovább rendületlenül. Ha nem kell már senkinek, akkor ír magának, mert meg vanróla gyõzõdve, hogy az a helyes és jó, amit õ hirdet. Utolsó éveiben már házról házra jár ésmaga árulja iratait. Persze csak nélkülözve tud megélni belõlük.
Mindent meggyõzõdésbõl tett egész életében, soha meg nem alkudott, mindent önzetlenül tett, legalábbis a pénz, az anyagiak tekintetében önzetlenül. Mivel e világnak élt, mert hiszen a másikban alig hitt, természetes, hogy valójában mégse volt s nem is lehetett önzetlen,
mert mindent hiúságból, büszkeségbõl, dicsõségvágyból tett. Nagyon szerette például használni ezt a kifejezést: „mi, írók”.
Az õ élete a legmeggyõzõbb példája annak, hogy csak a jóakarat, csak a meggyõzõdés
még nem elég, sõt okosság, ítélõképesség, józan önkritika nélkül veszedelmes fanatizmus ez,
melyet semmiképpen se szabad szabadjára engedni.
Pedig hogy Táncsics mennyire nem volt józan ítélõképességû ember, mutatja, hogy többek közt az is rögeszméje volt, hogy a magyar nyelv a legrégibb nyelv a világon. Világos,hogy józan eszû ember errõl még vitatkozni se kezd el s az ilyen „tudományos” mûvet el seolvassa. Ha igen, nem azért, hogy tanuljon belõle, hanem érdekességbõl, mulatságos idõtöltésbõl, hogy nevethessen rajta. Táncsics azonban olyan ember volt, aki annál jobban bizonyított, minél jobban ellenkeztek vele, s akinek annál nagyobb lett a meggyõzõdése, minél
jobban kinevették érte.
Õ csak azért is ezt a nyelvészeti mûvét tekintette fõ mûvének, ennek szentelte utolsó éveit, ezen dolgozik rendületlenül, vaksága ellenére is. Maga is, családja is nyomorog, de nekierre mégis van pénze. Megküldi Trefort miniszternek, kilincsel vele Toldi Ferencnél, eljuttatja Szarvas Gáborhoz, Gyulai Pálhoz, Ipolyi Arnoldhoz, Schlauch püspökhöz, Tisza Kálmánhoz. „Szenvedélyes igyekezettel, csökönyös kitartással akar bebizonyítani valamit, amihez
nem ért.” „Nem akarja belátni tévedését, magyaráz, vitázik, bizonygat.” (Barát)
De ha még olyan egyszerû tudományos kérdésben is, melyben még egy 16 éves diák ismár biztos meggyõzõdést tud szerezni magának, ennyire fanatikusan makacs tud lenni valaki,
képzelhetjük, mennyivel könnyebb tévesen makacsnak, fanatikusnak lenni olyan társadalmi
kérdések megoldása tekintetében, melyben még okos és józan ítélõképességû emberek se látnak tisztán, mert hiszen megoldásukhoz ezer tényezõ figyelembe vételére van szükség és
nagy élettapasztalatot, emberismeretet, tárgyilagosságot és elfogulatlanságot feltételez.
Ezért olyan veszedelmesek a makacs, fanatikus forradalmárok. Majdnem azt kell azonban mondanunk, hogy annál veszedelmesebbek és annál több bajt csinálhatnak, minél meggyõzõdésesebbek és minél önzetlenebbek. Annál makacsabbak és annál elbizakodottabbak,
annál kevésbé felvilágosíthatók ugyanis. Láthatjuk például, hogy nálunk a XIX. században
Táncsics személyében egy olyan ember érezte magát hivatottnak arra, hogy a magyar népet„felszabadítsa” és társadalmi berendezését újjal cserélje fel, akit még arról se lehetett meggyõzni sem miniszternek, sem püspöknek, sem szaktudósnak, hogy Ádám meg Éva nem magyarul beszéltek a paradicsomban. Hogy lehetett volna az ilyen embert valaha arról
meggyõzni, hogy az õ társadalmi és hazafias eszméi nem helyesek és nem üdvösek?
Õ rosszaknak tartotta az urakat. Szívteleneknek, bosszúállóknak, kegyetleneknek, akiknek nem volt érzékük a szegénység szenvedései iránt. Természetesen csak azért, mert az akkori könyvekben ezt így olvasta ifjúkorában. Önmagát azonban jónak tartotta. Pedig hogy
milyen világ lett volna akkor, ha ez a jó Táncsics lett volna hazánkban az úr, azt bizonyítja adebreceni kormány idején kiadott „Debreceni vásárfia. Kedveskedésül adja Táncsics Mihály.
I-sõ iskátula” címû mûve (melyen egyébként Jókai, Nyári Pál, Kazinczy Gábor és Pálffy János egyaránt gúnyolódtak). Azt írja, hogy „iskátulámba egy kis zsineget is tettem, mely meglehetõsen erõs, úgyhogy istrángnak is beillenék. Sokan nem kedvelik az ilyen vásárfiát...
Azonban mindenesetre jó lesz a zsineget kéznél tartani, hogy olyannak gégéjén a hangot rög-

94tön el lehessen fojtani (pedig ugyanez a Táncsics mennyire haragudott a hangot elfojtó cenzúrára, pedig az nem zsineggel fojtotta el!), ki vagy az ellenséget üdvözli, vagy a honvédelmi
bizottmány iránt valakit ellenállásra hí fel.” (Pedig hát láttuk, hogy ezek között lehettek s
voltak épp olyan önzetlen meggyõzõdéses emberek is, mint Táncsics Mihály volt, csak õknála kissé okosabbak is voltak.)„Papramorgó. (Ezt is tesz az „iskátulába”.) Jó erõs törkölypálinka ez. Egyszerre kell annak felhajtania, aki az árulót húzza fel az akasztófára, hogy szánakozás ne támadhasson szívében az ilyen iránt. Mert aki hazája iránt hûtlen, aki azt elárulja, ilyennek irányában
szánakozással viseltetni bûn.”Táncsics a papoknak is nagy ellensége volt. De õ nem úgy tett, mint a protestánsok és azsidók szoktak, akik legalább éppen azért, mert protestánsok vagy zsidók, legalább a katolikus papok ellenségei. Õ katolikus létére csak a katolikus papok ellensége volt. Nem is csoda,
hiszen papokon mindenki ezeket érti. Hogy miért volt ellenségük, nem tudta megokolni. Pedig hát nagy okának kellett lennie, mert anyja, akit nagyon szeretett, nagyon vallásos volt. De
mikor tízéves korában a pápai irgalmasok kórházában feküdt betegen, ott is „igen jól tartották”. „Nagypénteken a passióban is énekelt.” Azt nem tarthatjuk elegendõ oknak a papok elleni ellenszenvére, hogy a teszéri plébános, noha a falunak csak a fele volt német, mégis
németül tartotta a keresztény oktatást.
„Tõlünk, íróktól” legalább annyit joggal elvárhat mindenki, hogy ha látjuk, hogy azácsteszéri plébános inkább jár kedvében a faluja jobb módú s ezért inkább irányadó németjeinek, mint szegényebb magyarjainak, akkor legyen legalább annyi logikánk, hogy akkor csakaz ácsteszéri plébánosra haragudjunk, ne pedig az összes plébánosra, illetve valamennyi papra. Ezt Táncsics Mihálytól annál inkább elvárhatnánk, mert hiszen éppen az õ korából nem
egy bizonyítékot hoztunk fel már arra, hogy más plébánosok viszont a német nyelvet nyomták el falujukban, mégpedig sokkal igazságtalanabbul, mint az ácsteszéri plébános a magyar
nyelvet. Például Balatoncsicsón az egész falu német eredetû volt, a plébános mégis csak magyarul prédikált nekik s ezt éppen az akkor legreakciósabb püspök (Zichy Domokos) támogatásával tette.
Errõl miért nem tudott az állítólag annyira igazságszeretõ Táncsics? Aztán miért nem vetteészre a tót és szász lutheránus lelkészek effajta bûneit, melyek köztudomásúan sokkal nagyobbak, mint a katolikus plébánosok effajta, ugyancsak ritkán jelentkezõ bûnei. Hozzájuk hasonlítva tehát csakis a katolikus plébánosok erényeirõl kellett volna tudnia magyar szempontból.
Táncsics papgyûlöletének igazi oka csak az lehetett, hogy forradalmár és korának gyermeke volt. Minden forradalom egyházellenes, ezért Táncsics kora, a XIX. század is az volt.
A papgyûlöletet Táncsics az olvasmányaiból tanulta. Mivel kis szellemi kapacitása és félmûvelt volta miatt nem volt önálló véleménye, õ is mindenben úgy gondolkodott, ahogyan akönyvekben olvasta. Láttuk már, hogy az akkor divatos Voltaire volt az olvasmánya.
Épp ily önállótlanul, kritika nélkül fogadta el és szajkózta az akkori forradalmárok egyéb
szólamait is.
„Az egyik ember a másik fölött elsõbbséggel nem bír.”
Igaz, mert hiszen mindnyájan egyformán születünk s mindnyájunknak egyformán meg
kell halnia. De épp így nem is igaz, mert hiszen világos, hogy az okosabb embernek elsõbbséggel kell bírnia a tehetségtelenebb felett és a becsületes és önzetlen embernek is a becstelenés önzõ felett. Az is igaz, hogy a munkás a mérnök irányítása alatt áll még a kommunista társadalomban is. Ott is elsõbbséggel bír tehát az egyik ember a másik felett. Mire való tehát azembereket félrevezetni, izgatni, olyannal kecsegtetni, ami el nem érhetõ?
„Ha van istenkáromlás, hát ez az, midõn mondjátok: a nép nem ért meg arra, hogy szabadságot adjatok neki.”Ez bizony csak akkor istenkáromlás, ha a nép az isten. De ha ettõl a kis istentelen túlzástól – mely 48-ra és Táncsicsra vall – el is tekintünk, akkor is attól függ a dolog, hogy mekko-95ra és milyen szabadságot akarunk adni. Ha nem helyeslem azt a szabadságot, melyet a forradalmi izgatók egymást túlkiabálva ígérnek, és azt az izgató módot, ahogyan ígérik, abból
még egyáltalán nem következik, hogy az okos és józan szabadságnak is ellene vagyok.
Egyébként Táncsics épp így tett, mert hiszen elõbb idéztük, hogy még õ is azt mondta, hogy
ha azt kell szabadságon érteni, ami 48-ban valósult meg, akkor neki se kell a szabadság. De
hát akkor miért izgatott a szabadságért egész életén át?
„Nincs bûn, mely a cenzúrával nagyságra mérkõzhetnék.”Ez csak akkor lenne igaz, ha Táncsics írásai annyira okosan és helyesek lettek volna,
amilyen okosat ember csak írhat s a cenzúra mégis betiltotta volna õket. Pedig hát láttuk,
hogy Táncsics iratai csak olyan okosak se voltak, mint egy átlagemberé, s egyes mûveirõl
még a kommunista propagandairat is azt mondja, hogy arról írt, amihez nem értett. Miért lettvolna hát olyan égbekiáltó bûn, ha effajta mûvei megírását, illetve nyilvánosságra hozatalát
megtiltották volna neki?
Látjuk, hogy Táncsicsnak még csak eszébe se jut, hogy ostobát, sõt gonoszat is lehet írni.
A gonosz eltiltása nemcsak nem bûn, hanem erény, sõt sokszor kötelesség. Csak azt kellene tehát eldönteni, mi az okos és mi a jó. Láttuk azonban, hogy ennek eldöntésére éppen
Táncsics Mihály volt a legkevésbé alkalmas. Egyébként pedig a kommunizmus, a „szabadság
leghaladottabb formája”, olyan fokban gyakorolta a cenzúrát, a minden bûnök Táncsics szerint legnagyobbikát, amilyen Táncsics korában nemcsak nem volt, hanem még álmában se
gondolta senki, hogy lehetséges.
„Vallásnak, hitnek, lelkiismeretnek tökéletesen szabadnak kell lennie. Ezek sem papi,
sem világi hatalom alá nem tartoznak. Minden ember csak magának tartozik számadással
azért, mit, hogyan és miért hisz. Ehhez senkinek semmi köze. Ki lelkiismereti dolgomba
avatkozik, követelvén, hogy azt higgyem, amit õ, erõszakot követ el rajtam.”
Mindez csak akkor igaz, ha igaz vallás nincs, vagy legalábbis nem lehet tudni, hogy van-eés melyik az. Csak akkor beszélhetünk tehát úgy, mint Táncsics, ha már nem hiszünk, ha avallást nem az értelem, hanem az érzelem körébe tartozónak tartjuk. Ellenben ha van igazság,
annak kényszerítõ ereje is van. Ezt az emberek magától értetõdõnek tartják minden téren. Aki
vallási téren nem tartja annak, az a vallás igazságáról nincsen meggyõzõdve. De ahogyan az,
aki valamely fontos orvosi vagy természettudományos igazság birtokába jutott, azt türelmetlenül hirdeti, épp úgy nem lehet közönyös a különbözõ vallási hiedelmek iránt az se, akinek
biztos vallási meggyõzõdése van.
Lám, a kommunisták milyen türelmetlenek voltak a vallási meggyõzõdéssel szemben
csak azért, mert azt hitték, hogy téves, hogy nem igaz. Pedig hát ez a kommunista türelmetlenség sokkal nyomasztóbb és veszélyesebb, mint az Egyházé, mert a kommunizmusnak börtönei, pribékjei és hóhérai is voltak türelmetlensége gyakorlásához, s az állásokat és amegélhetési lehetõségeket is tetszése szerint osztogathatta aszerint, ki volt „klerikális beállítottságú” és ki nem, az Egyház ellenben csak erkölcsi hatalom lévén, türelmetlensége nem lehet gyakorlati, hanem csak elméleti síkon kénytelen megmaradni.
A múltban is csak azért volt az Egyház türelmetlensége gyakorlati is, mert az állam ishozzá hasonlóan gondolkodott. Jelenleg azonban már egy állam se támogatja e tekintetben az
Egyházat. De hogy már Táncsics Mihály idejében is mennyire nem támogatta még a Habsburgok állama se, azt láttuk Hencsei nazarénizmusával kapcsolatban.
A félmûvelt, önálló gondolatokkal és véleménnyel nem rendelkezõ Táncsics azonban
mindent elhitt, amit e tekintetben a külföldi vagy idegenbõl fordított mûvekben olvasott, sezért mit sem tudott a svájci kálvinista kantonok hivatalos állami türelmetlenségérõl a katolikusok és a nazarénusok iránt egyaránt. Viszont semmi érzéke se volt annak észrevevésére,hogy I. Ferenc és V. Ferdinánd „türelmetlen”, „reakciós” állama milyen békében hagyta a mi
Hencseinket és nazarénusait.

96

Mivel ugyanis az Egyház a földön nemcsak az igazság, hanem a jóság képviselõje isegyúttal, türelmetlensége inkább csak elméleti még akkor is, ha karhatalom áll rendelkezésére. Láttuk, hogy a valóságban még inkvizíciója is ilyen volt. Ellenben az erkölcsi tévely, mivel egyúttal mindig rosszaságot is jelent, mindig gyûlölettel is párosul, tehát még akkor istürelmetlen és gonosz a gyakorlatban, ha elméletben türelmet hirdet. (Láttuk, hogy Táncsics
egyenesen hóhérkötelet kínált a vásárfiában a tõle eltérõ meggyõzõdésûeknek.)„A király személyét szentnek, sérthetetlennek tartani hízelgés – írja Táncsics –, mert
számtalan példa bizonyítja, hogy a király éppen úgy sérthetõ s gyakran halálra is sértetett,mint akármely más ember.”
Megint Táncsics értelmetlensége és félmûveltsége. Senki se mondja s nem is mondta soha, hogy a királyok fizikailag nem sérthetõk. Még csak azt se mondta soha senki, hogy bûneik nem lehetnek. Hiszen ezt még a pápáról se mondta soha még a katolikus Egyház se.
Itt egyedül csak arról van szó, hogy a Táncsicsoknak és társaiknak szerényebbeknek kelllenniük, tekintélyt kell ismerniük, nem szabad mindent és mindenkit kíméletlenül bírálniuk,
nem szabad egyedül csak magukat okosaknak tartaniuk. Ha ugyanis mindenki csak parancsol, de senki se engedelmeskedik; ha mindenki csak vezet, de vezettetni senki se hagyja magát; ha mindenki irányít, de irányítani senki se hagyja magát; ha mindenki azt hiszi, hogy õjobban tudná vezetni az államot és jobban tudna igazságot szolgáltatni, mint azok, akik erreállásuknál fogva hivatva vannak, mi lesz akkor a társadalomból?
Az események e tekintetben is hogyan megcáfolták Táncsics olyan szépnek és igaznak
látszó elméletét, illetve a nemzetközi felforgatóknak azt az elméletét, melyet Táncsics is magáévá tett! A történelmi múlt egy királya se volt a gyakorlatban annyira szent, sérthetetlen,
tévedhetetlen vagy bírálhatatlan, mint Sztálin, Hruscsov, Rákosi Mátyás vagy Kádár János,általában kivétel nélkül minden kommunista pártfunkcionárius addig, amíg pártfunkcionárius
volt.
Bukásuk után maga a párt állapította meg róluk, hogy egyik baklövést a másik után csinálták, egyik törvénytelenséget a másik után követték el (például Rákosi), sõt hogy megalomániában szenvedõ zsarnokok, sõt közönséges gyilkosok voltak (például Sztálinról), de
addig, míg éltek, illetve míg hatalmon voltak, a szovjet könyvek, lapok, riportok, rádióadások milliárdnyi tömkelegében mutassanak csak egyet is, mely nem elítélni, hanem csak szerényen kifogásolni, vagy akár csak egyetlen pontban is bírálni merészelte õket. Nem
magasztalták-e egyenesen õket még azok is, akik haláluk vagy bukásuk után elítélõikké váltak? S Táncsics a királyok „sérthetetlenségét” kifogásolja!
„Az az állapot, amely most van, rossz. El kell pusztítani. A rossz társadalmi berendezkedés leginkább a munkásságot kínozza. A fõ hiba a társadalomban az, hogy kasztok vannak:
munkások és herék. Az elavult társadalmi rendszer megszokása okozza, hogy hatalom, vallásés tõke összefognak a nép ellen, hogy azt minél jobban kizsákmányolhassák. Nem kell úgy
maradni a társadalom berendezkedésének, ahogyan látjuk és ahogy a tiszteletére tanítottakbennünket; az elnyomottaknak tehát össze kell fogni s forradalmat kell csinálni.”
Látjuk tehát, hogy Táncsics mennyire igazi kommunista volt és hogy a magyar 48 és abolsevizmus között mennyivel nagyobb a rokonság, mint gondolnánk. De látjuk azt is,mennyire más lett a gyakorlat, mint amilyen az elmélet volt.
„A szocialisták meghagyják mindenkinek saját tulajdonául a közös munkából ráesõ jövedelemrészt. A szocialisták azt mondják: nekünk nem célunk a vagyonosokat jó állapotukból
lejjebb nyomni, szegényekké, proletárokká tenni, nyomorúságba süllyeszteni, hanem a proletárokat is följebb emelni. A gazdagok maradjanak ezután is gazdagok, de oly föltétel mellett,hogy a gazdagságban a szegények is részesüljenek.”Ép az ellenkezõ történt. A hajdani gazdagok szegényekké, sõt megvetett, üldözött páriákká lettek. Milyen hátrány lett grófnak lenni s milyen átok kuláknak és kulákok ivadékának!
De viszont az új rendben a munkások is csak úgy tudtak megélni, ha nemcsak a férfi, hanem97a nõ is keresett, míg az „elnyomás” és „kizsákmányolás” idején a munkás a munkájával egymaga is el tudta tartani a családját, a tisztviselõ feleségének pedig (még a tanítóénak és a legegyszerûbb tisztviselõének is) nemcsak nem kellett külön kenyeret keresnie, hanem még
háztartási alkalmazottat is tarthatott a felesége mellé mindegyik, azaz férje még a házimunkák durvábbjából is megkímélhette. A Szovjetunióban azonban még harminc évi népboldogítás után is azt mondták a rendszerrel megelégedett munkások, hogy igaz, hogy most sincs
jobb dolguk, mint elõbb volt, de most legalább az uraknak sincs.
„Ettõl fogva az adót (porciót) nemcsak a szegény munkásemberek, parasztok fizetik, hanem mindnyájan, kivétel nélkül, éspedig aszerint, ki mennyivel bír. Ha például eddig egy
egészhelyes gazda fizetett tíz ezüstforintot harmincholdnyi telkérõl, marhájáról és házáról, aszázötven holdas nemesember pedig semmit se fizetett, most a törvény szerint a nemesember
igazságos arányban fizet s természetesen ránk, volt jobbágyokra, egyenként igen kevés esik
ugyanazon arányban. Ez világos, ennek így kell lennie.”
Ez világos? Kérdezzük meg ezeknek a jobbágyoknak az utódait, a mai kisgazdákat,mennyi adót fizettek õk akkor, mikor már a gazdagok nem voltak nemesek s így õk is fizettek adót, sõt mikor már a hajdani nemesek utódait egészen sehonnaiakká tették?
Táncsics annyira bizonyos volt emberiségboldogító eszméi tévedhetetlenségében, hogy
hosszú élete minden szenvedése és csalódása ellenére is végig kitartott mellettük.
Hogy mennyire tévedett, azt még Rózsa Sándortól is megtanulhatta volna. Mikor a börtönben találkoztak, megkérdezte tõle, hogy „kihez van szerencséje” s meghallotta az országban mindenkitõl ismert nevet: Rózsa Sándor, úgy megdöbbent, hogy a betyár is észrevetterajta:Csak nem fél kend? – mondta az erre neki. – Nem bántottam és még a magamfajta szegényt. Vagy olyan rossz hírömet hallotta?
Tehát Rózsa Sándor magát se tartotta rossznak. Sõt mint láthatjuk, nagyon is meg volt
magával elégedve. Ha tehát a munkás, a jobbágy, a szegény ember is annyira meg volt magával elégedve Táncsics korában is és most is és csak a gazdagokat, csak az urakat, csak a tõkéseket tartotta rosszaknak, ennek nem lett volna szabad annyira bedõlnie annak, aki csakugyan
a bajokon akar segíteni.
Táncsics õszintén megmondotta Rózsa Sándornak, hogy bizony elég sok rosszat hallott
már róla. „Úgy mondották, ha megvadult, hát...”, de erre elharapta a szót, mert nem akarta abetyárt megsérteni. De az tovább tudta magát menteni:„Mögvadultam, mer vadítottak” – felelte.
„Kendet is felkötik?” – kérdezte aztán tõle. Mikor Táncsics azt felelte neki, hogy azt talán mégse. „Értöm – mondta neki a betyár –, életfogyásig. A nem jó. Akkó mán inkább a kötél. S mit mívelt, hogy ide jutott? Eltett valakit, ugyi?”
Mikor Táncsics erre hallgatott:„Ne szégyöjje. Virtus köll ahho. Bátor én mindig csak azok ellen mentem, akik nyúzták anépet.”„Én is azok ellen mentem” – felelte erre Táncsics.
„Akkó rendben van. Kár, hogy bele vakut, mint a jó ló.”Kisült tehát, hogy mindketten egyformán derék emberek voltak. Vajon melyiknek volt
igaza? Hogy nem Rózsa Sándornak, arról õt legalább olyan nehéz lett volna meggyõzni, mint
Táncsics Mihályt. Mind a ketten gyûlöltek és mind a ketten az urakat és a gazdagokat gyûlölték. És mind a ketten csak azért, mert rosszaknak tartották õket, magukat pedig és a hozzájuk
hasonló szegény embereket jóknak. Azt hitték, hogy mivel csak a gazdagokat, illetve hatalmon levõket gyûlölik, gyûlöletük dicséretes és érdemszerzõ. Pedig éppen ezek gyûlölete a
legveszedelmesebb, mert ebbõl lesznek a háborúk, azaz tömeggyilkosságok s az a tömeg,melyet legyilkolnak miattuk, megint csak szegény emberekbõl áll. A gyûlölet mindig nemtelen és gyûlölni mindig bûn és mindig szégyen.

98Mind a ketten, Táncsics is, Rózsa Sándor is, igen okos és igen jó embereknek tartották
magukat, s arról, hogy nem azok, senki emberfia meg nem tudta volna õket gyõzni. Ez volt
az egyedüli baj. Ez okozta 48-at és minden szenvedést. (Persze nem Táncsics miatt, hanem
azért, mert 48 igazi okozói is e tekintetben ugyanolyan emberek voltak, mint Táncsics vagy
Rózsa Sándor.) És ez okozott minden forradalmat s így minden szenvedést, amelyet a társadalmi válságok eddig okoztak és fognak még ezután okozni. De ez okozott minden háborút isés minden szenvedést, amit a háborúk eddig az emberiségnek okoztak és fognak még ezután
okozni.
Panacea: Gnóthi szeauton (ismerd meg magadat). Legyen önkritikád. Nem tartsd csak
magadat okosnak. Nem tartsd csak magadat jónak. Ne légy túl okos. Ne akarj mindenáron te
kormányozni. Tanulj meg engedelmeskedni, szerénynek, megelégedettnek lenni. Ne feledd,
hogy másokban a hibát észrevenni a tucatember is tudja és elsõsorban az tudja. A hibát önmagában keresni és megtalálni ellenben a nagy lelkek sajátja. Rózsa Sándor nem volt nagy
lélek. De Táncsics Mihály se volt az. Ha egyébként még oly önzetlen és még oly jóakaratú is
volt.

99

Kossuth Lajos(1802-1894)
Kossuth családja és egyénisége
Kossuth 48-nak kétségkívül legnevezetesebb alakja. Láttuk, hogy Pálffy János szerint 48-at
õ egymaga csinálta. Azt mondhatnánk tehát, hogy Kossuth és 48 úgyszólván ugyanaz. De azt
is meg kell állapítanunk, hogy ezeréves történelmünkben aligha volt még magyar ember, akiannyira szeretett lett volna, akit annyit magasztaltak és ünnepeltek volna, mint õt, akiért annyira rajongtak volna, mint érte. Kétségtelen, hogy õ a legnépszerûbb magyar ember. Nem versenyezhet vele se Árpád, se Szent István, se Hunyadi János, se Mátyás király, se Zrínyi, se
Rákóczi. Nem volt még magyar ember s talán nem is lesz többet, akinek annyi szobra állt volna e hazában, mint neki, és akinek nevét annyi utca és tér – s mindig a legnagyobb utcák és
legfontosabb terek – viselte volna, mint az övét. Még Esztergom legnagyobb utcája is az õ nevét viseli (az õsi és szép Buda utca nevet hagyták el a kedvéért) s ezt a nevet természetesennem vette el tõle a „népi demokrácia” se, mert õ kommunista körökben is épp oly népszerû és
elismert, mint hazafias körökben. (Gondolkodóba eshetnének miatta a „hazafias” körök.)
E sorok írója is Kossuth Lajos utcában született, s noha az ország legkatolikusabb megyéje volt a szülõhazája, jól emlékszik rá, hogy az õ gyerekkorában még Kossuth ellen nyilatkozni vagy akár õt csak bírálni is olyan képtelenség vagy õrültség lett volna, hogy máshol,
mint legfeljebb elmegyógyintézetben vagy esetlen fegyházban, a gonosztevõk között, senki
se tudta volna elképzelni. Aki ilyesmit megkockáztatott volna, csak a morális és tisztességes
emberek társadalmából való végleges kizárás következményével tehette volna, ha ugyan épségben vagy életben megérte volna azt a merényletet. Esztergomban annak idején le is rombolták egy ember házát, aki Kossuth ellen nyilatkozott.
Igen nagy szégyen népünkre, hogy ezeréves történelmébõl és annyi nagy fia közül éppen
Kossuth Lajos volt az, aki ilyen nagy népszerûségre tudott jutni. Szégyen ránk mind értelmi,
mind erkölcsi szempontból. Még a legjobb esetben is végtelen naivság jele. De így egy cseppet se kell csodálkoznunk, hogy az ezeréves Magyarország nem sokkal azután, hogy Kossuth
Lajos lett legnagyobb nemzeti hõsévé, trianoni országronccsá süllyedt, utána pedig még nagyobb nemzeti megalázások szenvedõ alanyává vált.
A magyarságnak ez a nemzet szemében tüneményesen naggyá vált embere nem az ország zömét tevõ katolicizmus, nem is a számban és súlyban a katolicizmus után következõ és
magyar szempontból jelentõs kálvinizmus körébõl származott, hanem az ország lakosságának mindössze hét, a csonkaországban pedig még ennél is kevesebbet tevõ lutheránusság tagja volt; azé a lutheránusságé, melynek egyébként is kis számú követõi nagy többségükben
idegen vérûek, sõt még idegen ajkúak is: németek és tótok.
Kis számban vannak magyar vérû lutheránusok is (a Kemenesalján s a Rábaközben), de
Kossuth nem ezek közül való, hanem apja (Kossuth László) révén tót, anyja (Tyringi Weber
Karolina) révén a német (szepesi szász) lutheránusokból. A Kossuthok felvidéki (Túróc megyei) tót kurtanemesi család, ilyenek igen nagy számmal vannak (Reviczkyek, Jeszenszkyek,
Malatinszkyak, Zathureczkyek, Barossok stb.) s nemességük többnyire õsi, még az Árpádok
korába visszanyúló, de a magyar néphez vagy semmi, vagy kevés közük van.
A Kossuth-családnak egyébként szép magyar nemesi elõneve van: udvari és kosuti vagy
kosutfalvai. A család egyik ága katolikus, de ez már régebben elszármazott fatornyos hazájából. Érdekes, hogy éppen arra a vidékre, amelyen a mi Kossuthunk is született. Ez az ág birtokos-nemes család. Kossuth Lajos apja azonban a tót Felvidékrõl Zemplén megyébe
származó vagyontalan tisztviselõember volt. Pálffy János Kossuth Lajost „proletáriusnak”

101nevezi. (Akkor még nemcsak a gyári munkást, hanem a vagyontalan értelmiségi és nemes
embert is proletáriusnak nevezték.)
Kossuth Lajosról nem mondhatjuk azonban, hogy nem volt magyar származású, mert magyar beütések apja õsei között is vannak s német származású és nevû anyjának is magyar nevûvolt az anyja. Kossuth vérsége tehát nem volt olyan tisztán idegen, mint Petõfié és sok más 48as szereplõé és vértanúé. Anyja azokból a Weberekbõl való, akiknek egyikét Carafa Eperjesen
kivégeztette s akikrõl már megállapítottuk, hogy nem a magyarság, hanem a protestantizmus
vértanúi voltak. Még a protestantizmuséi is csak akkor, ha a protestantizmust a mindenkori
forradalommal és azzal a féktelen egyházgyûlölettel azonosítjuk, mely még a törökkel is minden
lelkiismeret-furdalás nélkül kész volt szövetkezni, csak hogy az átkozott Rómának árthasson.
Annyiban is magyar Kossuth Lajos, hogy már magyar vidéken is született (a hegyaljai skatolikus Monokon), magyar környezetben is nevelkedett, magyarok voltak a játszótársai ésmagyar iskolába is járt: a sátoraljai piaristákhoz. Bár az erõs lutheránus felekezetiség következményeként (mint ezt Petõfi életében is oly feltûnõen tapasztaljuk) járt iskolába Eperjesen,tehát idegen környezetben is.
Mikor még csak diák volt, a közvélemény terrorja természetesen még nem akadályozta
vele kapcsolatban az igazság kimondását. Ezért ekkor még tanára, látva különleges képességeit, de látva kétes jellemét s nem éppen elõnyös lelki alkatát is, nem azt jövendölte róla,
hogy „nagy ember” vagy „nagy hazafi”, annál kevésbé, hogy „nemzeti hõs” lesz, hanem csak
azt, hogy „országháborító” (Révai-lexikon). Jellemzõ beteges gõgjére és arra, hogy mennyire
rabja volt szenvedélyeinek, hogy piarista diák korában öngyilkos akart lenni (a vízbe akarta
magát ölni), mert egyszer tanára – bizonyára nem érdemtelenül – megszégyenítette.
Sajátságos és nem ok nélküli jelenség, hogy éppen a mesterségesen égig magasztalt ésnépszerûségben minden képzeletet felülmúló Kossuthnak még most sincs érdemes, kimerítõ
életrajza. Pedig még Bekes Gáspárnak és Egressy Gábornak is van, mégpedig ez utóbbinak
több mint ezer oldalas.
Hogy Kossuth kimerítõ életrajzának megírására még senki se vállalkozott vagy ha igen,szándékával hamarosan felhagyott, mert mûvét vagy nem tudta, vagy nem akarta befejezni,
annak tulajdonítom, hogy egy alapos életrajznak szükségképpen olyannak kellett volna lennie,
amely a Kossuthot dédelgetõ közvéleményt nemcsak ki nem elégítette, hanem egyenesen megbotránkoztatta volna, a szerzõre pedig életpályája kettétörésével vagy erkölcsi halálával lettvolna egyértelmû. Természetes, hogy ilyen „jutalomért” senki se vállalkozik egy szinte egy
egész élet munkáját kívánó feladatra. Egy alapos és tudományos színvonalú életrajzban ugyanis nem lehet csak hazafias szólamokat pufogtatni, hanem mindenben a kútfõket, okmányokatkell beszéltetni, minden állítást bizonyítani s abban nem lehet fontos dolgokat elhallgatni.

Kossuth ifjúkora
Hogy Kossuth ifjúsága sötét és szégyenletes, az minden kétséget kizáróan eldöntött dolog.
Hogy sikkasztott, azt még a tisztán az õ tömjénezése céljából írt kis életrajzai is elismerik.
Csak részint egy kis mellékmondatban intézik el (ezen életrajzok szûk kerete miatt ez nem isfeltûnõ), részint kimagyarázni próbálják s úgy állítják be, mint a tapasztalatlan ifjú múló elsiklását, melyet õ maga is megbánt s ezért a férfi Kossuthra nem vethet árnyat. Egyébként még
szentek is vannak, akiknek ifjúkora bûnös volt. A Révai-lexikon ezt írja erre vonatkozóan:„Ifjúságának némely könnyelmû ténye, amelyek azonban nem vetettek jellemére foltot,
erre a korszakra esik, s õ maga is évek múlva nyíltan megvallotta, hogy még most is borzalom fut végig idegein, ha meggondolja, minõ örvény szélén állt, de másként önérzettel hivatkozott arra, hogy a válság óráit szerencsésen leküzdötte, és hogy ebben a szerencsétlen
idõszakban is mindig barátja volt az igazságnak.”102

E kimagyarázásra csak azt jegyzem meg, hogy az a korszak, melyet itt életrajza emleget,nem Kossuth gyermek-, nem is diákkorát jelenti (ezt a lexikon se mondja), hanem fiatal férfikorát. Már ügyvéd, tehát önálló volt ekkor.
Hogy Kossuth e régebbi bûneit maga is „nyíltan megvallotta”, szintén közel se jelent
olyan jót, mint idézett méltatása feltünteti, hiszen bûnei annyira köztudomásúak, annyira„nyíltak” s még a sajtóban is tárgyaltak voltak, hogy igazán nem tekinthetõ Kossuth részérõl
külön érdemnek, hogy neki is nyíltan kellett velük a nyilvánosság elõtt foglalkoznia.
Az a „borzalom”, mely a késõbbi Kossuth idegein állítólag végigfutott, mikor e megtévelyedéseire gondolt, az se hatja meg s kelti iránta megértõ részvétre azt, aki tudja, hogy
Kossuth mint tömegpszichológus és mint színész volt egész életén át a legnagyobb, és ha aszépséghiba már megtörtént és nyilvánossá is lett, mindkét szempontból az volt az egyedüliokos álláspont, hogy úgy tegyen, mintha az, ami már – sajnos – megtörtént, neki okozna alegnagyobb fájdalmat, sõt „borzalmat”. (A színész mindig túloz!)
Arra a mentségére pedig, ami már egyenesen dicsekvéssé fajul, hogy Kossuth azért mégélete e dicstelen szakában is „mindig barátja volt az igazságnak”, meg kell jegyeznünk, hogybajosan felelhet meg az igazságnak, mert hiszen Kossuth az igazságnak még élete legdicsõbb
szakában is annyira ellenlábasa volt, hogy éppen ez jellemének fõ fogyatékossága, alaphibája.
Említettük, hogy helytelennek, sõt nemzetünkre nagy szégyennek tartjuk, hogy minden
fia közül éppen Kossuthot találta a legnagyobbnak és éppen õ tudta a legjobban megnyerni
rokonszenvét. Ezen állításunk nem azt jelenti, hogy Kossuthot tehetségben és vele születettadottságaiban nem tartjuk a magyar nemzet ezeréves történelmében is az egyik legnagyobbnak. Voltak Kossuthnak olyan kiválóságai, melyben egész történelmünkben alig akad párja,így elsõsorban szónoki és agitátori képességben.
Szellemóriás volt bámulatosan tevékeny aggyal, szinte elpusztíthatatlan munkabírással,
soha le nem gyõzhetõ optimizmussal, állandó szellemi frissességgel, bámulatos munkakedvvel, állandó derûlátással, szép, megnyerõ külsõvel, melyet a választékos öltözék is emelt;erõs, egészséges, férfias testtel, gyönyörû hanggal, mely úgy bongott, mint az orgona; a„captatio benevolentiae”-nak [a hallgatóság megnyerésének], a szónoki siker legnagyobb titkának bámulatos ismeretével és készségével. Kossuth feltûnõen tudott maga iránt rokonszenvet, lelkesedést ébreszteni, vagy ha kellett, részvétet kelteni az emberekben, s így õket amaga embereivé tenni.
Mindezeknek a lényege azonban az, hogy Kossuth elsõsorban nagyszerû színész volt. Hogyéppen ezzel a tulajdonsággal lehetett nálunk a haza legnagyobb és legszeretettebb emberévé lenni, ezt tartom szomorúnak és szégyenletesnek ránk nézve. Igaz, Kossuth emellett igen képzett,mûvelt, olvasott ember is volt, jó író is és a tollnak, a stílusnak is nagy mûvésze, nemcsak a szónak, de se nagy politikus, se nagy diplomata, se nagy gondolkodó, se nagy emberismerõ nem volt
(ennek éppen az ellenkezõje), jellemrõl, következetességrõl, önzetlenségrõl, egyenességrõl és –amivel éppen most hallottuk dicsérni – igazságszeretetrõl nem is szólva. Kossuthban tehát a látszat, a külsõség volt ragyogó s a mi népünknek ez tetszett. Ez bûvölte el annyira s emiatt tette felés teszi fel róla a belsõ, a jellem, az erkölcsi kiválóságnak is a legnagyobb fokát.
Még 1849-ben jelent meg Pozsonyban és Bécsben magyar és német nyelven névtelenül„Adalék az 1848/49. évi magyar forradalomhoz (Magyarország orvmadara, Kossuth Lajos)elõízletül egy terjedelmes munkából” címû füzet, melyet Donori Thewrewk Józsefnek tulajdonítanak. (Kár, hogy az ígért „terjedelmes munka” sose jelent meg.)
A füzet szerzõjén látszik, hogy mûvelt, komoly író, de viszont Kossuth iránt oly feneketlen megvetést és gyûlöletet árul el, hogy emiatt elfogulatlan történetíró nem fogadhatja el
kétségtelen igazságnak minden adatát. Például ilyeneket ír: „A magyar évkönyvek számos
lapját a növeletlenség vagy rossz növelés szülte több szörnyeteg undokítja. Ott látjuk Vatha,
Dózsa, Gubec Máté, Hóra utálatos neveit. És most a szörnyek szörnye, Kossuth Lajos játsszaa gazságban a fõszerepet, magát a honi történetekben megörökítendõ.”103

Aztán: „Kossuth Lajos, a magyar haza és emberiség átka, csapása, ostorául szeptember
18-án 1802 Liszkán Zemplén vármegyében született.”
Vagy: „Kossuth Lajos, a gyönge, beteges testalkatú, mint a mérges gomba, hamar nõtt ésmagában növelte ama förtelmes jövõt, melyben anyját és nénjét a tolvajlásban, nemzõjét azügyvédi csalfaságban és minden egykorúit a gonoszságban túlhaladta.”
Mindez bizony nem olyan hang, mely a szerzõ tárgyilagossága iránt bizalomra hangolhatna. Mivel azonban látni fogjuk, hogy sok adata jólértesültségét mutatja, arra is kell gondolnunk, hogy hátha csak azért ilyen lesújtó az író véleménye, mert meg volt rá az elegendõ
oka! Látni fogjuk azt is, hogy Kossuth Donori Thewrewk Józseffel szemben valóban jellemtelenséget követett el s ez okmányilag is bizonyítható. Ugyanez azt is bizonyítja, hogy õ Kossuthtal személyes összeköttetésben volt, tehát közelebbrõl volt alkalma megismerni.
Thewrewk Kossuth apjáról azt írja, hogy „rosszmájú, facsaros bélû, furfangos ügyvédvala”, az anyját pedig a képzelhetõ legellenszenvesebb nõszemélynek festi. Azt írja, hogy
mikor mint özvegy, Sátoraljaújhelyen „tengõdött”, egy ott lakó gazdag „földesasszony” õt ismeghívta vendégének. Miután itt jól evett és ivott, rosszulléte miatt hirtelen haza akart menni.
A jólelkû háziasszony azonban félt, hogy baja történhet az úton. Ezért felajánlja neki,hogy nála feküdjék le, s mikor Kossuth Lászlóné ez ellen nagyon szabadkozott, ezt részérõl
szerénységre magyarázta és erre szinte rákényszerítette. Szobalányával vetkeztette le s ekkorkitûnt, hogy a harisnyája tele volt az asztalról elcsent ezüst kávés- és evõkanalakkal. Ezeket
akarta biztonságba helyezni hirtelen „rosszullétével”.
Nem mondjuk, hogy ezt az esetet így, ahogyan Thewrewk elmondja, feltétlenül el ishisszük, hiszen a szerzõ még a megkárosított úrnõ nevét se mondja meg. Még kevésbé vagyunk azonban abban a helyzetben, hogy azt mondhatnánk, hogy nem hisszük el, mert szinte
képtelenség, hogy ilyen esetet a légbõl lehessen kapni. Az úrnõ nevének elhallgatására éppen
elég ok lehetett az, hogy õ az esetet csak bizalmasan mondhatta el Thewrewknek.
Annyi Kossuthnérõl más forrásból származó adatok alapján is kétségtelen, hogy a fiátszinte imádta s tõle szinte istenített nagy tehetségeinek érvényesülését a legkörmönfontabbans minden lehetséges, egyenes és nem egyenes úton elõmozdítani törekedett. Ebben az irányban,
de a maga anyagi elõnyei érdekében is a befolyásos emberek elõtt siránkozni volt szokása.
Erre más forrásból is van bizonyítékunk. Például láttuk, hogy Kossuth szégyennek tartotta magára, hogy börtönbe kerülésekor elvbarátai szülei és testvérei számára, akiket állítólag õ
tartott el, gyûjtést rendeztek. Kossuth szerint tehát erre az õ hozzátartozói nem voltak rászorulva. Láttuk azonban azt is, hogy anyja mégis egyenesen maga fordult anyagi segítségért
Wesselényihez. Bár Kossuthnak a gyûjtés elleni tiltakozását nem vehetjük valami komolyan,
hiszen neki lényege volt a hamis látszathoz való ragaszkodás és a színészkedés, de ha a szülei
csakugyan rászorultak volna az azonnali segélyre, akkor mégis lehetetlen, hogy a gyûjtést kifogásolta volna. Anyja tehát ok nélkül, haszonlesésbõl fordult Wesselényihez támogatásért.
Még meglepõbb, amit Thewrewk Kossuth egyik nõvérérõl ír. „Nézd meg az anyját és úgy
vedd el a leányát, oly igazságot rejtõ példabeszéd, mely soha csalni nem szokott. Zemplén vármegye talpig emberséges fõorvosa, Breznay, dacára annak, hogy maga is Sátoraljaújhelyt lakván az özvegy Kossuthnének minden csínját-bínját ismerhette volna, egyik leányát feleségül
vevé és kénytelen vala a följebbi példaszó elhanyagolásábul eredt utófájdalmakat busásanérezni. Neje, a tolvaj anyától született maszlagos némber, haláláig lopott és részegeskedett.”
Thewrewk tehát itt már nevet is említ. Megmondja, ki volt az, aki Kossuthnak ezt az elfajult, terhelt nõvérét elvette. De más forrásból is megállapítható, hogy Kossuth egyik testvérét, éppen az anyja nevét viselõ Karolinát, Breznay István vette el. Lehet, hogy Thewrewk
gyûlöletében talán túloz, de lehetetlenség, hogy állításának a lényege igaz ne legyen.
Hogy Kossuthékat jól ismerte, azt az itt közölt adatokon kívül az is bizonyítja, hogy –mint majd látni fogjuk – Kossuth pénzt is kért és kapott tõle kölcsön. De egyébként is ennyire becsületbe vágó vádat ok nélkül mégse lehet valaki ellen emelni. Hogy Thewrewk óvatos104

a vádemelésben, láthatjuk abból is, hogy Kossuth anyjára csak tolvajságot fog, de részegséget nem említ róla, míg nõvérérõl még ezt is egész nyíltan hangsúlyozza. Thewrewk elõadásából azt is egész jól láthatjuk, hogy õ Breznayt jól ismerte. Épp oly jól kellett tehát akkor
ismernie a feleségét is.
„Kossuth Lajosról meggyõzõdve kell lennünk – olvashatjuk tovább Thewrewk leírásában –, hogy õ még mint porban játszó gyerkõce, az otthoni eleven példák által folyvást ingereltetve, szurkos kezû vala és minden elcsenhetõ tárgy, melyhez nyúlt, könnyen kezéhez
ragadt. Innen magyarázhatni meg azt, hogy õ tanuló, patvarista [joggyakornok] meg jurátus
korában pályatársait annyiszor meglopta, mennyi sárral küzd az utas õsszel Liszkán.”Látjuk tehát, hogy azt, hogy Kossuth gyermekkorában is tolvaj volt (ami egyébként még
legkisebb szégyene), Thewrewk inkább csak felteszi, de hogy legénykorában, sõt még férfikora elején is lopni szokott, azt biztos tudomásból állítja.
Azt írja, hogy mint eperjesi diák, „erkölcstelenségérõl igenis híres vala”. Eperjesi pályafutása után „sápító anyja rimányaira” özvegy gróf Törökné Magyarkázméros (a szerzõ tehát
itt is pontos személyi és helyi adatokkal szolgál) fiai mellé nevelõül alkalmazta. Azonban„csakhamar oly iszonyatos dolgot követe el, hogy õt a szemes anya grófnõ gyermekei mellõl
és udvarából rögtön eltávolítni kénytelenítették”.
Innen Kossuth újra Eperjese ment és Kardos (elõbb Kordos) Sámuel, derék hites ügyvédnél (mint láthatjuk, Thewrewk itt is pontos adatokat közöl) patvarista lõn. A „Der constitutionelle Hans Jörgel” címû lap 16. évfolyama 23. füzetének 16. oldalán ez olvasható: „Im
Jahr 1821 bis 1822 war Kossuth in Eperies als Säufer, Spieler, mit einem Wort als Wüstlingbekannt (1820-1822-ig Kossuth Eperjesen mint iszákos és kártyás, egyszóval mint kéjenc
volt ismert). Cimborái egyike, Berzeviczy Imre, kicsapongó életmódja miatt egyenesen megvakult.” (A megvakulás gyakori dolog nemi betegségek folyományaként.) Thewrewk mindehhez saját tapasztalatából azt teszi még hozzá, hogy „az egyeneslelkû és szókimondó
Kardos e két egykori patvaristáiról nemegyszer vallá, hogy õ azokhoz hasonló fõkorhelyeket
se nem láta, se nem hallott”.
Kossuth ezután „anyja csúszása-mászására” Horváth Tamás elõadó-ülnök mellett, ki ekkor Zemplén vármegye fõjegyzõje, aztán másodalispánja volt (láthatjuk, hogy a szerzõ
mennyire alaposan ismeri a helyzetet), Pesten a királyi törvényes tábla hites jegyzõje lõn. Az
elõadó-ülnök szánakozásból õt nem soká kiadójává tevé, ki mint ilyen – hála fejében (látni
fogjuk majd, hogy a hálátlanság késõbb is Kossuth egyik legcsúnyább tulajdonsága volt és
maradt egész haláláig) –, mennyei béketûrésû és áldott jóságú principálisa fizetését fölvévé
és elkártyázá.
Mivel Kossuth e viselt dolgai nem szülõhazájában, Zemplénben történtek (csak Magyarkázmér van ott, de Török grófné finomsága nem híresztelte el, hogy Kossuthot miért bocsátotta el fiai mellõl, s így errõl a környéken nem tudtak), viszont Kossuth életrevaló és
behízelgõ modorú fiatalember volt, szülõhazája, Zemplén vármegye megválasztotta alügyészének. E minõségében, mikor tisztviselõtársaival egyetemben egyszer az akkori zemplénifõispán, galántai gróf Eszterházy József vendége volt, a szíves házigazda drága mûvészi
aranyszelencéjébõl kínálta vendégeit az akkor szokásos burnóttal s az értékes szelence kézrõl
kézre járt, a végén eltûnt. A gróf volt olyan úr, hogy eltûnt értékes szelencéjét vendégein nem
kereste, úgyhogy a vendégek, vagy legalábbis azok nagyobb része a szelence eltûnését észre
se vette. Hónapok múlva lett csak köztudomású a dolog, mégpedig úgy, hogy a vendégek
egyike ezt a szelencét egy sátoraljaújhelyi, nem valami jóhírû „menyecskénél” látta. Kíváncsian megkérdezte hát tõle, kitõl kapta: „Kossuth Lajos úrfi ajándékozta nekem” – felelte.
Kossuth, mint Zemplén megye alügyésze, özvegy gróf Szapáryné, született Csáky grófnõnek, a tõketerebesi uradalom úrnõjének is uradalmi ügyésze lett. (Kardos Samu Wesselényi nagy vallási türelmének jelét látja abban, hogy jószágkormányzója nem református,hanem unitárius volt. Most láthatjuk, hogy a lutheránus Kossuth milyen könnyedén lehetett105katolikus grófok és grófnõk bizalmi embere, s ezt akkor mindenki a legtermészetesebb dolognak tartotta.)
Thewrewk – látjuk – annyira lelkiismeretes és óvatos „rágalmaiban”, hogy külön megjegyzi, hogy azt nem tudja, hogy Kossuth ezt a legújabb „kedvezõ állást” is „anyja gyakorlott
kunyorálásának” köszöni-e, mert erre vonatkozólag „adatai hiányzanak”. Arra azonban már
megvannak az adatai, hogy mikor a grófné megbízta, hogy a tõketerebesi uradalomhoz tartozó Velejte község erdejébõl 5.000 pengõ ára fát vágasson ki és adjon el, õ gyorsan teljesítettea parancsot, a pénzt felvette, de nem a grófnéhoz sietett vele, hanem „korhely pajtásaihoz”
Sátoraljaújhelyre, ott velük játékhoz ült „s helyébõl addig föl nem kelt, míg mind az ötezret
el nem kártyázá”. Az érintett gazság nesze gyorsabban jutott a megkárosított grófnõhöz, mint
maga a gaz tettes, kit az azon percben, melyben hozzá érkezék, szolgálatából elûzött.
Ugyanezen idõ tájban történt, hogy „ha jól vagyunk értesülve, Kossuthnak éppen egy közeli rokona elhalálozván, közgyûlésileg Kossuth Lajost bízták meg az árvák gyámságával.
Kossuth az árvák vagyonát rövid idõ alatt egy krajcárig elfecsérlé, elkártyázá”.
Látjuk, hogy e legutóbbi tekintetben már nem olyan biztosak Thewrewk értesülései, denyilvánvaló, hogy azt a fenntartást, hogy „ha jól vagyunk értesülve”, nem a sikkasztás tényére,
hanem csak arra érti, hogy ezek az árvák csakugyan Kossuth közeli rokonai voltak-e. A megyeezek után Kossuthot elmozdította a gyámságtól, sõt „nyilvános ítélet által silentiáriussá” [ügyvédségtõl átmenetileg eltiltottá] tette, a kárt azonban nem lehetett rajta megvenni, mert „ahol
nincs, ott ne keress”. Látható tehát, hogy maga a sikkasztás ténye nem kétséges.
Ezek után érthetõ, hogy mikor az 1847. november 7-én kezdendõ országgyûlésre Zemplén megye egyik követévé gróf Andrássy Gyulát, az említett Szapáry grófné unokáját (ígykerült a tõketerebesi uradalom a Szapáryaktól az Andrássyak kezére) választották meg s gróf
Batthyány Lajos, aki Kossuth viselt dolgait természetesen akkor még nem ismerte, egy barátságos levélben arra kérte Andrássyt, hogy engedje át a követséget Kossuth Lajosnak,
Andrássy mint Zemplén megyei s így Kossuth ismerõje, azt válaszolta neki, hogy õ „oly gazemberért, mint Kossuth Lajos, követi pályájáról le nem mond és azt neki át nem engedi”.
Nem állítom, hogy mindaz, amit Thewrewk Kossuth fiatalkoráról felhoz és amit az õ írása alapján itt közöltem, minden legkisebb részletében olyan igaz, mint a Szentírás. Nem is lényeges, hogy minden megtörtént legyen és úgy történt legyen, ahogyan Thewrewk írja.
Annyi azonban bizonyos, és ez a lényeg, hogy Kossuth pályája elejének ilyen és hasonló foltjai vannak. Ezt – láttuk – elismerte õ maga is, mert a napot még õ se tagadhatta le az égrõl.
Elismeri a Révai-lexikon és elismerte már a Pallas-lexikon is. Ez utóbbi még bõvebben tárgyalja az esetet, mint a Révai.
Mivel a Pallas három évtizeddel korábbi, mint a Révai, határozottabban Kossuth melléáll, mint ez. A Pallas még „a sok rágalomról és ráfogásról” beszél, mellyel Kossuth életéneke szakát illették, de a Révai már nem mondja se rágalomnak, se ráfogásnak azt, amirõl maga
is kénytelen elismerni, hogy igaz, sõt a Révai már arról is tud, hogy az állítólagos rágalmakat
az maga is elismerte, akit „megrágalmaztak”, azaz Kossuth.
A Pallas még azt is megemlíti a fiatal Kossuth bûnei között – s ebbõl láthatjuk, hogy
Kossuth Thewrewk felsorolta bûnlajstroma mennyire nem teljes –, hogy Zemplén vármegyepertárnokát, nemes embert, Kossuth tettleg bántalmazta.
Nagyon szolid és törvénytisztelõ ember lehetett tehát ez a Kossuth s ezért neki különösen
joga lehetett támadni a Habsburgokat azért, mert ha nem is ilyen betyár módra, de állítólag
õk se tartották mindig tiszteletben a magyar nemesi kiváltságokat.
Például – hallatlan törvénysértés! –, noha magyar nemesemberekkel szemben csak magyar nemesnek a szavát lett volna szabad tekintetbe venniük, õk a németalföldi nemességgel
bíró Longueval szavára mégis elhitték, hogy Rákóczi a francia királyt bujtogatta arra, hogy
fegyvert fogjon a császár és magyar király ellen. Igaz, hogy ez a Longueval szavának súlyán
kívül magát a levelet is bemutatta Bécsben, melyet ez ügyben Rákóczi a francia királynak106

küldött, ámde magából a levélbõl nem lehetett megállapítani, hogy tényleg a francia király
az, akinek szól. Mivel pedig Rákóczi – senki se tagadhatja, hogy hazugul – azt állította, hogy
az angol királynak szólt a levél, s hogy ez nem igaz, csak Longueval tudta bizonyítani, a gonosz Lipót mégis megszegte a magyar nemesi kiváltságokat, hogy nem magyar, hanem németalföldi nemes létére is elhitte Longuevalnak, amit mondott.
Milyen felháborító megsértése a magyar nemesi kiváltságoknak! Milyen semmi ehhez
képest az, hogy Kossuth meg is pofozta a magyar nemest, noha éppen nem valószínû, hogy
ezt a pofont az a magyar nemes jobban megérdemelte volna, mint például az akkor még sikkasztó, kártyás, erkölcstelen s kicsapongó Kossuth.
Igaz, hogy Kossuth a nemesi kiváltságok ellen harcolt, eszméi gyõztek is s ma már mindenki egyetért abban, hogy ha a jobbágyot szabad, akkor a nemest is meg szabad pofozni, dene feledjük, hogy a haladás nem abban áll, hogy ma már a nemest is épp úgy szabad testileg
bántalmazni, mint a parasztot, hanem abban, hogy ma már a parasztot és a munkást is éppúgy nem szabad megpofozni, mint hajdan a nemest nem volt szabad. Kossuth tehát a gyakorlatban nem a parasztoknak adta meg azt a személyi sérthetetlenséget, ami azelõtt csak a nemeseknek járt, hanem a nemeseket rántotta le abba a jogtalanságba, melyben eddig csak aparasztok voltak. Következetlenségét még növeli, hogy – mint láttuk – mikor késõbb perében
letartóztatták, akkor õ is a nemesi kiváltságokra hivatkozva jelentette ki letartóztatását törvénytelennek és követelte szabadon bocsátását.
Kossuthnak fiatalkori bûneire vonatkozó elismerését és velük kapcsolatos önérzetes
mentségét a Pallas-lexikon sokkal bõvebben közli, mint a Révai, mert Kossuth akkor még
sokkal bálványozottabb ember volt, mint már a Révai-lexikon megjelenése idején. A
Pallasból azt is megtudjuk, hogy Kossuth erre vonatkozó nyilatkozata a Pesti Hírlap 1841.
augusztus 28-i számában jelent meg. Hogy nem mondhassa senki, hogy nem vagyunk tárgyilagosak, lássuk e nyilatkozatot egész terjedelmében:„A Pesti Hírlap szerkesztõje azok közé tartozik, akik éppen nem mondhatják magukról,
hogy ifjúságuk botlástalan volt. Ne tartóztasson vissza bennünket álszemérem, hogy kimondjuk, miképpen a játékasztal veszélyeit tapasztalásból ismerjük (nem nevetséges-e „álszeméremrõl” beszélni annak, akinek viselt dolgait akkor már az egész országban ismerték?) és
habár elég szerencsések valánk is e borzasztó szédelgésbõl kijózanodni, habár e korántsem
könnyû gyõzelem némi nemes önérzettel tölti keblünket, meg kell mégis nyíltan vallanunk,hogy még most is borzalom fut végig idegeinken, ha meggondoljuk, minõ örvény szélén állottunk.” (A „szörnyû borzalom” kifejezés nem erõsíti-e meg Thewrewknek még leghihetetlenebbnek látszó vádjait is?)„Akkoron még nem volt a nemzeti élet olyan, mint most; nem volt idõszaki sajtó, nem
volt semmi, kivált a fõvárostól távol esõ provinciákban, mi a gyönge ifjúnak irányt nyújthatott, vezére lehetett, támaszul szolgálhatott, s alig volt, kit a körültei divat és ezer példa érintetlenül hagyott. Ez – Istennek hála! – ma másként van. Ám kutassák át, ha úgy tetszik, az
ifjúkori botlások aknáit, de a gyanúsítások ellen legyen szabad némi nemes önérzettel azt ismondani, hogy a múltak aknáiban annak is nyomára fognak találni, miképp a gyanúsított
egyén az igazságnak mindig olyan barátja volt, miszerint igazságos ügyben még ellenségei isbenne vetették bizalmukat; hogy lelkiismeretét áruba nem bocsátotta, meggyõzõdését semminemû érdeknek alá nem vetette, vagyonát soha senkinek meg nem csonkította, de igen soknak megmentette, még oly árváknak is, kiket az egész világ elhagyott. Ez a kép lebeg
szemem elõtt s szelídíti a botlások emlékezetét.”
Maga a Pallas-lexikon pedig Kossuth e nyilatkozatához ezt a megjegyzést fûzi: „Ez önvallomás az igazság közvetlenségével hat. Ilyennek kellett lennie a közpályára lépõ Kossuthnak: könnyelmûnek a pazarlásig, de amellett az igazságért, hazáért, nemzetiségért nemcsak
szóval, hanem tettel is lángolónak. Mihelyt elõtte nagyobb tér nyílott, ki kellett vetkõznie
azon vonásokból, melyek inkább környezete hatására vallanak.”107

El kell ismernünk, hogy ügyesebben és hatásosabban védekezni nem lehetett volna az
adott helyzetben annál, mint ahogyan itt Kossuth védekezik. Ez is mutatja óriási tehetségét,írói mûvészetét és bámulatos emberismeretét, mindennek kihasználását a maga javára és –amiben a legfõbb volt – utolérhetetlen színészi tehetségét és elhitetõ képességét. Kossuth e védekezése csakugyan úgy hat, mintha igaz volna; mintha egy nagy jellemmel és erkölcsi nagysággal volna dolgunk, akinek a botlás nem természetéhez tartozik, hanem csak természete
ellenére a viszonyok mostohasága folytán s így is csak kivételesen és ideiglenesen ragadt rá.
Mivel ifjúkori botlásai sokkal nyilvánvalóbbak voltak, semhogy tagadhatta volna õket,vagy akár csak hallgathatott volna róluk, Kossuth bámulatos pszichológiával éppen az ellenkezõ eszközt használja fel a maga tisztázására: a bûn elismerését, egy fiatalsága s így tapasztalatlansága miatt téves utakra jutott nemes lélek egyenesen megrázó és mindenki
rokonszenvét megnyerõ bûnbánatát. Tudja, hogy ennél rokonszenvesebb hatást semmivel sekelthetne olvasói lelkében. „Borzasztó szédelgést” emleget, még a dolog gondolatára is „borzalom fut végig idegeinken”, „minõ örvény szélén állottunk” – írja. Mintha azon, ami történt,
õ botránkozna meg a legjobban.
De aztán rögtön arra hivatkozik, hogy múltja neki nemcsak szégyene, hanem egyúttal
büszkesége is lehet, mert aki ilyen örvénybõl, ilyen borzasztó bûnökbõl, ennyire mélybõl önerejébõl ki tudott kapaszkodni, az nem akárki, annak erkölcsileg is nagynak kell lennie s
nagyságát ezzel már be is bizonyította. S noha hangsúlyozza, hogy „ez a gyõzelem korántsem volt könnyû”, mégis még ez a dicsekvése is olyan szerény, olyan nemesen mérsékelt,
hogy az olvasóban a lehetõ legjobb hatást kelti.
Pedig mentsége csak rendkívül ügyes és okos, de korántsem igaz vagy helytálló. Thewrewktõl megtudjuk, hogy Kossuth még pesti ügyvéd korában is züllött, korhely életet folytatott s „Józsa Gyuri, Irsay Józsi és Both Pali társaságában, kiknek fejeibõl egy második
cerberust [õrt, kapust] és az elsõnél sokkal tökéletesbet lehetett volna alkotni, a korhelyek tanyája, a Zrínyi nevet viselõ vendég- és kávéházban annyi rosszat követett el, mennyinek rajzolását a „Szökött katona” meg „Két pisztoly” címû népszínmûvekben hiába keresünk.”„Kossuth Lajos Pesten megjelentekor, mint egykor jurátus korában és valaha Eperjesen,címeres bajszpirító (komáromi tájszó „naplopó” jelentésben) volt. Haszontalan eszemiszomsággal, förtelmes kártyázással, íz- meg fülsértõ beszédekkel, örömlányokkali enyelgéssel, török módoni pipázással lopá a napokat és éjeket. (Kossuth 90 éves korában beszélte
Eötvös Károlynak – mint õ „gróf Károlyi Gábor feljegyzései” címû mûvében megírja –, hogy
egész életében nagy dohányos volt és maradt: fiatal korában pipázott, az emigrációban eleinte szivarozott, majd a cigarettázásra tért át s még 90 éves korában is naponta 30-on felül szívott.) Mikor pénzét késõ éjjel elnyerték, a székeken bóbiskált és mint a kopó a vadászatról,úgy álmodék õ az adósságrakásról. Nappal mindenféle hazugság segélyével kölcsönpénzt
csikargatott ki ismerõsei és más keresztényektõl. Mikor rút csalásainak szála elszakadt, hirtelen lépést válta s Zemplén vármegyébe haza illandott, megrögzött életmódját s csalfa fogásait, otthon folytatandó, otthon ûzendõ.”Hogy ifjúkori zülléseit Kossuth azzal menti, hogy akkor még nem voltak napilapok és
folyóiratok, melyek az ifjúságot nevelni tudták volna, egyenesen nevetséges, hiszen ma éppen ellenkezõleg azt tartjuk, hogy éppen az olvasmányok miatt züllik el a legtöbb ifjú. Az olvasmányok hiánya tehát inkább arra lehetett volna ok, hogy Kossuth romlatlan maradjon.
Ha mentsége helytálló volna, akkor akkoriban minden hozzá hasonló ifjú elromlott volna. Õ úgy is ír, mintha így lett volna. Pedig azt állítani, hogy azokat a bûnöket, melyeket
Thewrewk Kossuthtal kapcsolatban felsorol, akkoriban minden nemes ifjú elkövette, talánmégiscsak sok a jóból. A tisztességes emberek se ma, se Kossuth korában nem lapokból és
folyóiratokból tanultak becsületet, hanem a szülõi házból hozták apjuktól, anyjuktól, esetleg
még az iskolában tanulták. De természetesen csak akkor, ha a szülõi ház olyan volt (legtöbbször olyan volt), hogy jót tanulni lehetett benne, az iskolától pedig csak akkor, ha az a fiatal

108

nem tartotta magát olyan titánnak, mint Kossuth, s így hallgatott is tanítóira és elismerte õketmaga felett tekintélynek.
De hogy az a Kossuth, aki még a királyi tekintélyt se ismerte el, hanem egész „hazafias”
mûködésével aláásásán fáradozott, tanítóit s nevelõit se tisztelhette, könnyen érthetõ. Mutatja
ezt öngyilkossági kísérlete, mikor tanára megszégyenítette, tanára jóslata, hogy országháborító lesz belõle s a „Lloyd” címû szabadelvû német lap 1849-es 221. számában róla közölt,
egyébként õt dicsõítõ életrajz, melyben többek közt mégis ilyesmit olvashatunk: „Az iskolaévei nem voltak rá különösebb befolyással; iskolatársai nem tudnak róla semmi különösebbet
mondani; legfeljebb azt, hogy elviselhetetlen (unerträglich) volt.”
Kossuth azon állítását, hogy elveit, meggyõzõdését sose változtatta, nagyjából igaznak
fogadhatjuk el, hiszen elvei mindig a legtúlzóbbak s legszélsõségesebbek voltak. Olyanok,
melyek abban a korban (egyébként pedig általában minden korban) a legnagyobb népszerûséggel és a legolcsóbb sikerrel jártak. Nem az elvei melletti kitartáshoz kellett volna tehát jellemerõ, áldozat vagy önmegtagadás, hanem megtagadásukhoz, a velük való szakításhoz.
Egyébként természetesen nem kell azt érteni, mintha Kossuth a maga szélsõséges elveihez
akkor is ragaszkodott volna, mikor ez ránézve kellemetlenséggel járt, s mintha értük ilyenkoráldozatot is hozott volna. Ettõl õ mindig igen messze volt.
Láttuk, milyen dinasztiahûségtõl csepegõ kijelentéseket tett országházi beszédében is és
Metternichhez küldött, már idézett üzenetében is akkor, mikor a viszonyok és önnön érvényesülése így kívánta. Mint miniszter is, mikor még megvolt a Batthyány-kormány, mikor
nem kezdõdött meg még a nyílt törvénytelenség és forradalom útja és kötve volt minisztertársaihoz, láttuk, milyen tojástáncot járt és mennyi keserû órát, sõt keserû heteket szerzett Batthyánynak azzal, hogy a minisztertanácsban adott szavát és a minisztertársai iránt tartózkodó
szolidaritást minduntalan megszegte. Azok miatt a szélsõséges elemek miatt történt ez, akikkel hol nyíltan, hol kéz alatt egész életében fenntartotta a kapcsolatot, akiknek népszerûségét
köszönte és akiknek mindig befolyása alatt állt.
Világos, hogy fiatal korának ezt az egészen alantas, züllött életmódját abba kellett hagynia, ha a nemzet vezetõ férfia akart lenni, s mivel kétségtelen, hogy tényleg azzá lett, életmódját abba is hagyta. De az örökös éjszakázást se bírja mindig az ember, az örökös
fajtalankodást is megunja a test, vagy ha nem, hiányzik már hozzá az erõ s vele a lehetõség.
Hogy tehát Kossuth, akinek nagy tehetségével együtt járó, sõt még azt is messze meghaladóérvényesülési vágya végül megkapta teljes kielégülését és országos hírû ember, sõt a nemzet
körülrajongott bálványa lett, abbahagyta züllött, sehonnai életmódját, ahhoz az õ helyzetében
nem kellett semmi különleges akaraterõ vagy erkölcsi teljesítmény, kivált mikor látni fogjuk,
hogy lelkileg lényegében sose változott meg.
Züllött, erkölcstelen életmódja megváltozását elsõsorban mégis feleségének, a dunántúli,
egyébként mindig katolicizmusáról és aulikusságáról híres köznemesi családból származó
meszleni Meszlényi Teréziának köszönhette. Ez a hölgy rajongója volt a kor szélsõséges eszméinek s vele a börtönbe került Kossuthnak, levelezni kezdett vele, könyveket küldött be neki a fogházba s mikor Kossuth kiszabadult, 1841-ben felesége lett neki. Ez is jellemzõen
mutatja, hogyan „sanyargatták” rabjaikat a börtönben a Habsburgok. Kossuthnak ugyanis abörtönben nemcsak „két csinos szobája volt” (Szilágyi: A magyar forradalom férfiai, 166.
o.), Meszlényi Teréziákkal levelezhetett és gyulladhatott szerelemre, hanem franciául is otttanult meg, sõt a francia forradalmi mûvekkel is ott ismerkedett meg.
Ezek a Habsburgok csakugyan már nem is jók, hanem õrülten jók voltak. S azt nyerték
vele, hogy mégis mindenki azt tudja róluk, hogy bosszúállók voltak és nemcsak ártatlanul,
hanem kegyetlenül is üldözték a szabad gondolat képviselõit, az emberiség színe-javát.
Érdekes és tanulságos ugyancsak Szilágyinak az a megjegyzése is (165. o.), hogy mikor
Kossuth az 1832-es országgyûlésen mint az egyik távollévõ követ szavazat nélküli helyetteseelõször felszólalt, „próbált ugyan egyszer szónokolni, de mint kezdõ, akadozék”.

109

Meszlényi Terézia bálványozta urát és tehetségét; rajongója volt. De viszont õ is tekintély volt férje elõtt, erõs akaratú, a kormánypálcát férjével szemben is kezében tartó feleségvolt, akitõl Kossuth félt. Ez és Kossuthnak iránta való szerelme volt fõ oka annak, hogy amár majdnem negyvenéves korában végre megházasodó Kossuth abbahagyta régi életmódját,
mert felesége ezt természetesen nem tûrte. De hogy inkább a helyzete és a körülményei változtak meg, mint õ maga, mutatja, hogy még az emigrációban is (Törökországban), mikor néhány hétig felesége nélkül volt, már erõsen pletykázták egy csinos lengyel grófnõvel (látni fogjukmajd), mígnem neje hamaros megérkezése véget nem vetett a tilos gyengéd érzelmeknek.
Pénz tekintetében is mindig a régi költekezõ maradt. Látni fogjuk majd, hogy kormányzóvá választásakor is milyen nagy fizetést szavaztatott meg magának, de régebbi adósságait
mégse fizette meg még ekkor se. Mikor pályája elején megalapította a Védegyletet, abban sevolt fizetése senkinek se, csak neki, az elnöknek, de neki ezer pengõ, „mellyel azonban kijönni nem tudott”, olvashatjuk Szilágyiban (169. o.).
Hogy alapjában és lényegileg mindig a régi Kossuth maradt, bizonyítja az is, hogy egészélete végéig úgyszólván csupa csirkefogó volt és maradt a bizalmasa. Már az elsõ kereskedelmi társaságnak, melyet alapított, azt az ifj. Szabó Pált tette elnökévé, aki aztán hamarosan
meg is szökött a pénzzel. Jellemzõ, hogy ebben az ügyben is egy „bájos nõ” szerepelt. (Szilágyi, 169. o.)
Látni fogjuk majd (sõt részben láttuk is már), ki volt Madarász László. Nemcsak magának
Kossuthnak, hanem még feleségének is mégis végig bensõ bizalmasa maradt, noha Kossuth jól
látta, hogy az egész nemzet, sõt még Kossuth közvetlen környezete is utálta. Ilyenforma emberek voltak egyéb bizalmasai is: Kállay Ödön, Csernátoni Cseh, Obernyik, Sikkesi, Szõllõsy
stb. Hogy az a Asbóth ezredes, aki szárnysegéde volt és akinek társaságában elmenekült az országból, késõbb még 48-as szempontból is a legaljasabb árulóvá vált, már említettük.
Az emigrációban legbelsõbb bizalmasa és mindenese az a zsidó Helfy Ignác lett, akire
talán olyan megbecstelenítõ dolgot nem tudunk rábizonyítani, mint Madarászra, Csernátonira, Asbóthra vagy Kállay Ödönre, de hogy ki lehetett, gondolhatjuk onnan, hogy még atiszaeszlári kereszténygyilkos sakterokat [mészárosokat] jó pénzért védõ Eötvös Károly sebírta sokszor idegekkel és a Kossuth ajánlatára itthon 48-as függetlenségi képviselõvé választott kis Helfyt õ, a Kossuth-párt elnöke, csak úgy hívta, hogy „közönséges Náci”. (Eötvös
Károly: gróf Károlyi Gábor feljegyzései, II., 129. o.)Lehet-e tehát szó Kossuth megváltozásáról, kivált olyan megváltozásáról, mely neki erkölcsi erõfeszítésébe került, mikor a bizalmasai egész életében olyan emberek voltak, mint
amilyenek a kártyás cimborái akkor, mikor még maga is hasonló lump volt.
Hogy õ maga akkor, mikor már egy ország sorsának intézõje volt s kivált olyan izgalmas
körülmények között, mikor nem babra, hanem a maga és társai fejére ment a játék, nem volt
már kocsmázó lump és nem kártyacsatákban töltötte már éjszakáit, az csak természetes. Ekkor is kártyázott, mégpedig szerencsétlenül kártyázott, de ekkor már milliók élete és vagyona, hadseregek és az egész ország sorsa volt a tét. Sokkal izgalmasabb játék volt ez, mint
ifjúkori játékaié, mikor még csak ezrekrõl volt szó forintokban, sõt legtöbbször csak százakról. Igazán semmi szüksége se volt rá, hogy még ekkor is kártyatétekkel vezesse le örökkényughatatlan idegrendszere feszültségét.
De megváltozásának és lehiggadásának, illetve hogy a kocsmai és kávéházi izgalmak helyett az országos, sõt világszíntéren lejátszódó tétek intézésére tért át, annak fõ oka feleségének a színtéren való megjelenése volt. Nem õ változtatta meg magát, hanem a felesége
változtatta meg, aki attól kezdve egész életén át feltétlen uralmat gyakorolt rajta. Azzal tudta
ezt az uralmat megszerezni felette, mert férjét senki se tartotta olyan nagynak, mint õ.
Kossuth, mint nõs ember, már nem kocsmázhatott, nem éjszakázhatott, nem kártyázhatott, mert nem tûrte az asszony, Kossuth pedig az asszonyra (a feleségére) – részben érdeme,részben szégyene ez – mindig hallgatott.

110

Kossuth önérzetes védekezésének az a része azonban, hogy õ „a vagyonát soha senkinek
meg nem csonkította”, már egészen közönséges hazugság, s jól láthatjuk belõle, hogy õ nemcsak azért hasonlít a kommunistákhoz, hogy igen ügyesen tud védekezni és színészkedni s alélektan szabályait és az emberi gyöngeségeket nagyszerûen ki tudja használni a maga javára,
hanem azért is, mert szükség esetén hazudni is épp oly vakmerõen tud, mint õk, s ezért még
ebben is eléri célját, mert a védekezését hallgató vagy olvasó el se meri hinni, hogy ennyire
nyíltan és ennyire szemtelenül is lehet valótlanságokat mondani s még a napot is letagadni azégrõl. Ezért hisz neki.
Kossuth maga is elismeri, hogy ifjúsága nem botlástalan, hogy a kártyaasztal veszélyeit
tapasztalásból ismeri és hogy egyenesen borzasztók voltak azok a szédelgések, melyekbõl õ
kibontakozott. De ha õ a becsületét még ekkor is megõrizte, s különösen hogy vagyoni kárt
még ekkor se okozott senkinek, akkor tulajdonképpen mit értsünk ifjúságának tõle is elismert
borzasztó bûnein? Vajon õ, a vagyontalan és egészen szegénységben nevelkedett ifjú honnan
vette akkor a pénzt a kártyaasztal csatáihoz, s különösen honnan vette a pénzt azoknak az óriási veszteségeknek a fedezésére, melyek ott érték? Aztán ne feledjük, hogy bizonyított tény,hogy annak a grófnénak, akinek uradalmi ügyésze volt, valóban elsikkasztotta a pénzét.
De ha elfogadjuk, hogy ez csak rosszakaratú ráfogás, a kártyát illetõen pedig elfogadjuk
a Lloyd megállapítását, hogy „die bösen Folgen seiner Spielleidenschaft durch hilfreiche
Gönnerhand später geordnet”, azaz hogy kártyaszenvedélye következtében szerzett adósságait gazdag jóakarói rendezték s így – bár igazán nem az õ becsületérzése érdemébõl – e révén
se okozott senkinek anyagi károkat, olyan adatok birtokában vagyunk, hogy Kossuth önfelmentõ megállapítását akkor is hajmeresztõen hazugnak kell nyilvánítanunk.

Kossuth az anyagiak tekintetében
Thewrewk József idézett füzetében írja, hogy tõle Kossuth 25 évvel elõbb, tehát 1824ben, 64 pengõ forintot (abban az idõben elég nagy pénzt) kért és kapott kölcsön, „de azt máig
sem fizette vissza” s ezért „ez év (1849) elsõ negyedében ellene mind a „Figyelõ”-be, mind a
Pressburger Zeitungba ünnepélyes óvást iktattatott be. Ez a tény egész kétségtelen és egykorú
nyomtatványokkal is bizonyítható. Kossuth tehát legalábbis Thewrewk Józsefnek anyagi kárt
okozott és ezt sohase tette jóvá. Önérzetes és az ellenkezõt hangsúlyozó állítása tehát valótlan.
Thewrewk 1828 õszén Sátoraljaújhelyen járván lépéseket tett, hogy az akkor már négyéve és tíz hónapja Kossuthnál heverõ pénzét végre megkaphassa. Kossuth azonban „a sáfrányillatot jó eleve megérezvén, hitelezõje elõl elbújt és kérdõre vont anyja (látjuk, milyen
jól ismerte a családot Thewrewk) nem irtózott esküvel pecsételni hamis állítását, hogy fia hazulról régen elutazott és soha nem térend vissza”.
1848. március elején Pozsonyban a Mihálykapunál Thewrewk újra találkozott Kossuthtals ekkor újra emlékeztette ekkor már 24 éves tartozásának megfizetésére. Kossuth nevétõl ekkor már rég visszhangzott az ország s ekkor már rég az ország legnagyobb hatalommal bíró
férfia volt. Nem csoda hát, hogy „zavarba jött és habozó hangon mondá: „E napon várom
Pestrõl napidíjaimat. Tessék megmondani lakását, hogy a pénzét oda küldhessem”. Thewrewk emelt hangon viszonzá: „Én ugyan itt, e kapu közelében lakom, de jobb szeretném, haÖn szállások meg- vagy följegyzése helyett teljes határozottsággal azt mondaná meg, mely
nap akar fizetni. Én ugyanis kész volnék a kitûzött határnapon Önnél pontosan megjelenni.”
Kossuth hallá s némán elsietett.”
És természetesen most se fizetett. Tehát már 1848 elején, mikor már százezrek rajongtakérte s már Széchenyi volt egyenrangú, sõt az ország többsége szemében nála alantasabb ellenfele, Kossuthnak még ekkor se volt 64 forintja. Ezt nem lehet mással magyarázni, mint
csak azzal, hogy Kossuth ekkor is ugyanaz volt még, aki azelõtt. Hiszen ha rögtön nem is lett111

volna kéznél ennyi felesleges pénze, mindenképpen lehetett volna, ha rendes ember lett volna
ekkor már belõle; legalább hetek múlva, s Thewrewk bizonyára szívesen várt volna akár hónapokig is, ha biztosan tudta volna, hogy pénzét megkapja. Az akkor már híres Kossuthnak
most már a szégyentõl, sõt az esetleg kipattanó botránytól is joggal kellett félnie. Hogy ennekellenére is eltûrte és megvárta, hogy a Figyelõben és a Pressburger Zeitungban szégyenítsék meg
ország-világ elõtt s mindezt mindössze 64 forintért, annak igen nagy okának kellett lennie.
Kossuth rendkívül kényes volt látszólagos becsületére. Ekkor már olyan híres ember
volt, hogy csak úgy özönlöttek hozzá az emberek, hogy kezet foghassanak vele, s mivel mindenki a jövõ emberét látta benne, hogy biztosítsák nála jövõjüket. Thewrewk is azt írja, hogy
Kossuth ekkor már valóságos kihallgatásokat adott Pozsonyban, s mivel csak az elõre megszabott idõben lehetett hozzá bejutni s akkor is csak nehezen, õ lemondott róla, hogy pénzeügyében kihallgatást kérjen nála s ezért többet nem találkoztak. Kossuth pedig nem fizetett.
Érthetetlen dolog, de okára rájöhetünk Pálffy Jánosnak „Magyarországi és erdélyi urak”
címen nem hamarabb, mint csak 1939-ben megjelent megemlékezéseiben. Itt Pálffy (99. o.)Boczkó Dániellel kapcsolatban ezt írja: „Kossuth is adósa volt 6.000 pengõ forinttal (akkoraösszeg volt ez akkoriban, hogy egy uradalmat lehetett rajta venni) több évi kamatjával együtt,de Boczkónak nem az esett nehezen, mert õ sohasem kérte pénzét (nagyon gazdag embervolt), hogy mikor módjában volt amannak, akkor sem fizette meg, hanem irántai hálátlansága, mely annyira ment, hogy alig akarta ismerni. Az öreg ezt többször panaszolta nekem smutatta a Kossuth kötelezvényét is.”Ez megint egy olyan adat, amit semmiképpen se lehet mendemondának, annál kevésbé
rágalomnak minõsíteni. Pálffy, mint látjuk, még az eredeti adóslevelet is látta. S a két tanúnak: Pálffynak és Boczkónak, még a személye is feltétlenül megbízható 48-as szempontból
is: se nem pecsovics, se nem klerikális, sõt még csak nem is katolikus egyik sem, tehát egyiknek se volt semmi oka arra, hogy Kossuthot befeketítse.
Pálffy, mint említettük, unitárius volt, a 48-as országgyûlés egyik alelnöke s Mészáros
emlékirataiban azok között emlegeti, akikkel, mivel túlságosan is hamar akarták felállítani azönálló magyar hadsereget, neki hadügyminiszter korában a legtöbb baja volt. Azt is láttuk
már, hogy Pálffy emlékirataiban úgy szidja a Habsburgokat, sõt magát Ferenc Józsefet személyesen is, mint a bokrot, a klérussal való veszekedést pedig egy megyei tisztviselõ legtermészetesebb kötelességének tartja.
Boczkó Pálffy szerint „egyike a leghatározottabb forradalmároknak a szó nemes értelmében, republikánus jellemmel”. 48-as képviselõ volt és kormánybiztos, de nem hiába, hogy éltes, a hatvanadik évén már jóval túl lévõ ember volt, a 48-asoknak nem naplopó és szószátyár
fajtájához tartozott, hanem a Csányi László-félék közé.
Ez az öreg ember Pálffy szerint kormánybiztos korában, mikor tehette, mindig jelen volta csatákban is, s mikor egyszer a honvédek szeme láttára futottak meg a rácok elõl, egy sétabottal a kezében állt az élükre és vezette õket tûzbe, mégpedig sikerrel. Utána Erdélybe került
s itt õ volt az utolsó 48-as kormánybiztos. A mozgalom bukása után néhány hónapig együttült Pálffyval a Neugebäudeban [Újépület nevû pesti kaszárnya]. Tízévi várfogságot kapott s
mikor Pálffy emlékezéseit írta, akkor is fogoly volt, mégpedig már öt éve.
Józan ésszel tehát még csak gondolni se lehet arra, hogy csak ráfogás vagy „aljas” rágalom az, hogy Kossuth Boczkó Dánielnek 6.000 pengõ forint tõke és sokévi kamataival tartozott és sohase adta meg. Az a jóságos „hilfreiche Gönnerhand” tehát, melyet a Lloyd Kossuth
adósságainak rendezõjeként emleget, közel se rendezte a nemzet nagy fiának minden adósságát, tehát eszerint a becsületét se.
Egészen arcátlan és a közönség becsapására utazó hazugság tehát Kossuthnak az „azigazság közvetlenségével ható” önérzetes állítása, hogy õ anyagi kárt soha senkinek nem
okozott. Kossuthnak mindenki másnál jobban kellett tudnia, hogy mennyire hazug ez az állítása és hogy mégis annyira az igazság közvetlenségével hatóan tudta ezt hazudni, csak azt bi-

112zonyítja, milyen nagy és jó színész volt és milyen bámulatosan nagy gyakorlata volt már hasonló mûveletekben.
Így aztán azt is értjük, hogy a már híres Kossuth miért hagyta még Thewrewk rongy 64
forintja kedvéért is nevét a lapokban meghurcolni s magát országos szégyennek kitenni. (Bár
annyiban könnyû dolga volt, mert az osztrák uralom alatt álló Pozsonyban megjelenõ Figyelõt és Pressburger Zeitungot nem eresztették be a 48-as magyar kormány uralma alatt álló területekre s így a Kossuthért lángoló országban senki se sejtette, s mint láthatjuk, késõbb se
tudta meg soha (még számomra is a legnagyobb meglepetés volt, mikor megtudtam), hogy
milyen furcsa és szégyenletes állítások jelentek meg az õ bálványozott vezérükrõl a lapok hivatalos rovatában Pozsonyban).
Azért hagyott Kossuth a nevén száradni ilyen nagy szégyent mindössze 64 forint miatt,
mert száz meg száz ilyen 64 forint nyomta a becsületét annak az embernek, akinek ahhoz avakmerõ állításhoz volt képe, hogy õ anyagi kárt soha senkinek nem okozott. Adóslevelei
között – mint láthatjuk – voltak még 6.000 forintosak is, s ha egyet közülük rendez, amit bizonyára minden megerõltetés nélkül meg tudott volna tenni már kormányzó, sõt miniszter
korában is, végeredményben semmit se használt volna, mert emiatt még egész sereg adóssága
maradt volna, tehát szégyene épp úgy megmaradt volna. Csak egy lyukat tömött volna beugyanis a sok közül. Nem volt tehát semmi értelme, hogy egyet bedugjon, ha csak becsületbõl nem. Kossuth szavaiban és tetteiben azonban sose az igazi becsület volt az irányadó, hanem mindig csak a látszatbecsület, az, hogy az emberek meg ne tudják. Egy fizetés azonban
ezen nem segíthetett.
Kossuth, mikor 1849 áprilisában kormányzóvá választották, mert a Habsburgok tõle végbevitt detronizálásával [trónfosztásával] megürült Magyarország trónja, évi 200.000 forint fizetéstszavaztatott meg magának, tehát már nem is fizetést, hanem valóságos civillistát. Ugyanannyit,
amennyit István nádor kapott, aki nádor fia is volt, fõherceg is és teljhatalmú királyi helytartó is.
Ez már olyan óriási évi bevétel volt, hogy adósságait még akkor is fedezhette volna belõle, mégpedig kamatos kamatokkal együtt, ha hitelezõi százakra rúgtak. Hogy ezt mégse tette meg még
ekkor se, az lelkiismeretlenségén és jellemtelenségén kívül talán hiúsága miatt is történhetett.
Szégyellte feleleveníteni a múltat. Mivel hitelezõi érthetõ okokból most már mélyen
hallgattak, hiszen még az is kitüntetés volt számukra, hogy nekik Kossuth Lajos tartozott,akik pedig beszéltek, azok hangja nem juthatott át a 48-as Magyarország határain, azt gondolta, hogy ha a dolgot már úgyis mindenki elfeledte, legjobb lesz most már annak „inaeternum sub rosa [örökre titokban] maradnia”. A látszat ugyanis mindig fontosabb volt számára, mint a tényleges igazság, jog vagy becsület, hogy háláról ne is beszéljünk.
Ezek után kérdem: Lehetett-e értékes lélek, jellem vagy akár csak közepes erkölcsi értékû ember is az, akinek ennyi és ily nagy összegû adóssága volt? Aki azoknak, akik bajában
megsajnálták s jót tettek vele, így hálálta meg jóságukat, s akinek ugyanekkor képe volt ahhoz, hogy a nyilvánosság elõtt a tiszta lelkiismeret nyugalmával azt hirdesse, hogy õ anyagi
kárt még akkor se okozott senkinek, mikor még bûnös volt? Aki hangsúlyozta, már rég felkelt és hogy ez a felkelés neki legalább akkora érdeme, mint amilyen szégyene az, hogy valaha bûnbe került.
Azt is meg kell itt kérdeznünk, hogy vajon mire kellett Kossuthnak az a rengeteg pénz,
amit elköltött? Nem kétségtelen bizonyítéka-e ez egyúttal rendetlen és erkölcstelen életmódjának is? Vajon lehetett-e nemes értelemben vett önérzete annak az embernek, aki minden ismerõsét, minden barátját megpumpolta s aztán jóságukat azzal hálálta meg, hogy ellopta
pénzüket, de utána volt arca még azzal is dicsekedni, hogy õ soha életében senkit meg nem
károsított, még élete e züllött korszakában sem?
Nem kell-e szükségképpen hazugnak lennie annak az embernek, aki ezt merte állítani?
Hiszen mindenki tudja, hogy az effajta kölcsönkérések mindig azzal az ígérettel történnek,
hogy „megadom”, sõt – kivált olyan kóros és hírhedt kölcsönkérõ esetében, amilyen Kossuth

113

volt – effajta ígéretek becsületszó és esküdözések nélkül, hogy pontosan mikor fog fizetni(többnyire már napok múlva), el se képzelhetõk.
Vajon jóhiszemûek voltak, vajon igazak lehettek-e ezek az ígéretek, becsületszók, eskük
annak a kölcsönkérõ Kossuthnak a szájából, akinek a legjobban kellett tudnia, hogy azt apénzt, amit kölcsönkért és kapott, egész bizonyosan nem fogja megadni? Hiszen késõbb már
teljesen lehetetlen is volt számára, hogy valaha fizetni tudjon. Tudhatta-e õ akkor még azt,
hogy neki késõbb 200.000 forint fizetése lesz? De hát egyébként is látjuk, hogy mikor már
ennyi volt a fizetése, akkor se fizetett.
Mit szóljunk tehát a Pesti Hírlapban „az igazság közvetlenségével ható” önérzetes nyilatkozatához, hogy õ fiatal korában az örvény szélén állt ugyan, de sikerrel leküzdötte a lelki
válságot; hogy ez neki milyen nagy erõfeszítésébe került s ezért talán egy kissé becsületére isválik, de anyagi kárt õ akkor se okozott senkinek, a becsület és igazság ellen pedig soha életében, még egyébként bûnös ifjúkorában se vétkezett?
A fentiekben csak Thewrewk 64 és Boczkó Dániel 6.000 forintjáról hoztunk fel ugyan
bizonyítékokat, de mivel ezek még most sincsenek kifizetve, nemcsak azt bizonyítják, hogy
Kossuth nemcsak ifjú korában, hanem még kormányzó korában is okozott anyagi kárt még
jótevõinek is, mert még ekkor se rendezte becsületbeli tartozását, hanem azt is, hogy még akkor se mondott igazat, mikor szava „az igazság közvetlenségével hatott”. Pedig Boczkó Dániel 6.000 forintja azt bizonyítja, hogy nemcsak ifjú korában folytatott rendetlen életmódot,hanem akkor is, mikor már híres ember és a haza vezére volt. 6.000 forint ugyanis akkor
olyan óriási összeg volt, hogy ekkora összeget egy tételben kölcsön egy lump jurátus semmiképpen se kérhetett s még kevésbé kaphatott. Ezt a nagy összeget csak a már nagy és híres
Kossuth kérhette s kaphatta kölcsön. Thewrewk a maga 64 forintját még a húszas évek elején, tehát valóban a még ifjú Kossuthnak adta kölcsön, Boczkó Dániel azonban, aki 1849-benpanaszkodott Pálffynak emiatt és mutatta neki Kossuth adóslevelét, egy szóval se hangsúlyozza azt, hogy már régen adta az összeget kölcsön és hogy a kamatos kamatok már évtizedek óta halmozódnak, mint Thewrewk esetében.
Sejthetjük 48 erkölcseit, mikor azt látjuk, hogy mikor az ország sorsának intézését a „hazafiak” vették át, ezt a Kossuthot éppen az ország pénzügyeinek vezetésére tartották alkalmasnak. Az ország pénzének kezelésére ugyanis bizonyára olyan ember alkalmas, aki mindig
pénzzavarban volt s ezért mindig adósságokból élt és olyan adósságokból, melyeket sose fizetett meg. S még ha legalább elméletben értett volna a pénzügyekhez! Szilágyi azonban azt
mondja róla (221. o.): „Kossuth egy életen át egy célra mûködött. De nem diplomata. Az elérendõ célt tetõpontján õ maga buktatá meg.
Annyival kevésbé financoperatõr [pénzügyi szakember]. Az volna tán, ha e tan bankónyomtatásból és Duschek ajánlatai elfogadásából állna.”
Érdekes és itt jegyezzük meg, hogy Kossuth ellen pénzügyek tekintetében még számûzött korában se szûntek meg az állandó panaszol. Ezen állításomra nem is kell részletes bizonyítékokat felhoznom, mert mindenki, aki az emigrációs irodalmat ismeri, tudja, hogy az
emigránsok körében általános volt a panasz, hogy Kossuth fényûzõen él, kormányzói udvartartása van a számûzetésben is, de az emigránsokat nem támogatja, nyomorban hagyja, s akik
hozzá folyamodnak, nem bocsátja õket maga elé vagy elûzi magától.
Hogy valaki a Kossuthhoz az emigrációban befolyt pénzekbõl részesedhessen, annak elengedhetetlen feltétele volt, hogy Kossuth személyes híve legyen, az õ parancsainak az emigrációban is feltétlenül engedelmeskedjék s így hazáján csak oly módon és olyan eszközökkel
próbáljon meg segíteni, agogy õ tartja helyesnek. Pedig hát Kossuth, mielõtt az országot elhagyta, lemondott már a kormányzói székrõl s általában minden hatalomról s már mint magánember hagyta el az országot.
Tudvalevõ, hogy Kossuth az emigrációban külön bankjegyeket, az ún. assignatákat [forradalmi papírpénzeket] is adott ki, melyek majd akkor bírtak volna értékkel, ha majd Ma-114

gyarország az õ segítségével újra felszabadul s õ újra az ország vezetõje lesz. Egyes jóakarói
ezeket az assignatákat külföldön is megvették, de haza is bõségesen küldött belõlük, hogy itthoni hívei ezek megvásárlásával áldozhassanak a mindennél szentebb célra: Magyarország„felszabadítására”.
Világos, hogy ezekrõl a pénzekrõl Kossuth senkinek se számolt el, de világos, hogy ahírverésen kívül a maga céljaira is fordította. Azzal se törõdött, hogy az anyagi áldozaton kívül itthoni legjobb híveit milyen nagy bajba döntheti vele. Mert hiszen világos, hogy ha a
Bach-rendszer kopói nyomára jöttek, mint összeesküvõket letartóztatták az illetõket. Az sevolt akadály Kossuth számára, hogy azok az ügynökök, akik az õ megbízásából ezeknek abankjegyeknek az országba való becsempészésére és terjesztésére vállalkoztak, s akik között
tíz szélhámosra és kalandorra legfeljebb ha egy-egy hazafi esett, mennyit sikkasztanak el abeszedett pénzbõl.
Hiszen a dolog természetébõl folyik, hogy ellenõrizni õket nem lehetett, mert minden titokban ment s a kifizetett pénzrõl nyugtát nemcsak nem kért, hanem el se fogadott senki,
mert esetleges házkutatáskor bizonyítékot szolgáltatott volna bûnössége mellett. Ilyen veszedelmes üzletek lebonyolítására egyébként is csak kalandorok vállalkoznak s természetesen
nem ingyen. Még azt se lehet tõlük kívánni, hogy olcsón tegyék, hiszen maguk is az életüket
kockáztatták.
De Boczkó Dániel 6.000 forintja és kamatai nemcsak Kossuthnak pénzügyekben való
becstelenségét és szószegését bizonyítják, hanem már kiemelt hálátlanságát és rosszlelkûségét is. Láttuk ugyanis, hogy nemcsak a kölcsönt nem fizette vissza, sõt erre még csak kísérletet se tett, tehát Boczkót nemcsak anyagilag károsította meg s meghazudtolta a Pesti
Hírlapban közölt dicsekvését, hanem olyan embert károsított meg ilyen nagy összeggel, akiugyanazon 48-as elveket vallotta, mint õ (csak egy kissé becsületesebben és önzetlenebbül),
neki hittestvére is volt, õt anyagi zavarában megsajnálta és megsegítette s aki bízott az õ becsületességében és szavában, hogy az adott pénzt nem alamizsna lesz, hanem kölcsön, amit
vissza szokás, sõt vissza is kell fizetni.
De Kossuth nemcsak ezt nem tette meg, hanem utána még csak rá se nézett erre a vele
jót tevõ Boczkó Dánielre, sõt éppen azért, mert szégyellnie kellett magát elõtte, ellenszenvét
mutatta iránta. Ezt már nem lehet mással magyarázni, mint csak Kossuth rosszlelkûségével.
Az önérzetét, illetve a gõgjét (mert ez nem jogos önérzet, hanem gõg, ami mindig jogtalan)bántotta, hogy neki idõnként egy olyan emberrel kell találkoznia, aki jellemtelenségére figyelmezteti még akkor is, ha nem akarja. Így aztán érthetõ, ha az effajta találkozások kellemetlenek voltak számára s ez Boczkó iránt való viselkedésében is meglátszott. Nem szerettelátni Boczkót, mert erkölcsi alacsonyabb rendûséget érzett vele szemben, s mivel õ az ország
kormányzója volt, Boczkó pedig csak kormánybiztos és egyszerû országgyûlési képviselõ,csak növelte alsóbbrendûségi érzését.
Elnyomhatta, eltitkolhatta volna ezt az alsóbbrendûségi érzését, illetve a belõle folyó ellenszenvet, de sajátságos, hogy Kossuth, a bámulatosan jó színész, most nem tudott vagy
nem akart színész lenni, most nem tartotta érdemesnek mást mutatni külsõleg, mint amit belül érzett. Pedig most nem álnokság lett volna tõle ez a tettetés, hanem egy kis önmegtagadás,
egy kis áldozat az igazság érdekében és a becsület tiszteletére. Kossuth azonban – úgy látszik– egyedül csak a haszonért, egyedül csak az érvényesülésért tudott és akart színészkedni.
Azért, hogy mást megbecsüljön vele, hogy másnak egy kis örömet okozzon s hogy a vett jót
meghálálja vele, azért már nem.
Pedig hát Boczkó Dániel olyan jó volt Kossuthhoz, hogy a pénzét sose kérte, annál kevésbé szégyenítette meg annyira, hogy az ügyet a bírósághoz vitte vagy a lapokban próbálta
volna szellõztetni. Lehet, hogy Kossuthnak éppen ez az erkölcsi fölény volt annyira kellemetlen és ellenszenves? De ezen is milyen könnyen segített volna! Hiszen akkor már
200.000 forintos fizetésébõl ugyancsak könnyen telt volna effajta becsületbeli adósságok tör-

115lesztésére még akkor is, ha – mint valószínû – nemcsak Boczkó Dánielnek, hanem másoknak
is kellett volna fizetnie. Nem is lett volna valami különös szégyen azt mondani: Köszönöm,Dániel bátyám, hogy annak idején olyan szíves voltál hozzám. Köszönöm külön azt is, hogy
ennyire türelmesen vártál. Ne haragudj, hogy ilyen sokáig megvárattalak, de fogadd el tõlem
a pénzedet legalább most, mikor engem az Isten olyan feltûnõen megsegített s ilyen nagy jövedelmû emberré tett.
Egész bizonyos, hogy mindez Boczkó bácsinak rendkívül jól esett volna, nem annyira apénz miatt (mert arra Dániel bácsinak nem volt szüksége), hanem a jó szó miatt. Kevés olyanönzetlen dicsérõje lett volna utána Kossuthnak, mint õ. Sajátságos, hogy ezt Kossuth mindezek ellenére se tette meg.
Vajon mi lehetett az oka? A 6.000 forintot sajnálta-e még most is, vagy pedig kormányzói állására találta sértõnek, hogy ezzel elõhozakodjék, nem lehet tudni. Annyi bizonyos,
hogy a kormányzói méltóságra sokkal sértõbb volt a pénz vissza nem fizetése, mint a késõi
fizetés. Hogy magára a pénzre ekkor már nem volt Kossuthnak szüksége, Steier (Haynau és
Paskievics, II., 210-211. o.) és Hajnal (A Kossuth-emigráció Törökországban, I., 31. o.) egyformán bizonyítja. Mindketten azt mondják, hogy mikor Kossuth elmenekült az országból,
azért vehetett fel egyszerre nagyobb összeget az állampénztárból Duschek pénzügyminisztertõl, mert már régebbrõl esedékes fizetése is még bent volt. Hajnal azt is megmondja, hogy
33.000 forint volt az az összeg, melyet még nem vett fel (Szemere ezt nem hiszi el. Mi se nagyon. Vajon mibõl élhetett akkor kormányzó korában a nagy költekezõ és adósságokkal teli
Kossuth?)Hajnal azt írja, hogy Kossuth még ezt az összeget se vette fel mind menekültekor, hanem
5.000 forintot anyjának utaltatott ki belõle. Steier Duscheknek a bíróság elõtt tett nyilatkozatára hivatkozva (Hajnal is innen veszi adatait) azt írja, hogy „Kossuth hátralékos fizetésének
számlájára kifizettetett magának 20.000 forintot részint aranyban, részint papírpénzben (közönségesebb halandó hiába követelte volna akkor a pénzét a bukott 48-as államtól aranyban),ebbõl adott ezer aranyat anyjának, a többi 15.000 forintot pedig azzal adta vissza a pénztári
hivatalnoknak, hogy ezt az összeget majd annak szolgáltassa ki, akit neje érte fog küldeni. Ez
alkalommal kijelentette, hogy gyermekei részére ez az egyedüli hagyatéka. Ezt a pénzt Világoson Kossuth titkos levéltárosa, Vörös vette át.”Mindezt Duschek mondta a bíróság elõtt. Steier pedig hozzáteszi: „Ebbõl látható, hogy
Kossuthnak a menekülés céljaira volt pénze, mert a 20.000 forintot saját céljaira nem vette
igénybe, ami pedig elképzelhetetlen, ha maga is pénz nélkül lett volna.”
Tudvalevõ, hogy Kossuthot azzal is vádolták, hogy a Görgeytõl meggyilkoltatott gróf
Zichy Jenõnek Madarász László elsikkasztotta nagyértékû gyémántjaiban õ is részesedett s
ezek birtokában menekült ki az országból. Tudvalevõ, hogy e bûnben az országgyûlés Debrecenben Madarász akkori belügyminisztert (micsoda szégyen a „felszabadult” országra, hogy
ilyen embert tett meg belügyminiszterévé!) mint bûnöst elmarasztalta s képviselõi mandátumától is megfosztotta.
Madarász azonban utána úgy kibabrált az országgyûlés határozatával, hogy újra képviselõvé választatta magát. Sajátságos, hogy a „felszabadult” és immár „felvilágosított” nép ennek ellenére is újra képviselõjévé választotta. Az látszik belõle, hogy a nép bizalmához akkor
nem becsület kellett, hanem csak jó szájtehetség és akkori értelemben vett „hazafiasság”, snoha Madarászból az elõbbi hiányzott, annál jobban megvolt benne a két utóbbi. Láttuk már,
hogy Széchenyi Sopronban, mint képviselõjelölt, megbukott. Õ nem tudta megnyerni a nép
bizalmát. Most láthatjuk, hogy Madarász meg tudta nyerni és õ ugyanebben a szerepben még
akkor se bukott meg, mikor már a nép hivatalos képviselete sikkasztóként s tolvajként bélyegezte meg s ezért a képviselõi megtiszteltetésre alkalmatlannak nyilvánította.
Említettük, hogy ez a Madarász nemcsak Kossuthnak volt bizalmasa, hanem még nejének is. Mivel pedig madarat tolláról, embert barátjától lehet megismerni, ezek után még ak-

116

kor is kellene egyet-mást (éppen nem hízelgõt) gondolnunk Kossuthról, ha a Thewrewk- és a
Boczkó-eset nem is lenne bizonyítva. Vukovics feljegyzéseit idézve azt is láttuk már,mennyire utálta mindenki még Kossuth közvetlen környezetében is ezt a Madarászt, smennyire szidták még Kossuth jelenlétében is. Láttuk, hogy ilyenkor még Kossuth se mertevédelmébe venni, de ellene se szólt még ilyenkor se. Csak kínosan hallgatott, Madarász pedig továbbra is bizalmasa maradt. Bajosan lehet ezt megmagyarázni másképpen, mint hogy
közös titkaik voltak.
Madarász azzal védekezett, hogy a gyémántok megvannak. (Madarász József emlékiratai, 218. o.) Kossuthot pedig történetírásunk azzal mentette fel a piszkos vád alól, hogy ezeket a gyémántokat Bolliac nevû oláh ügynöknek adta politikai célokra, Bolliac neki azt
mondta, hogy elvesztek. Az tehát egész bizonyos, hogy elkallódtak. Világos, hogy ilyen körülmények közt egy magyar történetíró se mondhatta azt, hogy nem Bolliac hazudik, hanem
Kossuth. Még mi se mondjuk ezt, sõt még csak nem is gondoljuk. Ez azonban ebben az ügyben még nem elégtétel Kossuthnak. Nem is felmentés a vád alól. Annyira nem az, hogy még
Hajnal is csak így meri kifejezni az eredményt: „Minden jel arra mutat, hogy az értékes gyémántokat nem kapta meg Kossuth.” Azaz valószínû, hogy nem õ sikkasztotta el õket, de bizonyítani nem lehet, hogy nem.
A gyémántok mellett még bizonyos arany (vagy ezüst?) sarkantyúkról is szó van, szinténa meggyilkolt (kivégzett) Zichy hagyatékából, melyek Madarásztól szintén Kossuthoz és tõleszintén Bolliachoz kerültek. Érdekes, hogy Kossuth azt, hogy a gyémántokat Bolliactól
visszakapta, tagadta, a sarkantyúkról nem szól semmit. Sajnos, ez a semmit sem szólás azt jelenti, hogy ezeket visszakapta tõle vagy pedig neki se adta õket, tehát nála maradtak. Osztrák
kémjelentések és emigráns feljegyzések egyaránt azt mondják, hogy ezeket Kossuth Törökországban Zia pasának ajándékozta (tehát az országból való elmenekülésekor nála voltak s
magával is vitte õket).
Kossuth mentségére itt Hajnal azt hozza fel, hogy „ezek értéke nem volt nagy”. Valóban
nem lehetett nagy még akkor se, ha aranyból voltak, nem ezüstbõl. Igen gyönge mentség
azonban, mert ha ezek a sarkantyúk nem nagy értékük miatt, hanem gyerekes hiúságból és
gyönyörködési vágyból tetszettek meg Kossuthnak s tartotta õket magánál még az országból
való elmenekülése után is, az a bûn lényegét nem érinti.
Ha látjuk, hogy Kossuth a kisebb értéket eltulajdonította, akkor csak igen nagy jóakarattal helyezkedhetünk arra az álláspontra, hogy ez csak a kis érték miatt történt, tehát anagyértékû gyémántokat már semmi esetre se fogadhatta el Madarásztól. Aki kis dolgokban
lelkiismeretlen, arról a valószínû feltevés az szokott lenni, hogy ha nagyobb értékek kerülnek
kezébe, akkor még inkább képtelen lelkiismeretes lenni; akkor még kevésbé tud a kísértésnek
ellenállni. Azt pedig maga Kossuth is elismeri, hogy a gyémántok is nála voltak. Hiszen hanem lettek volna nála, nem adhatta volna õket Bolliacnak. Minden csak azon fordul meg tehát, igaz-e Kossuth állítása, hogy Bolliac elvesztette õket. Mivel ezt is csak Kossuth mondja,
mert mások elsikkasztásáról beszélnek, tehát ez a dolog sincs egészen rendben. Az is gyanús,
hogy Kossuth Bolliacot is menti. Szerinte õ se elsikkasztotta, hanem csak elvesztette õket.
Ez azonban nem lényeges, mert hiszen ráfoghatjuk, hogy Kossuth nem tartotta meg ezeket az értékeket magának, nem is használta a maga céljaira, hanem azáltal, hogy olyan
egyénnek adta, aki maga és emigránstársainak sorsa enyhítésén fáradozott, tulajdonképpen
nemzeti célra fordította. (Hogy vajon akkor is így tett volna-e, ha nem vált volna köztudomásúvá, hogy azok a gyémántok és sarkantyúk nála vannak s így a maga céljaira már csak ezért
se fordíthatta õket, az már más kérdés és megválaszolása attól függ, hogy valakinek mi Kossuthról a véleménye.)
A lényeg az, hogy ha az a Zichy Jenõ csakugyan megérdemelte volna a halált, s így szomorú sorsát törvényesen is érte volna el, elkobzott vagyona akkor is az állam tulajdona lettvolna, tehát csak akkor adhatta volna oda Bolliacnak még közcélra is, ha erre a nemzet kép-

117

viselõitõl felhatalmazást kapott volna. A meggyilkolt Zichy kincsei – mint ez jogállamban
szokás – le voltak pecsételve, Madarász önkényesen, illetve betörõ módra feltörte a pecsétet sa gyémántokat, a sarkantyúkat úgy adta Kossuthnak. Mivel senki se bizonyíthatta, hogy valóban mindent odaadott, ami a lepecsételt ládában volt, azért vádolták – jogosan – Madarászt ahagyaték egy része elsikkasztásával. Kossuthot azonban azért, mert az értékeket átvette tõle,épp úgy vádolhatták volna ugyanazzal, mert természetesen arról se vettek fel jegyzõkönyvet,
hogy Madarász mit adott át neki. Nem is szólva arról, hogy Kossuthnak nemcsak Madarásztól törvénytelenül megszerzett dolgokat nem lett volna szabad tõle átvennie, hanem még akkor se lett volna szabad átvennie tõle semmit, ha Madarász törvényesen jutott volna hozzá.
Alkotmányos államban az államfõ közvetlenül nem kormányoz, tehát a törvényesen elkobzott dolgokhoz sincs semmi köze.
Kossuthnak egyébként is azonnal leltárt kellett volna felvennie a neki átadott dolgokról sha nem az országgyûlés, akkor legalább a minisztertanács határozatát kellett volna kérnie,
hogy mi történjék az átvett dolgokkal s hogy azokat õ fordíthatja-e a minisztertanácstól meghatározott célokra. Ha tehát Kossuthról bizonyosan tudnánk, hogy Zichy Jenõ hagyatékát valóban teljes egészében a köz céljaira használta fel, akkor is e tekintetben is sokszorosanmegszegte volna azt a törvényt és azt az alkotmányt, melyre esküt tett s amely eskünek megszegését oly sokszor hányta a Habsburgok szemére.
Pedig hol voltak a Habsburgok „esküszegései” az õ esküszegésétõl? Neki a Zichy-hagyatékot még a nemzet céljaira se lett volna szabad felhasználnia a nemzet külön felhatalmazása
nélkül. Az eset elõadásából azonban egész jól láthatjuk, hogy – mivel Zichy meggyilkolása aszabadságharc legelején történt – Kossuth teljes egy éven át magánál tartotta ezeket a kincseket anélkül, hogy a nemzet hivatalos engedélyt adott volna neki erre, vagy akár csak tudta
volna, hogy nála vannak. Végül pedig olyan embernek adta, aki elherdálta (vagy a legjobb
esetben „elvesztette”) õket, végül az elveszett fejsze még meglévõ nyelét (a sarkantyúkat) õmaga ajándékozta el.
Határozottan el kell marasztalnunk Kossuthot a Szõllõssy említette esetben is (Szõllõssy
Ferenc: Kossuth és a magyar emigráció török földön, 4. o.), mely szerint egy zsidó borkereskedõ elkobzott több száz akó aszúborát maga fogyasztotta el vendégeivel. Szõllõssy szerint
maga az elkobzás is jogtalan s így törvénytelen volt. De ha jogosan történt volna, akkor selett volna szabad azt Kossuthnak és vendégeinek elfogyasztani. Alkotmányos jogállamban az
effajta elkobzásokról az akár ideiglenes, akár végleges államfõnek még csak tudomása se lehet, mert nem tartozik hatáskörébe: nem õ hajtja végre a törvényt, tehát nem õ koboz el, hanem a kormány, illetve az illetékes minisztérium vagy a mindenkitõl független bíróság és seaz egyik, se a másik semmiképpen se továbbíthatja az elkobzott dolgot az államfõnek saját
használatára.
Láttuk, hogy Boczkó Dániel 48 legnagyobb jellemei közé tartozott. Nemcsak a 6.000 forintját hagyta ott szó nélkül Kossuthnál s mint egyik legkiválóbb kormánybiztosa szolgáltaügyét végig, hanem idõs korában még tízévi várfogságot is szenvedett Kossuth miatt. A
Boczkó Dániel-féle jellemeket azonban Kossuth nem szerette környezetében. Nem érezte jól
magát körükben. Sõt Szemere is, Mészáros is, Pálffy is kiemeli, hogy Kossuth közvetlen környezete, azok, akik bizalmát bírták, majdnem kivétel nélkül úgyszólván közönséges csirkefogókból álltak. Vagy egyáltalán nem volt tehát emberismerete, vagy pedig csak ilyen emberek
hízelgése közepette érezte jól magát. Csakugyan, látni fogjuk majd, hogy Kossuth jellemének
egy másik fõ vonása a mérhetetlen hiúság. Hízelgõk nélkül õ nem tudott ellenni, viszont hízelegni nem jellemek szoktak, sõt azok hízelegni nem is tudnak. Azért aztán õket Kossuth
nem is szerethette.
Nemcsak Boczkó Dániellel bánt ugyanis Kossuth ilyen rosszlelkûen. „Az egész elnöki
személyzet között, melyet Kossuth maga köré gyûjtött – írja Pálffy (287. o.) –, el lehet mondani, hogy csak egy becsületes ember volt: titkára, Stuller Ferenc, ki hosszú évek során át hí-118ven kitartott mellette, mint hírlapszerkesztõ, mint miniszter, mint Honvédelmi Bizottmány elnöke és mint gubernátor [kormányzó] mellett is, minden haszon nélkül, csekély fizetését, alárendelt állomáson, kompromittálva magát értette odáig, hogy bizton várhatta kivégeztetését,ha az osztrák kezébe esik.”„Mikor tehát Kossuth Aradon futásnak készült, Stuller kérte, hogy adjon vagy utalványozzon neki egy kevés pénzt, amivel õ is kimenekülhessen, mert néki hosszas szolgálatából
személye mellett semmije sincs. Kossuth Lajos megtagadta. Stuller kénytelen volt hátramaradni, befogatott s csak egy csoda által menekült meg az akasztófától.” (Hogy mégis megtörtént ez a „csoda” is, a már elsoroltakon kívül újabb bizonyíték arra, mennyire nem igaz, hogy
az osztrák bosszú nagyobb volt a megokoltnál, a valóságban annál sokkal kisebb volt, sõtannyira kisebb volt az elõreláthatónál, hogy sokszor egyenesen csodának látszott, mint látható, még 48-asok szemében is.)Ugyanezt Steier (aki Pálffy feljegyzéseit még nem ismerte) annak bizonyságául, hogy
Kossuthnak Stullerrel való bánásmódja még Kossuth-párti szemüvegen át nézve is felháborító, így adja elõ: „Stuller Ferenc Kossuth menekülésérõl azt állítja, hogy az a legnagyobb titokban történt s maga a kormányzói iroda se tudott róla. (Bizonyítja ezt, hogy Kossuth maga
is mennyire szégyellte a dolgot.) Búcsúszó nélkül, a legnagyobb zavarban és pénztelenségben hagyta vissza Kossuth a hozzá legközelebb álló személyzetet. (Látjuk tehát (s már más
forrásból is láttuk már), hogy a „pénztelenség” nem magára Kossuthra, hanem csak személyzetére vonatkozik.) Stuller igazoló írásában természetesen arra törekszik, hogy Kossuth
melletti szerepét enyhítse s ezért bizonyos redukcióval [megszorításokkal] kell adatait kezelnünk. Kossuth menekülésérõ szóló elbeszélése azonban még a legkritikaibb redukció mellett
is igen lehangoló fényt vet erre az eseményre.”„A haldokló forradalomnak – mondja Stuller – még utolsó vonaglásaiban is bosszantó
módon mellõztettem, sõt – mondhatom – megcsalattam. Midõn ugyanis Aradon augusztus 9-én(„tévedés – jegyzi meg Steier –, augusztus 11-én”) a rendes hivatalos idõben a várba mentem, irodai alkalmazottakkal és szolgákkal találkoztam, akik rémülettõl megszállva tõlem elbocsáttatásukat és útiköltségüket kérték. Adtam nekik, amim volt, anélkül, hogy rémületük
okát sejtettem volna, s midõn errõl Kossuthnak jelentést tettem s a valóságos helyzet irántérdeklõdtem, még szemrehányásokban is lett eleinte részem, hogy miért ijesztem magatartásommal az embereket; azután több komisszióval [küldetéssel] bízott meg, melyeket a városban kellett elintéznem.”„Útközben értesültem a temesvári csata kimenetelérõl, Dembinszky (talán inkább Bem)
teljes vereségérõl, s azt láttam, hogy mindenütt elõkészületeket tesznek a menekülésre. Ezért
visszatértem Kossuthhoz és az õ szájából meghallottam az elébb megtudott hírek megerõsítését. Midõn erre keserû és fájdalmas érzéssel elébe tártam, hogy ezekrõl a döntõ eseményekrõl
még saját hivatali személyzete sem bír tudomással, hogy senki sem tudja, merre menjen, sõtmég érvényes pénzzel sincsen ellátva, sõt még magamnak sincsen két osztrák váltóforintnál
több pénzem, semmi egyebet nem felelt, mint azt, hogy neki sincsen ilyen pénze (!). (Láttuk,
hogy mennyire volt, mégpedig aranyban.)
Steier, a késõi történetíró, Kossuth iránti jóakaratból mindenáron szeretné leszállítani
Stuller e nyilatkozatának értékét, de még így is még õ is kénytelen megállapítani, hogy ez anyilatkozat Kossuth jellemére rendkívül kedvezõtlen. Pálffy azonban, aki személyesen ismerte mind Stullert, mind Kossuthot, Stullert annyira deréknak és önzetlennek tartja, hogy emiattõ Stuller megállapítása értékét nem leszállítandónak, hanem felemelendõnek tartja.
Mit szóljunk azonban Kossuth szavahihetõségéhez és igazmondásához, mikor a meneküléshez legalább valami külföldön is értékkel bíró pénzt kérõ Stullernek azt feleli, hogy „nekisincsen ilyen pénze”? Hiszen jól tudjuk, hogy mennyire volt neki aranyban is (ezer darab),
bankjegyekben is (280 forint) és ezüstben is (3500 pengõ forint, lásd Szõllõssy, 12. o.) és
melléje még Zichy-gyémántok és aranysarkantyúk is. Azt is tudjuk mind Hajnalból, mind

119

Steierbõl (a gyémántokkal kapcsolatban elõbb idézett helyen), hogy Kossuth az országból
való menekülése közben az elszámolásra ismételten felszólította azokat az állampénzt kezelõ
hivatalnokokat, akikkel útközben találkozott. Tehát még ez úton is akart magának még több
pénzt szerezni, csak e kísérletei meddõk voltak. (De alkotmányellenesek is, mert erre csak az
illetékes miniszterek, nem pedig maga az államfõ szólíthatta volna fel õket. De a kapott pénzt
azok se használhatták volna fel a maguk céljaira.)

Kossuth kiáltóan nagy emberi gyarlóságai
Annak a Vukovics Sebõnek az emlékirataiban (446. o.), aki részint a szabadságharcnak
egyik érdemesebb alakja, részint Kossuthnak is még a hûbb emberei közé tartozik, olvashatjuk az itt következõ megbotránkoztató részt:„Cibakházán történt (az 1849-es gyõzelmes tavaszi hadjáratban, mikor Vukovics Kossuthtala táborban volt), mire fájdalmas keservvel emlékezem, hogy midõn én egyszer vacsora felett elõhozám, mint sújtja ez idõben a nemezis [sors] a népek szabadságát gyilkoló minisztereket, Latourt
Bécsen, Rossit Rómában, Kossuth kárörömmel, mérgezett ajakkal tevé hozzá: és Széchenyit!”„Kit erényesnek és bosszús vetélytõl mentnek óhajték látni – teszi itt hozzá keserûen a becsületes Vukovics –, azt ily nemtelen ihlettõl mardosva találni kínos volt.” (Tudvalevõ, hogyaz, akit éppen Kossuth nevezett el „a legnagyobb magyarnak”, Kossuth e kijelentése idején abolondok háza lakója volt. Ezt tehát Kossuth, aki Széchenyit a nyilvánosság elõtt mindig égigmagasztalta, Széchenyi megérdemelt büntetésének tartotta s kárörvendõen élvezte még akkor
is, mikor még ellenségei is megrendültek Széchenyi megrázó tragédiájának láttára.)Így aztán a rosszlelkûségen, irigységen, álnokságon és bosszúálláson kívül Kossuthnak
még egy másik, rendkívül visszataszító tulajdonságára is rábukkanunk: a hazug képmutatásra. Láthatjuk belõle, milyen õszintén nevezhette õ el Széchenyit „a legnagyobb magyarnak”,
s maga mennyire nem hitte azt, aminek a nyilvánosság elõtt nevezte. (Mi pedig olyan komolyan vettük a dolgot, hogy egyenesen szállóigét csináltunk belõle.)Emlékszünk arra is, hogy mikor Széchenyi megtámadta Kossuthot (de õ ezt meggyõzõdésbõl csinálta, nem egyéni ellenszenvbõl vagy féltékenységbõl, és megmondta õszintén véleményét országháborításáról és annak várható következményeirõl, melyek oly feltûnõen és
oly hamar beteljesültek, Kossuth válaszában az alázatost játszotta s még ekkor is úgy viselkedett, mintha Széchenyinek nála nagyobb és õszintébb tisztelõje nem is volna. Azt írta, hogy
minden jót tõle tanult, s továbbra is mint tanítvány akar lábainál ülni. Most Vukovics elõtti
elszólásából jól láthatjuk, mennyire csak ügyes, de álnok taktika volt ez nála s belsejében
mennyire éppen az ellenkezõ módon gondolkodott.
Mivel a Széchenyi–Kossuth vita idején Széchenyi még hasonlíthatatlanul nagyobb és híresebb volt nála, az okos és ravasz Kossuth úgy találta, hogy legjobban úgy gyõzhet Széchenyi felett, ha ezt a pózt ölti magára. Világos, hogy ez Kossuth részérõl az avatatlan számára
rendkívül megnyerõ szerénység, szelídség és türelem mindenkire a legjobb hatást tette, Széchenyi nagyságának és népszerûségének pedig ártott, mert látszólag akaratlanul úgy tüntettefel a dolgot, mintha Széchenyi lett volna az igazságtalan, irigy, türelmetlen, sõt szenvedélyes
a szerény, igénytelen és a mesterségét még mindig tisztelõ Kossuthtal szemben.
Most aztán Cibakházán elárulta Kossuth, mi lakott lelkében Széchenyivel szemben s mi
volt róla mindig az õszinte véleménye. Elárulta, hogy Széchenyi iránti tisztelete s az a szerénység, mit iránta tanúsított, csak irigységének és feneketlen gyûlöletének ravasz palástolása volt.
Ügyes színészi fogás, melyet egyedül csak a maga érvényesülése érdekében alkalmazott.
Vukovics lelkében azért maradt oly keserû emléke a dolognak, mert ez ideig Kossuth
tisztelõje volt, s úgy látszik, ekkor nyílt ki a szeme és ettõl kezdve kezdte megismerni az igazi Kossuthot. Eddig azt hitte, hogy Kossuth azért nevezte Széchenyit „a legnagyobb magyar-

120

nak”, mert tényleg annak gondolta. Most megtudja, hogy a legnemtelenebb indulatok uralkodnak lelkében és hogy egyenesen visszataszítóan színész. Nála a szavak nem az igazság kifejezésére, hanem elleplezésére szolgálnak.
A vetélytárs iránti irigység emberi gyarlóság, mely egyébként értékesebb emberben is jelentkezhet, de ahhoz, hogy ezt valaki éppen az ellenkezõnek hangoztatásával leplezze; hogy azelõtt, akit irigyel és gyûlöl, térdet-fejet hajtson külsõleg és országos szállóigévé váló dicsõítõ
jelzõvel ruházza fel, ahhoz már egész különleges romlottság és jellemtelenség kell. Kossuth
ezt árulta el magáról abban a cibakházi elszólásban s ezért botránkoztatta, sõt rendítette megvele még azt is, aki eddig rendíthetetlen híve és nagy tisztelõje volt. Ezért emlékezett vissza
Vukovics, a 49-es miniszter, „fájdalmas rokonszenvvel” erre a kossuthi megnyilatkozásra.
Világos ugyanis, hogy ez az elszólás nem jelentõség nélküli véletlen volt. Ha valaki Kossuth iránti jóindulatában mégis annak gondolná, azt emlékeztetem arra (lásd Szemere naplóját), hogy Kossuth az emigrációban is nemegyszer egészen nyílt jelét adta annak, mennyirebántotta és bosszantotta az a nagy nemzeti gyász is, melyet Széchenyi halála Magyarországon kiváltott. Ekkor már – mivel már idõsebb volt – vagy színlelni, önuralmat gyakorolni
nem tudott már úgy, mint fiatalabb korában, mert már nem volt olyan türelme és idegei iskezdték már felmondani a szolgálatot, vagy mert már nem volt úgy oka Széchenyi nagyságától félni, mint régen, mert ekkor már õ régen fölébe nõtt, népszerûsége az övét már rég elhomályosította.
Ezért most már nem véletlenül szólta el magát és csak egyik bizalmasa elõtt négyszemközt, mint Cibakházán, hanem nyíltan és a nyilvánosság elõtt is hangot adott Széchenyi iránti
ellenszenvének s irigy kárörvendezésének. Külön visszataszítóvá teszi, hogy amint cibakházi
megjegyzésére Széchenyi elmegyógyintézetbe szállítása, tehát egy részvétre keltõ eseményadott okot, most az öngyilkossága és halála. Milyen sötét lelkû ember lehetett az, akit még
ilyen megrázó emberi tragédiák se tudtak részvétre hangolni még olyan ember iránt se, akitéppen õ nevezett el „a legnagyobb magyarnak” s akinek elnevezését a nemzet annyira találónak és igaznak találta, hogy szállóigét csinált belõle?
Az a Kossuth, aki Széchenyit csak titokban merte gyûlölni és kisebbíteni, másik nagy, determészetesen Széchenyinél sokkal kisebb ellenfele, Görgey, nem volt áruló, vagy ha igen,egy cseppet se volt jobban az, mint Kossuth, kétségtelen, hogy 48 kirobbantója és szellemi
vezére 48 legnagyobb hadvezérét, azt, akinek minden katonai sikerét köszönte, egészen aljasul megrágalmazta.
Lehet-e valakinek becsületében nagyobb kárt tenni, lehet-e valakit erkölcsileg jobban
tönkretenni, mint ha azt állapítjuk meg róla, ha azt fogjuk rá, ha azt kürtöljük róla világgá,hogy hazaáruló? Kossuth ezt tette Görgeyvel alap nélkül s ráadásul teljes sikerrel, mert Görgey emiatt hosszú évtizedeken át valóban mint gyûlölt és megvetett áruló szerepelt a magyarok milliói szemében. Mivel pedig állítása valótlan és igazságtalan volt, épp oly kétségtelen
az is, hogy Kossuth ezzel a rágalmazásnak a világtörténelemben egyenesen pártatlanul állóesetét követte el.
Képzeljük el szegény Görgey helyzetét, akinek e váddal terhelten kellett élnie még több
mint félszázadon át s ráadásul itt honfitársai között és alaptalanul! Bajos elképzelni, hogy
ember valaha vétkezhetett nagyobbat ember ellen a becsület síkján, mint amekkorát e téren
Kossuth Görgey ellen vétkezett.
Kossuth tulajdonképpen e rágalmával szerezte meg magának azt a tüneményes népszerûséget, szeretetet, sõt rajongást, melyet a magyar nép részérõl nagy részben még ma is élvez.
A szabadságharc utolsó hónapjaiban a sok baklövés és kudarc s nem utolsó sorban felesége
nagyravágyása, gõgje, és a közügyekbe való illetéktelen beavatkozása miatt Kossuth már
szinte teljesen elvesztette elõbbi népszerûségét.
Betetézte aztán mindezt a végleges és annyira csúfos bukás és a dicstelen menekülés. A
nemzet kénytelen volt tudomásul venni, hogy Kossuth mindent rosszul csinált; ezrek halálá-121

nak, százezrek mérhetetlen szenvedéseinek és anyagi romlásának volt az oka, mégpedig teljesen hiába. A nemzeti veszteség mellé ott volt még a Kossuth-bankók elértéktelenedése miatt az egyének vesztesége. Ezzel szemben õ maga semmit se vesztett. Nem is veszthetett,hiszen neki hazafiaskodása megkezdése elõtt nem volt más vagyona, mint csak a sok adóssága, élete és egészsége viszont Világos után is megmaradt, családja is. Aranyakkal zsebében
ment ki az országból, s mint láttuk, aranyakkal ellátva tudta itthagyni anyját is és aranyakkal
tudta elhagyni az országot felesége is.
Mindez bizonyára nem már elvesztett népszerûsége visszaszerzésére volt alkalmas. E teljes erkölcsi bukás közepette röpítette világgá a mindenkitõl elhitt jelszót: Görgey áruló! Görgey az oka mindennek. A nemzet, mely érthetõ okokból kiábrándult 48-ból, mely azonban –még érthetõbb okokból – nem szívesen ábrándult ki s különösen nem szívesen vette tudomásul, hogy szégyennel és hazaszeretete s hõsiessége hiánya miatt kell belõle kiábrándulni, kapva kapott az új jelszón, mely lehetõvé tette számára, hogy önmagából ne ábránduljon ki,
hogy önmagát ne kelljen kicsinynek találnia. Volt bûnbak, akire mindent rá lehetett hárítani,akit minden bûnnel meg lehetett terhelni. Így aztán maga a 48, maga a szabadságharc dicsõ
maradt, megmaradhatott továbbra is eszményképnek, ideálnak, mely nagy volt és sikerrel isjárt volna, ha az áruló mindent tönkre nem tesz. Az árulás buktatta el, nem pedig saját eredetibûne és méltatlansága. Az a nemzet, mely addig Bécs „ármánya” és „hitszegése” áldozatának
szenvelegte magát, most Görgey árulása ártatlanul szenvedõ alanyának szerepében tetszelgett
és ennek tartotta természetesen a számkivetett, hazátlan dicsõ „turini remetét” is.
Elsõsorban ez a lélektani magyarázata a szinte legendássá fejlõdött Kossuth-kultusznakés általában 48 egész apoteozisának [ünnepélyes befejezésének]. A magyar nemzet lett hazafias szólammá és meggyõzõdéssé, Kossuth lángeszû vezérlete alatt olyan teljesítményt végzett, milyent ezeréves történelmében még soha. Ezrével produkálta a hõsiesség csodáit.
Mindent a hazáért áldozott; még a nõk és a gyerekek is a harctérre mentek, kaszával nála tízszer nagyobb, nagyszerûen felszerelt seregeket vert meg és szórt szét. Szétverte, megsemmisítette az osztrák sereget, Európa egyik legnagyobb katonai hatalmát s ma is diadalmasanélvezné tehetsége, bátorsága és hõsiessége eredményét, ha nem jön ide az osztrák mellé a
még nála is behemótabb orosz.
De talán még a kettõvel egyszerre is bírt volna a legendás honvéd hõsiesség, ha nem sújtja tarkón az áruló tõre, saját fiának, Görgeynek, az átkozottnak, aljas árulása. Nem csoda, ha
miatta fél évszázadon át a keserûség fojtogatta a nemzet torkát, s ha keserûségében szíve
egész szerelmét nagy fiának, Kossuthnak adta; az õ nagy mûvét bámulta, melyet az áruló oly
gyalázatosan tönkretett. Hogy mennyire nem az ész, hanem a szív, a érzelem, sõt a féktelenszenvedély irányította a kérdés megítélésében a nemzetet, mutatja a vers, a nemzet legnagyobb költõje, Vörösmarty verse:
Görgeynek hívták a silány gazembert,
Ki a hazát eladta cudarul.
Kergesse õt az Isten haragja
A síron innen és a síron túl.
Kergesse õt a balszerencse, mint
Szilaj kutyák a felriadt vadat,
Éljen nyomorbul és kínbul mindhalálig
És ha elhal, verje meg a kárhozat.
Ennek az aljas rágalomnak a példátlan sikere is bizonyítja, milyen okos, milyen ügyes,
milyen jó pszichológus, milyen nagy tehetség volt Kossuth a rosszban. A nemzetet azért tudta minden érthetõ ok nélkül belevinni a fegyveres harcba, mert mindig hízelgett büszkeségének. Világos tehát, hogy teljes sikerrel járt a nemzeti önérzetre nézve épp oly hízelgõ

122

legutolsó manõvere is: 48-ban nem az ész nélküli, szenvedélyes, ostoba, kellõleg elõ nem készített kezdet, nem az egyenetlenség, önzés és hiúság megmérgezte folytatás és a végül már
semmivel sem törõdõ befejezés tett tönkre bennünket, hanem egyedül csak egy ember bûne,az árulás. Nem egy szájhõs-izgatókra hallgatott, sokat hibázott, bûnös nemzet bukott el Világosnál, hanem egy minden hõsiessége és nagysága ellenére galádul elárvult nemzet.
Pedig napnál világosabb, hogy Görgey fegyverletételének a szabadságharc bukásábanalig van említhetõ szerepe. Egy 20-25 ezer fõnyi sereg fegyvereinek letétele nem döntheti elegy tízmilliós ország sorsát. Egy olyan ember árulása, akinek csak ekkora hatalom van a kezében, nem áshatja meg az egész nemzet sírját, de lángesze és hõsiessége se tudja megmenteni, ha csak ennyi erõvel rendelkezik.
Kossuth csak akkor és azért vonult vissza a vezetéstõl és tette Görgeyt diktátorrá, amiértés amikor már kénytelen volt. Kossuth egyébként se az az ember volt, aki olyan hatalmat,
mely számít még valamit, önként átadjon. Kossuth azt adta át Görgeynek, ami már nem volt.
Olyan nemzet fölött tette diktátorrá, amely már értéktelen hulla volt s melyen emberi erõ már
nem segíthetett. Görgey azért tette le a fegyvert, mert le kellett tennie, mert megütköznie
õrültség és egyszerû magyargyilkolás lett volna.
Egy hõs nemzet, melynek igazán szívügye lett volna a szabadság, még sokáig elhúzhatta
volna a harcot gerilla-tevékenység alakjában, s az se lehetetlen, hogy közben nemzetközi bonyodalmak is segítségére jöttek volna s ezek révén esetleg még politikai sikert is elérhetett
volna. Láttuk azonban, hogy a honvéd, tehát a magyar nép volt az, mely nem akart már harcolni; az ország volt az, mely megunta azt a küzdelmet, mely valójában – ez az igazság – sose kellett neki. Ezen pedig se Görgey, se Kossuth nem segíthetett. Hiszen Kossuth is csak
azért és csak akkor lépett vissza, mikor és mert ennek szükségességérõl végleg meg kellettgyõzõdnie.
Láttuk már azt is, hogy Bem még Világos után is megpróbálta azt, amit Görgey nem tartott érdemesnek megpróbálni s Erdélyben folytatni akarta a harcot. Lett is volna még a Görgey-seregen kívül is még 30.000 embere és tekintélyes hadi felszerelése, de még õt is, akiért
egész addig rajongtak a katonái, otthagyta mindenki. Mivel egyedül maradt, õ is kénytelenvolt sereg nélkül elhagyni az országot. Kmetty és Guyon is tett hasonló kísérleteket, ez utóbbi szigorral is próbált fellépni, de hasztalan. Az is jellemzõ, hogy Bem is, Guyon is idegenvolt. Csak nekik fájt tehát az ország romlása, a magyaroknak nem.
Láttuk már azt is, hogy nemcsak az nem igaz, hogy árulás gyõzött le bennünket, hanem
még az se, hogy csak az orosz túlerõ. Haynau, azaz az osztrák sereg egymaga gyõzött le bennünket, mégpedig a mienknél kisebb osztrák sereg, sõt az osztrákoknál nagyobb számú honvédség még csak harcolni se akart s úgyszólván még az ütközet kimenetelének megvárása
elõtt megfutott. Egyszerûen elõre otthagyott csapot-papot s még csak az se érdekelte, hogy ki
gyõz. Halottak és sebesültek nélkül vesztett el csatát, mégpedig olyan csatát, mellyel nemcsak Kossuth, hanem a tõle hirdetett „magyar szabadság” sorsa is eldõlt. Látszik, hogy komolyan sose hitt a magyar ebben a „magyar szabadságban”, illetve semmi szükségét se látta,mert semmi hiányát se érezte. Azt, hogy nem az orosz, nem is közösen az osztrákokkal ketten, hanem az osztrák egymaga gyõzött le bennünket, azt ma már a legújabb katonai írókon
kívül még Steier is elismeri, sõt kihangsúlyozza. A hadtörténeti írók (például a protestáns
Gyalokay) még azt is hangsúlyozzák, hogy a honvédek nem is akartak harcolni, legalábbis a
végén már nem.

123

Kossuth egyénisége volt az, ami tönkretette negyvennyolcat
Azt mondtam fentebb, hogy Kossuth is volt legalább olyan oka a szabadságharc bukásának, mint Görgey. Most azt mondom, hogy nála jobban is oka volt. Ezen állításom bizonyításával annál érdemesebb kissé foglalkozni, mert egyúttal arra az esetleges ellenvetésre isválaszt adok benne, hogy Kossuth már említett s még említendõ kirívó, ellenszenves gyarlóságai, vagy ha tetszik, bûnei, egy magánember bûnei, melyek történelmi és államférfiúi
nagyságát nem érintik. Hiszen Nagy Frigyes és Napóleon is tele volt emberi gyarlóságokkal
és a Kossuthéhoz hasonló bûnökkel, mégis a történelem legnagyobbjai közé tartozik.
Erre azt felelem, hogy igen, ámde se Nagy Frigyest, se Napóleont nem is tartja senki erkölcsi nagyságnak is, történelmi nagyságukon kívül és felül.
Kossuthot azonban nálunk ilyen kettõs nagyságnak tartják s ezért kell e tévedést megcáfolni. Azonban Kossuth egyéni hibái, bûnei olyanok voltak, melyek történelmi nagyságát isérintik, hiszen tulajdonképpen ezek a tulajdonságai voltak okai a szabadságharc bukásának.
Kossuth – láttuk – nagy szónok, nagy agitátor, nagy író és szervezõ s bámulatos szellemi
munkabírású ember volt, de ezzel szemben merõ ellentéte volt az ún. nagy embernek, a jellemnek, az olyan embernek, aki imponálni tud környezetének és akire tisztelettel néz fel mindenki. Pedig méltó és eredményes szabadsághõs csak ilyen ember lehet. Kossuth enneképpen az ellentéte volt. Õt azok, akik közelében éltek s így közelebbrõl ismerték, nem tudták
tisztelni s emiatt nem tudtak lelkesedni azokért az eszmékért se, melyeket hirdetett. Hiszen
látniuk kellett, hogy Kossuth önmagáért él, nem pedig eszmékért vagy a hazáért.
Azok elõtt, akiknek módjuk nyílt Kossuth lelkébe bepillantani, annyira kirítt önzése,
gyávasága, álnoksága, túlzott alacsonysági érzése, hatalomvágya, hiúsága és következetlensége, fõképpen pedig nagy emberhez annyira méltatlan színészi pózai és mesterkéltsége,
hogy bensõleg kénytelenek voltak érte lenézni, sõt megvetni. Hogy azonban olyan nemzeti
mozgalom nem vezethet sikerre, melynek vezérét alvezérei lenézik, sõt sokszor erkölcsi undort éreznek láttára, afelõl nem lehet kétség. Hogy gyõzzön az olyan mozgalom, mely eszmények hangoztatásából él és azt hirdeti, hogy azokért meghalni is érdemes, de amelyeket alátszólag körülrajongott vezér szájában merõ szópufogtatásnak, sõt komédiának tartanak
mindazok, akik a vezért közelebbrõl ismerik, mert körülötte élnek. A mi 48-as szabadságharcunk bukásának ez volt a fõ oka.
Tudvalevõ, hogy 48 akkor lett forradalom, mikor az országgyûlés a királyi feloszlatás
után s ellenére is együtt maradt s mikor a lemondott Batthyány-kormány helyébe a király
nem nevezhetvén ki újat, az ország kormányzása a Kossuth elnöklete alatt álló, ún. Honvédelmi Bizottmány kezébe került. Fennkölt és szent testület lett volna ez, ha maga a szabadságharc
fennkölt és szent lett volna, hiszen ennek a bizottmánynak tagjai voltak, történelmének állítólag legdicsõbb idejében, a nemzet irányítói és legnagyobb emberei.
Ez a bizottmány elõször csak hat tagból állott, késõbb többõl. Az elsõ hat a következõ
volt: Kossuth, mint elnök, Nyári, mint alelnök, Madarász László (!), Patay József, Sembery
Imre és Pálffy János. Jellemzõ a nagy szabadságra, hogy noha a képviselõház óriási többsége
Batthyány mellett állt, tehát mérsékelt volt (pedig ezt a képviselõházat már a szabadságharc
idején választották), sõt láttuk, hogy igen nagy többségében még Debrecenben is „békepárti”,
tehát titokban a dinasztia híve volt (pedig Debrecenbe már csak a szélsõségesebbek mentek
el. Lassacskán azonban még a régi túlzók is Habsburg-pártiakká váltak, a Honvédelmi Bizottmány tagjai mégis egytõl egyig az addig legtúlzóbb, legradikálisabb képviselõkbõl kerültek ki, az egyetlen Pálffyt kivéve. Sembery is ellenzéke volt emiatt még Kossuthnak is,
Madarász Lászlót pedig említenünk se kell. Még jellemzõbb, hogy a hat közül öt protestáns
volt. Egyedül csak Sembery volt – legalább anyakönyvben – katolikus, ha ugyan az volt. Tehát abban a pillanatban, hogy elszakadt a Habsburgoktól, rögtön protestáns lett a katolikus

124

Magyarország vezetõsége. (Ugyanígy volt a kommunizmus alatt is, már amennyiben keresztény, nem pedig zsidó volt.)
48-ban azonban a katolikusok között olyan szellem uralkodott, hogy ez nem számított.
Ez még a derék és katolikus Mészárosnak se fájt. Legalábbis ezt még õ se kifogásolta, noha
minden mást kifogásolt. A Honvédelmi Bizottmányban egyedül katolikus Sembery talán legnagyobb gyûlölõje volt Rómának és a papoknak, mint protestáns hivataltársai, pedig láttuk,
hogy még a köztük legkomolyabb és legmérsékeltebb Pálffy is a közhivatalt viselõ magyar
természetes kötelességének és hivatalával együtt járó tehernek tekintette a klérussal való
zsörtölõdést. A klérussal egy negyvennyolcasnak szerinte csak zsörtölõdnie lehetett.
Olyanformán voltunk tehát ezzel a kormánnyal is, mint a Rákosi Mátyáséval, melyben
akkor a kommunisták nem azt kifogásolták (a kálvinista lelkész Tildy Zoltán köztársasági elnöksége és a kálvinista paraszt Nagy Ferenc miniszterelnöksége idején), hogy az egész kormányban egyedül csak a kultuszminiszter, Keresztury katolikus, hanem azt, hogy tûrhetetlen
dolog és a szabadsággal sehogy se egyeztethetõ össze, hogy Magyarországon a kultuszminiszternek mindenképpen katolikusnak kell lennie. Gondoskodtak is aztán róla hamarosan,
hogy még az se legyen az, hanem lutheránus (Darvas). De Darvas utódai se lettek még névleges katolikusok se.
Ne fájjon hát most nekünk se, hogy a 48-as Honvédelmi Bizottmányban is csak egy katolikus volt s még ennek is csak Sembery Imre volt a neve, mert elég elszomorító és megrendítõ anélkül is a kép, melyet e fennkölt testületrõl és tagjainak az elnökhöz való viszonyáról atagok egyike, az unitárius Pálffy János fest.
„Ismerve a tagokat – írja (277. o.) –, akik rendesen megjelentek, nem volt nehéz meggyõzõdnöm arról, hogy ezen bizottmány, mint testület, nem való kormányzásra és hogy Kossuth egymaga fog mindent tenni.” (Persze nem véletlenül válogatta õket össze a maga
embereibõl. Pálffy, ki nem volt Kossuth embere (de ekkor még ellensége se), csak azért került közibük, mert Erdélyt is kellett ott képviseltetni.) „Ezért igen ritkán vettem részt tanácskozásaiban, passzíve tartva magamat, noha üléseiben többnyire megjelentem. Soha ezen
bizottmánynál amicabilisabb [kedveltebb] egy kormánytestület nem létezett. Eleinte a Redouteépületében tartotta üléseit (többnyire a Nyári elnöklete alatt, miután Kossuth nem mindig jelentmeg), azután a Kossuth Nádor utcai lakásán két szobában. A belsõben, melynek ajtaja mindig
nyitva volt, Kossuth csaknem leszegezve örökre ült íróasztala mellett és írt, mindig csak írt.
Valóban megfoghatatlan, hogy mit tudott mindig csak írni? S Nyári szokott erõs kifejezéseivel
nemegyszer kiáltott fel: De mit a fenét tud annyit írni az a prókátor? (Természetesen ha Kossuth finom úriember és szerényebb lett volna, akkor az ilyen sértõ felkiáltások elmaradtak volna. Akkor ugyanis nem várakoztatta volna oly hosszú ideig mindig ezt az elõkelõ testületet.)„Ezalatt a tagok, rendesen Nyári, Eszterházy (említettem, hogy késõbb már nem csak
hattagú volt a testület, s így került bele egy Eszterházy is, Mihály, a család egyik tehetségtelen tagja, de természetesen azért (éppen azért) nagy 48-as), egy Jósika (Miklós, a katolikus
hitét házasság céljából megtagadott regényíró, aki olyan jólelkû volt, hogy – talán egyedül
valamennyi között – még Kossuth hibáit se vette észre, hanem mindig fenntartás nélküli hívevolt) és én konzerváltunk, szivaroztunk. Végre aztán kijött Kossuth, eléterjesztett valamely
tárgyat, Jósika „a priori” [semmit be nem várva] helyeselte, Eszterházy beleszólott s ha ki
nem akartuk hallgatni (mert – úgy látszik – nem volt érdemes), ezen szavakkal egyszer mintmáskor: „De kérem szépen, én elmondom az én becsületes véleményemet”, azt el is mondta,
ha senki nem is hallgatott (oda). Ha Madarász jelen volt (noha õ csak utcai kravallok(Lamberg meggyilkolása) szervezésével foglalkozott, mint rendõrfõnök), soha sem mondott
egyebet, mint hogy nem is lehet másként, mint hogy Lajos (ilyen jóban voltak!) mondja.
Nyáry pedig egy pár ellenvetést téve, ha Kossuth bement a másik szobába, mindig ezen stereotip [szokásos] szitkot küldte utána: „Ebadta komédiása!”„Én hallgattam és szántam a szegény nemzetet” – fejezi be ismertetését Pálffy.

125Vajon gondolták-e a harctéren küzdõ és talán lelkesedõ honvédek és vajon gondolják-e a
48-ért még ma is lelkesedõ hazafias magyar fiatalok, hogy a dicsõ 48-ban s még annak is alegdicsõbb testületében csak így folyt az ország kormányzása? Pedig történetírásunk egyhangúlag kiemeli, hogy ennek a Honvédelmi Bizottmánynak kétségtelenül nagy érdemei vannakszabadságharcunkban, különösen pedig a honvédhadsereg felszerelésének elõteremtésében.
Ezt Pálffy is hangsúlyozza s azt mondja, hogy e tekintetben majdnem minden érdem Nyáryé.
Õ, Kossuthnak e nagy lenézõje, s egyszerûen szánalmas figurának tartója volt egyébként isaz, aki mikor ez a „komédiás” azt a híres beszédét mondta az országházban a 200.000 újonc
megszavazását kérve, ellenzéki létére belekiáltott: „Megadjuk!” A „komédiás” pedig ekkor„leborult a nemzet nagysága elõtt”.
Eszerint tehát nemcsak Kossuth volt komédiás, hanem maga Nyáry is?
Valóban. Hiszen láttuk már, hogy Bezerédi László azt írta haza az állítólag annyira felemelõ „hazafias” jelenetbõl, hogy „Kossuth beszéde mind olyas, amit már hallottunk s miután elõre ki volt csinálva, reám legalább kevés hatást tett”. (Bezerédi István: Bezerédi László
emlékezete, 41. o.)
Viszont másutt meg arról értesülök, hogy Nyáry nagy meghatódottsága Kossuth beszédébõl onnan származott, hogy a mindent érdekbõl csináló, nagy pszichológus Kossuth beszédében az ellenzéki Nyáryra is hízelgõ megjegyzést tett s így jóakarata megnyerésérõl eleve
gondoskodott.
Sajátságos, hogy mindenki, aki Kossuth munkatársa volt s így alkalma volt õt közelebbrõl megismerni, mind azzal végezte, hogy ellensége lett és valóságos lelki és erkölcsi undortérzett irányában. Nemcsak Nyáry, Batthyány, Görgey, Pálffy, Mészáros volt így, hanem úgyszólván 48 minden szereplõje. Még az erõsen Kossuth-párti Steier is kiemeli, hogy a kormánybiztosok, akik eleinte Kossuth emberei voltak, sõt Kossuth Görgey ellenõrzésére küldte
õket a táborba, a végén egytõl egyig mind Görgeynek adtak igazat s Kossuthtal szembe az õpártjára álltak. Így volt Bónis, így volt Luzsénszky, így volt Ludvigh, aki kegyvesztett is lettmiatta Kossuthnál, noha tegezõ barátja volt. Így volt Csányi László is, aki eleinte szintén
annyira bensõleg együtt érzett Kossuthtal, hogy még hivatalos leveleibe is ilyen kifejezéseketszõtt: „Édes Lajosom”. Annál feltûnõbb ez, mert látni fogjuk, hogy Görgey éppen nem volt
valami ideális és szeretni való lélek. De Kossuthhoz mérve, úgy látszik, mégis tekintélyt tudott magának szerezni azokban, akik érintkeztek vele.
Nézetem szerint Kossuthnak ez a mindenkitõl érzett, erkölcsileg inferióris [alsóbbrendû]egyénisége volt az oka a szabadságharc minden bajának s végül bukásának. A színész, az alakoskodó ember mindenre alkalmas, csak vezetésre, csak olyan szerepre nem, mely tekintélyt,presztízst követel s melyben az alattvalók tisztelete elengedhetetlen. Mivel ezt az erkölcsi
alacsonyabb rendûséget maga Kossuth is érezte, ezért nem szerette maga körül a jellemes,önzetlen, feddhetetlen embereket. Mivel pedig végtelenül hiú egyéniségének szükséglete voltaz állandó hízelgés és tömjénezés, bizalmasai már csak ezért se állhattak jellemes emberekbõl. Mivel a legfontosabb állásokat mégse tölthették be hízelgésbõl és alkalmazkodásból élõ
törpék, a helyzetbõl szükségképpen következett, hogy Kossuth és a forradalom egyéb vezetõi
között bizalmatlanság, majd ellenszenv, végül gyûlölet kapott lábra. Olyan mozgalom pedig,
melynek fõszereplõi egymást gyûlölik, egymás ellen áskálódnak, egymás iránt bizalmatlanok, nem gyõzhet.
A bukás másik fõ oka továbbá az volt – de ennek is a vezér erkölcsi alacsonyabb rendûsége volt az oka –, hogy Kossuth nem tudott, illetve nem mert szigorúan fellépni és büntetni,
mikor például Görgey vagy Perczel nem teljesítették a kiadott parancsokat, hanem a maguk
feje után mentek. De látni fogjuk, hogy a többi tábornok is szinte állandóan veszekedett egymással. Kossuthnak annyira nem volt tekintélye, hogy Görgey és Perczel például felháborodva utasította vissza a Kossuthtól kapott kitüntetést, illetve elõléptetést, az altábornagyi
kinevezést.

126

Görgey nyílt kiáltványban tagadta meg az engedelmességet a Honvédelmi Bizottmánynaks Kossuth ezt gyáván eltûri. Késõbb a Kossuth kinevezte új fõvezér (Dembinszky) parancsait
nem teljesíti s Kossuth ezt is eltûri. Mikor a végsõ idõben ünnepélyes kormánynyilatkozat arra hívja fel, hogy seregét Komáromból Szeged környékére vezesse, hogy ott együttes erõvel
szállhassanak szembe a veszedelmessé vált ellenséggel, ekkor se engedelmeskedik s végül
Kossuth mindezért azzal jutalmazza, hogy nemcsak az egész hadsereget, hanem még a polgári hatalmat is, tehát az egész nemzet sorsát az õ kezébe teszi le. De azért természetesen mégis
egyedül Görgey felelõs a bukásért, nem pedig Kossuth, sõt még csak nem is ketten együtt.
De a többi vezetõ is annyira nem ismer maga fölött urat vagy tekintélyt, hogy például
Damjanich úgy fogadja a Kossuthtól fõvezérnek kinevezett Vettert, hogy az dühében és keserûségében epeömlést kap, de akkorát, hogy belebetegszik s így új szerepét nem is tudja betölteni. Ezt azután a hadtesttábornokok nagy megelégedéssel veszik tudomásul.
Kossuth e gyáva tehetetlenségét (hiszen akkor tûrte el mindezt, mikor az ország szinte
rajongott érte) nem is lehet mással magyarázni, mint alacsonyrendûsége érzésével. Bizonyára
azért nem mert a büszkébb, öntudatosabb emberekkel nyíltan szembeszállni, mert attól félt,
hogy azok leleplezik, például múltja bûneit az ország elé teregetik. Ez pedig csakugyan borzalmas lett volna a haza egy olyan nagy fia számára, akit – a Sztálin-kultusz mintájára és ígya kommunizmussal való újabb egyezést juttatva eszünkbe – rajongói vagy hízelgõi
istenkáromlóan még „Isten második fiának” is nevezték (!).
48 szereplõi között egy valamirevaló embert se találunk, aki Kossuthot le ne nézte volna.
Így volt vele nemcsak Görgey, hanem Batthyány, Szemere, Mészáros, Nyáry, Perczel, Petõfi,Pálffy, sõt késõbb még Bem, Horváth Mihály, Klapka, Teleki László, Egressy, Batthyány
Kázmér, Vukovics, sõt végül még Pulszky is.
Láttuk, hogy Kossuth Batthyány Lajosnak mennyi keserûséget okozott. Lehetett is oka
rá. Késõbb Batthyány hazája iránti kötelességét már csak abban látta, hogy Kossuthot ellensúlyozza. Keserûségét nagyban növelhette a rút hálátlanság érzete, hiszen az õ pártfogása éskövetté választására botorul elköltött százezer forintja csinált Kossuthból embert.
Wesselényi ugyanígy járt vele. Õ ha anyagilag nem is annyira, de erkölcsileg még Batthyánynál is jobban mellé állt, Kossuth fogságba kerülésekor családját is õ karolta fel elsõsorban (természetesen nem Batthyány-módra a magáéból, hanem Wesselényi-módra: gyûjtéssel amások hozzájárulásából) s mégis mikor már Kossuth országos hatalommá vált, Wesselényi pedig majdnem senkivé, Wesselényinek azt kellett megérnie, hogy egyszer nem is fogadta.
Általában a szerencsében való elbizakodás is Kossuth egyik bántó gyengéje volt és sajátságos, hogy – talán legjobban emiatt – még a mindig túlzóan „hazafias” Madarász József isvégig ellenszenvvel ír róla emlékirataiban. Õt Kossuth, mikor legelõször tisztelgett nála, igenkitüntette, sõt azt mondta róla, hogy második Marat lesz belõle. (Jellemzõ, hogy ez Kossuth
szerint dicséret volt. Madarász is annak vette.) Mikor azonban néhány év múlva másodszor
kereste fel, már olyan hideg vagy hányaveti fölénnyel bánt vele, hogy Madarász túlságosan iskiábrándult belõle. Ezért csak nála tehetségesebb, de még jellemtelenebb és hízelgõbb természetû bátyja (László) lett Kossuth bizalmasa, József soha,.ki fenegyerek volt bár, de önérzetesebb s talán nem egészen annyira jellemtelen, mint bátyja.
Láttuk, hogy Petõfi is igen hamar összeakaszkodott Kossuthtal és nyilvános gyûlésen jelentette ki róla, hogy nem a hazáját, hanem még a kutyáját se bízná rá. (Bár ez maga még
semmit se jelent Kossuth ellen, hiszen Petõfi mindenkivel összeakaszkodott, például Klapkával is, sõt még az áldott lelkû Mészárossal is.)Szemere, Mészáros és Pálffy megemlékezéseinek szinte vezérgondolata és fõ jellegzetessége a Kossuth-gyûlölet vagy talán inkább megvetés. Pedig mindhárman miniszteri szerepet
töltöttek be mellette, Szemere pedig egyenesen miniszterelnöke és tegezõ barátja volt.
Pálffyn nagyon látszik, hogy tárgyilagosságra törekszik s hidegen, tisztán az ész alapján akar
Kossuthról ítélni. Mégis nemegyszer kitör tollából a Kossuth iránti megvetés, lenézés, sõt gyûlölet.

127

Szemerének szinte rögeszméje a Kossuth-ócsárlás. Alig tud néhány lapot írni, hogy önkéntelen is Kossuth szapulására ne szaladjon a tolla.
Mészáros nemes jellemének, türelmes lelkületének és szerénységének megfelelõen nem
oly gyakran és akkor is csak humoros megjegyzéseivel csipkedi, de az õ tollán is nagyon észrevehetõ, hogy a jó öreg lelkében mennyi keserûség gyülemlett fel Kossuthtal szemben.
Perczel Mór szenvedélyes lelkének és féktelenségének megfelelõen még öreg korában,az emigrációból való hazatérte után se tudott olyan levelet írni vagy néhány mondatot kimondani, hogy tolla vagy szája Kossuth szidalmazására ne csúszott volna. Mindezek súlya annál
nagyobb, mert Kossuth szidalmazásával bizony még ma se lehet a magyar közvélemény kedvében járni s így sikert elérni, hát még akkor, mikor 48 szereplõi még éltek!
Úgy látszik, Nyáry rendkívül találóan jellemezte Kossuthot, mikor „komédiásnak”
mondta. Szemere ugyanezt állapítja meg róla (Naplóm, I., 97. o.):„A világ, a jelen, a komédiásoké, kik közül való Kossuth, de lehetetlen, hogy az örökkévalóság az legyen.”
Még a szerény Mészáros száján is kicsúszik ugyanez. Õ Kossuthot és Görgeyt „a két rókának” nevezi. (Emlékiratai, II., 49. o.) „Jóízût lehetett volna nevetni azon, hogy a két róka
miként igyekezett egymáson kifogni” – írja.
Pálffy is ugyanezt mondja, mikor megállapítja, hogy „õ tökéletesen kiképzett színész”.
(Magyarországi és erdélyi urak, 256. o.)
Kossuth tehát „róka”, nyersebben: „színész”, még nyersebben „komédiás” volt. Mindegyik olyan tulajdonság, amelynél egy nemzetközi hõs eszményével kevésbé jobban ellenkezõ el se képzelhetõ. Aki komédiás, az minden, csak nem hõs, aki pedig hõs, az minden lehet,csak komédiás nem. Petõfi is tele volt hibákkal (gõg, önteltség, összeférhetetlenség, szélsõségesség egész az ostobaságig), de hogy komédiás lett volna, azt róla még legádázabb ellensége se mondhatta. Nem is mondta.
Batthyány Kázmér, aki itthon végig Kossuth híve volt, a trónfosztás után pedig minisztere lett, az emigrációban a Times 1851. december 20-i számában már szintén ellene ír cikket,
mégpedig olyan kíméletlent, hogy számûzött társai szerint „a világ közvéleménye elõtt a legmélyebbre alázta és tehetségtelen kontárnak bélyegezte meg”. (Márki Sándor: Horváth Mihály, 166-167. o.)
Teleki László, aki mindig 48 legszélsõségesebb irányzatához és Kossuth legmegbízhatóbb hívei közé tartozott, nem szakíthatott vele kint se, de magában mégis ilyen véleményevolt róla (Horváth Mihályhoz intézett 1852. június 4-i keltezésû levele):„Azt hiszem, hogy Lajcsi (Kossuth) az maradt, aki volt; minden tekintetben illúziókban
él, örök mámorban; hangját a Jerikó falait lerontott trombitáéval zavarja össze s így meglehet, hogy éppen a legcélszerûtlenebb pillanatban jövend vissza Európába a maga modora
szerinti diktatúrával, Mazzinival együtt mûködni és kibékítni Frankhont az északi hatalmasságokkal. Ha jön, megkísérlendjük, ugye, mi hatása reá a komoly férfias szónak. (Látjuk tehát, hogy Teleki szerint Kossuth és „komoly, férfias szó” merõ ellentétben állnak egymással.)
Mert herosztrátoszi (tehát végzetes, lehetetlen) politikáját örökké nem tûrhetjük. Hiszen ebben, tudom, egyetértek veled, valamint abban is, hogyha valamelyikünk szól vele, kíméletlenül kell, hogy szóljon. Odavetni neki a kesztyût, hogyha fonák modorához ezentúl isragaszkodnék. Különben szónak nem leend reá határa.” (Márki: Horváth Mihály, 172. o.)Horváth Mihály is Kossuth híve és kiszolgálója volt egész végig. Az emigrációban ismég 1859 újévére is arcképét küldi neki Kossuth. Második munkájában már mégis a 48-as„esélytelen, hetvenkedõ politika szomorú eredményeit ábrázolja” (Márki, 275. o.), s azt írjaToldinak, az irodalomtörténet-írónak, hogy e mûve megírásával az volt a célja, hogy az ifjúság „az akkori események hû történetét olvashassa és szûnjék meg bálványozni azt, aki csaka szószéken volt nagy, de annál kisebb az igazgatásban és a politikában.” (Márki, 276. o.)128

Hogy Kossuth az egyéni feddhetetlenség és az igazságszolgáltatás tekintetében mennyitérhetett, azt következtethetjük egyik legjobb emberének, igazságügy-miniszterének, Vukovicsnak az elbeszélésébõl (Emlékiratai, 507-508. o.):„Pesten (mikor a kormány Debrecenbõl újra visszatért oda) Madarász László ügye egyike volt a közönség és a kormány figyelmét magukra vont tárgyaknak. Még Debrecenben aminisztérium megalkotása elõtt a képviselõház Kubinyi Ferenc elnöklete alatt megrendeltevolt a vizsgálatot napvilágra jött azon esemény iránt, miszerint Madarász László a Zichy
Ödön-féle (nem Ödön, hanem Jenõ) drágaszerek hûtlen kezelésével s részben elsikkasztásával vádoltatott. Belépvén az igazságügy igazgatásába, azonnal a vizsgálat befejezését Debrecen városi két tisztviselõre bíztam, mivel a képviselõházi bizottmány az ügyben inkábbútmutatásul szolgáló adatokat gyûjtött, mintsem magát a vizsgálatot eszközölte. Midõn e
vizsgálat folyt, Madarász László beadta lemondását képviselõi állásáról. Ezen lemondást
Kossuthoz küldte, ki nekem kézbesíté azon megkereséssel, hogy mennyiben a házban Madarász kitöröltetése indítványoztatnék, azt a lemondás bemutatásával megelõzzem.”
Madarász tehát lemondott, mert erkölcsileg kényszerítve volt rá. Lemondását azonban
nem oda küldi, ahova a törvény szerint kellett volna, hanem pártfogójának, Kossuthnak, abban a reményben, hogy talán mégis el lehet érni azt, hogy a lemondást pártfogója magánáltarthassa és elsikkaszthassa. Kossuth törvénytelen módon valóban segíteni akar „illusztris”
barátján s azt kívánja igazságügyminiszterétõl, hogy a lemondást csak akkor jelentse be aházban, ha ott valaki Madarász kizárását indítványozná, azaz csak a még nagyobb szégyen
megelõzésére. Kossuth tehát maga is jól tudta, hogy ha Madarász kizárását indítványozza valaki, akkor a ház Madarászt ki is zárja. Jól tudta tehát, hogy a ház az õ bizalmas barátját gazembernek tartja. Láttuk, hogy nemcsak a ház nyilvánossága elõtt, hanem még bizalmas
körben se tudott mentséget számára felhozni õ se. Látjuk azonban, hogy álutakon mégis megmenteni próbálja.
„Én – folytatja Vukovics – egyszerûen bemutattam azonnal az elnökségnek azt (amit
Kossuthnak kellett volna megtennie rögtön, hogy Madarász lemondását megkapta) és a ház alemondást minden észrevétel nélkül elfogadta. Kossuth érdekeltsége Madarász mellett már ez
alkalommal is látható volt, de nagyobb mértékben mutatkozott Pesten, midõn én a vizsgálat
végeredményének jelentését a Debrecen városi tisztviselõktõl megkapván, annak alapján Madarászt Pest megye törvényszéke elõtt három címmel, úgymint hûtlen kezelés, némely tárgyak megkísértett s némely tárgyak véghez vitt elsikkasztásáért bûnfenyítõ perbe idéztetni
rendeltem. Kossuth ismételt ízben (!) is tett rendeletem feletti világos neheztelés jeleivel azt
kívánta tõlem, hogy mielõtt a pert megrendelném, közöljem az irományokat a vádlottal.”„Én ezt rendellenesnek találtam, mert ha vizsgálat nélkül történt vala a permegrendelés, akívánat jogos lenne. Ellenben így, midõn a vizsgálat alatt Madarász is kihallgattatott, a törvénykezésben szokatlan kedvezés volna az összes vizsgálati eredmény ismételt közlése avádlottal. Mivel azonban Kossuth nem állott el óhajtásától, és a miniszteri tanács elébe
terjesztém a dolgot és Kossuth mindenekelõtt értelmezé a maga nézetét. Mire Duschek azt kívánta, hogy az illetõ miniszter véleménye hallgattassék meg. Én azt adám elõ, mit a kormányzónak is mondottam. Mire mindnyájan azt nyilatkoztatták ki, hogy nézeteim, mint illetõ
rendelkezõé, zsinórmértékül szolgálnak e tárgyban s mást nem javasolt senki. Így küldetett át
Pest megyéhez a permegrendelés valamennyi irattal, de mielõtt a megidézés megtörtént volna, Pest megye kénytelen volt már a kormánnyal együtt Pestet odahagyni. Késõbbi sorsa azügynek s az, hogy hova jutottak az irományok, elõttem nincs tudva.” (Madarász ügyében
nem történt semmi további.)
Látjuk tehát, hogy nem menthetõ, amit Kossuth Madarász érdekében és az igazság kijátszására és a bûn büntetlenül hagyására megkísérlett. Eljárása azt is mutatja, hogy Madarászbûnös voltával teljesen tisztában volt. Akinek ugyanis igaza van, annak nem kell hasonló eszközökhöz folyamodnia, ha valami váddal bíróság elé állítják. De alapos gyanú nélkül nem is129lehet senkit bûnvádi eljárás alá vonni. Annál kevésbé egy országgyûlési képviselõt és az államfõ tegezõ barátját. Ennyi befolyásolás, beavatkozás és neheztelés-éreztetés láttára bizony
kevés igazságügy-miniszter állt volna helyt az igazságért. Vukovics kiállását is bizonyára
megkönnyítette az, hogy Kossuth hatalma akkor már összeomlóban volt. De Madarász éspártfogója még az igazságügy-miniszter deréksége ellenére is elérte célját, azt, hogy ítélethozatalra nem került sor.
Látjuk belõle, hogy Madarászra nézve haszna is volt Világosnak, nemcsak kára.

A debreceni trónfosztás 1849. április 14-én
A detronizáció nemcsak végzetes politikai hibája volt Kossuthnak, hanem bûne, jellembeli fogyatékossága is, mert ebben nemcsak orránál fogva vezette a nemzet képviseletét, minta szabadságharc folyama alatt mindig tette, hanem be is csapta: hazugsággal vezette félre.
Kossuth Habsburg-detronizációjára a Ferenc Józseftõl birodalmának adott 1849. március
14-i alkotmány adott közvetlen okot, illetve ürügyet. Ez ugyanis Magyarországot a Habsburg-birodalom tartományai egyikévé fokozta le s Horvátország és Erdély külön tartománnyá
alakításával területileg is megcsonkította.
Kétségtelen, hogy ez az alkotmány Magyarországra sértõ és igazságtalan, kiadása nagy
politikai baklövés volt. Igen sokat ártott hazánk és az uralkodóház közti jóviszonynak és
nagy érvet szolgáltatott azok kezébe, akiknek a kettõ közti viszály szítása volt a mesterségük
és az ma is. Ezt tehát mi is elismerjük. Ámde más részrõl az is kétségtelen, hogy a detronizáció igazi oka Kossuth és társainak már az anyatejjel magukba szívott Habsburg-gyûlölete
volt és az az elbizakodottság, mely õket Görgey tavaszi gyõzelmei hatására elfogta. Emiatt a
trónfosztás a márciusi alkotmány kiadása nélkül is épp úgy bekövetkezett volna, mert hiszenez csak ürügy volt rá, nem pedig ok.
Aztán meg kell mondanunk azt is, hogy sérelmes volt ugyan ez az új alkotmány, de korántse volt annyira minden porcikájában rossz és felháborító, mint a mesterséges hírverés beállította és beállítja. Láttuk, hogy 48 nemcsak a nemzet függetlenségéért harcolt, hanem ahaladásért is, és ami ezt az utóbbit illeti, a márciusi alkotmányban minden benne volt, amit 48
programja e tekintetben tartalmazott: a törvény elõtti egyenlõség, a népnek felelõs minisztérium, a császári rendeletek miniszteri ellenjegyzése, népképviseleti országgyûlés, a nemzetiségek
jogai, a nemzeti nyelv tiszteletben tartása és jogokhoz juttatása, sõt a községi önkormányzat is.
A magyarságra sérelmes, de egyébként bölcs és a jövõbe látó intézkedés volt ez, mit mi
sem mutat jobban, mint az, hogy Kossuth Lajostól kezdve egész Ferenc Ferdinándig úgyszólván minden késõbbi terv ilyen módon akarta megoldani a monarchia nemzetiségi kérdéseit,ti. föderatív alapon. A trianoni béke végleg be is bizonyította, hogy tekintettel az idõk haladására és a nemzetiségek mind nagyobb és mind kevésbé kielégíthetõ önérzetére és étvágyára, más megnyugtató megoldás ma már alig képzelhetõ el. Erdély és Horvátország elszakítása
miatt pedig legkevésbé éppen azok a 48-asok panaszkodhattak, akik – mint láttuk – elvben
szintén belenyugodtak már, hogy Horvátország szükség esetén Magyarországtól teljesen elszakadjon és független országgá váljon. Hogy pedig Erdély független legyen Magyarországtól, az éppen Habsburg-gyûlölõink programja volt évszázadokon át.
Hogy mertek szabadságharcosaink Erdély, Kossuthék pedig Horvátország elszakadásába
belenyugodni, ha Magyarország területi megcsonkítása nekik olyan megbocsáthatatlan bûn
volt? Amit önmaguknak megbocsátottak, amit hazaszeretetükkel összeegyeztethetõnek tartottak, miért nem bocsátották meg a Habsburgoknak, Magyarország állítólagos ellenségeineks miért nem tudták összeegyeztetni az õ Magyarország iránti kötelességeikkel? Ha akkor, mikor õk intézték az ország sorsát, belátták, hogy minden nem lehet úgy, ahogy mi szeretnénk,
hanem idõnként éppen a magyarság érdekében áldozatokat is kell hozni olyan politikai erõk-130

nek, melyek nálunk hatalmasabbak, miért nem tudták megérteni, hogy maguk a Habsburgok
is ugyanilyen helyzetben vannak?
Miért emlegettek most egyszerre alkotmányt, koronázó esküt, hitszegést, mikor az uralkodóház csak azt akarta csinálni, amit õk már megcsináltak, de az uralkodóház erre csak akkor szánta rá magát, mikor õk már az egész nemzetet lázadásba lovalták bele ellenük? Ha anemzet felmondta a dinasztia iránti kötelessége teljesítését, vajon kötelezve van-e a dinasztia
akkor is annak megtartására, amelyre a nemzet irányában csak hûsége fejében, azaz egy alattvalói hûségben levõ Magyarország irányában van kötelezve?
Hogy ez a márciusi alkotmány olyan intézkedéseket is tartalmazott, melyek ránk sérelmesek voltak és a mi jogainkkal ellenkeztek, azt egyedül Kossuthnak köszönhetjük. Az uralkodóház még ennél is kevesebbel nem fizethetett a Kossuthtól ellene lázított magyarsággal
szemben vele tartó magyarországi nemzetiségek iránt, annak egyedül 48, tehát Kossuth voltaz oka. Nem azon kell csodálkoznunk, hogy nemzetiségeink ebben a márciusi alkotmányban
valamit kaptak a mi rovásunkra, hanem azon, hogy csak ennyit kaptak s nem többet. Láttuk,
hogy egyáltalán nem is voltak megelégedve azzal, amit kaptak.
Kossuthék emiatti mûfelháborodását annál furcsábbnak kell tartanunk, mert még az
1849. év folyamán a bécsi kormány kezébe és nyilvánosságra került az az 1849. május 18-án
herceg Czartorijszky Ádám párizsi lakásán az õ, a nagy cseh Rieger, valamint Kossuth ügynökei: Teleki és Pulszky részvételével tartott tanácskozás jegyzõkönyve, melyben résztvevõk
a monarchiát felosztani, majd föderatív alapon újra alakítani akarták, mégpedig úgy, hogy
„Magyarországon belül Horvátország mellett a románok és a szerbek is külön területet kapnának.” (Károlyi Árpád: Németújvári gróf Batthyány Lajos [...] fõbenjáró pöre, I., 349-350. o.)
A 48-asok tehát ugyanazt akarták Habsburgok nélkül, amit Ferenc József 1849. márciusi
alkotmánya a Habsburgok fennhatósága alatt akart. Õk legalább akkora bûnt akartak elkövetni Magyarország alkotmánya, területi épsége és a magyarság jogai ellen, mint amekkorát Ferenc József ezen alkotmánya elkövetett. Ferenc József tehát még ez ellenünk elkövetett
leggyûlöletesebb cselekedetében se volt egy cseppet se rosszabb magyar, mint Kossuth Lajos, a nemzet rajongásig szeretett atyja.
Nyilvánvaló tehát, hogy nem Magyarország szeretete és jogainak megóvása volt az igazi
oka ennek a márciusi alkotmánynak 48-as befeketítésére és a magyarsággal való meggyûlöltetésére, hanem egyedül csak a Habsburg-gyûlölet. Ami pedig Erdélynek Magyarországtól
való elszakítását illeti, figyelmeztetnünk kell arra, hogy ezt a Habsburgok Bocskaitól, Bethlentõl és a Rákócziaktól, tehát magyar szabadsághõsöktõl, tehát Kossuth dicsõ elõdeitõl tanulták, s ha ez Bocskainak, Bethlennek és a Rákócziaknak nem volt bûn, sõt még ma is aztállítjuk, hogy épp ellenkezõleg: hazafias teljesítmény volt, akkor talán Ferenc Józseftõl sevolt olyan nagy gonosztett, kivált mikor õ erre csak akkor gondolt, mikor már egy ellene fellázadt és fegyverben álló Magyarországgal volt dolga.
De van még egy más szempont is Ferenc József védelmére és vádul Kossuthék ellen. A
márciusi alkotmányt Bécs akkor adta ki, mikor 48 a legrosszabbul állt; abban az idõben, mikor mindenki azt hitte, hogy az ország Bécs lábainál hever. De ennek az alkotmánynak a létesítõjében mégis volt annyi önmérséklet, hogy még most se zárta ki teljesen a velünk való
tárgyalásokat és nem csapta be maga mögött végleg az ajtót. Az is benne van ugyanis ebben
az alkotmányban, hogy „Magyarországnak és korábbi részeinek törvényhozását az illetõ tartományok gyûlései mielõbb átvizsgálják, hogy kellõ összhang legyen a birodalom minden részében.” (Szilágyi, X., 270. o.) Tehát nemcsak ki nem zártak, hanem egyenesen kilátásba
helyeztek további tárgyalásokat.
S ha Ferenc József így beszélt akkor, mikor azt hitte, hogy Magyarország a lábainál hever, azaz 1849. március negyedikén, gondolhatjuk, hogy Windischgrätz seregének felbomlásakor s az ország határára való visszavonulása után és a rá nézve annyira megalázó orosz segély
kérése elõtt, mennyivel szívesebben és mennyire más alapon lett volna hajlandó velünk tár-

131

gyalni április 14-én, mikor Debrecen detronizált vagy utána, ha Kossuth dölyfe és meggondolatlan ostobasága erre hajlandó lett volna, nem pedig ostorral vágott volna helyette az arcába.
Hogy ugyanekkor ezt maga Kossuth is mennyire jól tudta, mutatja Bemhez április elsején írt levele, melyben azt írja, hogy „az osztrák talán csak azért akarja Komáromot néhány
más erõsebb ponttal elfoglalni, hogy onnan békéltetõ ajánlatokat tehessen.” (Szilágyi, X.,
274-275. o.) Világos, hogy ezek a „békéltetõ ajánlatok” abban a nekünk elõnyös helyzetbenránk nézve csakis kedvezõk lehettek volna. Kossuth azonban olyan volt, mint a gyerek. Azután a néhány tavaszi gyõzelem után, melyek pedig, mint láttuk, éppen nem voltak még döntõ
és végleges gyõzelmek, mindjárt azt hitte, hogy ez már végleges diadal s hogy a hadiszerencse most már meg se fordulhat. Õ egyéni bosszúját akarta kitölteni Bécsen és az uralkodóházon, nem pedig nemzete végleges jövõjét biztosítani.
Hogy a trónfosztás politikailag teljesen elhibázott lépés volt, abban minden történetírónk
egyetért, még a Habsburg-gyûlölõ, köztársaságpárti és zsidó Steier is. Õ megállapítja ugyan,
hogy nem a detronizáció kimondása miatt jöttek ellenünk az oroszok, mert anélkül is jöttek
volna, azt azonban mégis elismeri még õ is, hogy a trónfosztás ostobaság volt és igen sokatártott nemzeti ügyünknek. Gyerekes handabanda és éretlen bosszút játszás volt ez egy olyan
nemzet részérõl, mely botorul azt hitte, hogy most már szabadon és büntetlenül csinálhat szamárfület a nála sokkal hatalmasabb felé, mikor valójában olyan gyenge volt, hogy egy negyedév múlva már leterítve feküdt, sõt úgyszólván önként és elõre feküdt le ellenfelei elõtt.
De viszont az enélkül is gyönge nemzet még jobban gyengítette magát vele, mert a mérsékelteket, a habozókat (pedig ezek nagyon sokan voltak) teljesen elidegenítette a túlzóktól s így éppen akkor osztotta két pártra a nemzetet, mikor az egyetértésre a legjobban szüksége lett volna.
Kossuthnak a trónfosztással két célja volt. Bosszút akart állni azon az udvaron, mely õt
hajdan börtönbe merte záratni (kétszobás lakosztályából álló börtönbe és olyan börtönbe zárta ugyan, melyben jövendõ feleségével való szerelmének elsõ szálai szövõdhettek s melyben
a francia forradalmárok mûveit olvashatta, de hát éppen ez a félrendszabály volt minden bajnak az oka s dölyfe csak így maradhatott töretlen) és e „bátor” lépésével imponálni akart aszélsõségeseknek és népszerûségét növelni, másrészt biztosítani akarta magát a debreceni országgyûlésben a „békepárt” ellenében azzal, hogy egyszer s mindenkorra felégesse a hidat
azok mögött, akik Béccsel megegyezést akartak.
Láttuk, hogy ez a békepárt még Madarász (József) szerint is nagy többségben volt a debreceni országgyûlésen. Amit Madarász tudott, azt természetesen Kossuth is tudta s ezért állandóan attól félt, hogy ez a parlamenti többség, melyet eddig is csak olcsó fogásokkal és
megfélemlítéssel tudott féken tartani, egyszer csak alkalmat és bátorságot kap többsége kimutatására és megbuktatja. A trónfosztás egyhangúlag történik, amelyet tehát még ez a békepárt is kénytelen megszavazni, illetve tudomásul venni, ilyesmitõl már nem kellett félnie.
Hogy a trónfosztásnak voltak hívei is, tehát hogy Kossuth nem teljesen erõszakosan tukmálta rá a nemzet képviseletére, azt nem kell bizonyítani azok részére, akik a magyar népetés e tekintetben való felfogását ismerik. Hogy például minden protestáns (a „mindenen” természetesen nem 100%-ot értek) a detronizáció híve volt akkor és híve annak ma is, kétségtelen, hisz nálunk a protestantizmus úgyszólván egyenlõ a Habsburg-gyûlölettel. Hogy akatolikusok közül is igen sokan hívei voltak és hívei ma is, az is kétségtelen, hiszen õk is azt
tanulták s ma is azt tanulják, hogy ez az igaz magyar hazafiság elengedhetetlen kelléke s világos,hogy a legtöbb el is hiszi azt, amit állandóan hall. Hány ember tud önállóan gondolkodni?
Mindez azonban csak a tömegekre, az átlagemberekre vonatkozik, sõt – úgy látszik – 48ban még azokra se vonatkozott, mert hiszen hoztunk már fel bizonyítékokat a magyar nép
nagy királyhûségére még protestáns és 48-as forrásból is. Különösen nem voltak azonban atrónfosztás hívei a tömegek vezetõi, például az országgyûlési képviselõk, akik mégiscsak értelmesebbek és önállóbbak azoknál, akiket képviselnek és akiket éppen a debreceni országgyûlésen még Kossuth személye elleni ellenszenv is Kossuth politikájának ellenségeivé tett.

132

Másra nem gondolhatunk, mikor Madarász megállapítását olvassuk a képviselõk e tekintetben való felfogásáról. Mert hiszen 48-as képviselõházról van szó, tehát olyanról, mely az
ország Habsburg-ellenes elemeit képviselte, de még ezek közül is a legtúlzóbbakról, akik
nemcsak 48-asok, hanem 49-esek is voltak. Hiszen ez az országgyûlés Kossuth mellett még auralkodóházzal való szakítás, tehát a forradalmi útra lépés után is kitartott, bár kétségtelen,hogy voltak köztük sokan, akik csak kénytelenségbõl tették meg ezt a lépést azért, mert a
Kossuth uralma alatt álló Magyarországon éltek.
Ha tehát mégis azt kell látnunk, hogy még ezek a debreceni képviselõk is a dinasztia detronizációja, tehát Kossuth politikája ellen voltak, mással nem magyarázhatjuk a dolgot, mint
csak azzal, hogy Kossuth személye taszította el õket hajdani elveiktõl. Olyanformán volt ez
is, mint „a népi demokrácia” korában, mikor még egy kálvinista presbiter ismerõsöm is azt
mondta a feleségének Úrnapkor a körmenet elõtt: Kirakd ám minden virágodat és szõnyegedet az ablakba! A rendszert ugyanis még a katolikus körmenetnél is sokkal jobban gyûlölte.
A szabadságharc legfontosabb lépését, a trónfosztást, Kossuth annyira törvénytelenül,
annyira álnokul és olyan erkölcstelen eszközök felhasználásával valósította meg, hogy nemcsak politikai éleslátás, hanem erkölcsi szempontból is „hazafias” mûködése egyik legszégyenletesebb mozzanatának kell nyilvánítanunk. Mind Mészáros, mind Pálffy – mindketten
szemtanúk s egyik katolikus, másik unitárius – a legvilágosabban kimondja, hogy Kossuth„hazugsággal” vette rá a képviselõházat a detronizációra. Becsapta, tudatosan félrevezette az
országgyûlést. Mészáros „az országgyûlésre hazugság útján tukmált függetlenségi nyilatkozatról” beszél (Emlékiratai, II., 32. o.), Pálffy pedig (Magyarországi és erdélyi urak, 264. o.)ezt írja: „Kossuth e lépése által bûnt követett el a képviselõk, a nemzet ellen, beszennyezteönmagát, mert részint elhallgatott elõtte már tudvalevõ nagyon fontos dolgot, részint pedig
nyíltan hazudott.”Kossuth nyílt hazugsága abban állt, hogy azt állította a képviselõk elõtt, hogy a gyõztes
hadsereg is akarja a detronizációt (kevéssel elõtte jött meg ugyanis Kossuth a harctérrõl), tehát õ a hadsereg nevében beszél. Sõt mind Mészáros, mind Pálffy egyformán állítják, hogy
azt is mondta, hogy ha az országgyûlés nem mondja ki, akkor a hadsereg fogja kikiáltani,
amit megengedni egyáltalán nem volna tanácsos, mert így a kezdeményezés és vele az országügyeinek irányítása az országgyûlés háttérbe szorításával a hadsereg kezébe kerülne, mit lehetõleg meg kell akadályozni. Hogy ez az állítás hazug volt, kivétel nélkül minden komoly
történetíró elismeri, még Steier is, aki híve a detronizációnak. Kossuth tehát ebben nem tévedett, hanem hazudott, mert õ legalább annyira tudta, mint más, hogy állítása nem felel meg avalóságnak.
Nemcsak az nem volt igaz, hogy az országgyûlés vonakodása esetén a katonaság mondta
volna ki a trónfosztást, ami a hadseregnek esze ágában se volt, hiszen Görgey éppen tisztikara követelésére nyilvánította magát Kossuth ellenében V. Ferdinánd hívének és tagadta meg
ez alapon az engedelmességet a Honvédelmi Bizottmánynak, hanem hazugság volt még az is,mintha a hadsereg véleménye akár csak titokban is egyezett volna Kossuthéval.
Jellemzõ szabadságharcunk vezéreinek jellemére, hogy utólag erre vonatkozólag Kossuth és Görgey egymással éppen ellenkezõt állítottak, egyiküknek tehát mindenképpen valótlant kellett mondania. Abból természetesen egy szó se igaz, hogy a hadsereg is ki akarta
mondani a trónfosztást. Ezt utólag még Kossuth se merte állítani, ez tehát 1849 áprilisában
Kossuth nyilvánvaló hazugsága volt. Kossuth azonban azt állítja, hogy mikor ez iránt Görgeyt megkérdezte, õ nem mondott ellen, sõt azt mondta, hogy ha az országgyûlés kimondja, a
hadsereg megnyugszik benne.
Ezzel szemben Görgey utólag azt állította, hogy ebben õ a leghatározottabban ellent
mondott Kossuthnak. Bár az egészen bizonyos, hogy Görgey kifejezetten nem helyeselte s
tisztikara miatt, még ha akarta, se helyeselte volna a dolgot, de ebben a kettejük közti vitábanmégis inkább Kossuth, mint Görgey szavának hiszek. Látni fogjuk ugyanis, hogy Görgey

133

nemcsak protestáns volt, mint Kossuth, hanem forradalmár is s így – legalábbis pályája elsõfelében – határozottan gyûlölte a Habsburgokat. Lelkében tehát a detronizációnak is híve kellett legyen. De még ha elhihetnénk is, hogy belsõleg ellene volt a detronizációnak, akkor isnehezen hihetnénk, hogy ezt Kossuth elõtt is kimutatta. Ebben a kérdésben inkább Kossuthállításának hiszünk. Mészáros ugyanis nem ok nélkül írja Görgeyt is éppúgy „rókának”, mint
Kossuthot.
Görgey is ravasz, színeskedõ és alkalmazkodni nagyon is jól tudó ember volt. Kossuth
akkor, mikor a táborban járt, azaz a trónfosztást közvetlenül megelõzõ idõben, rendkívül kedvében járt Görgeynek. Ez Görgey hiúságának igen jól esvén (épp oly hiú volt ugyanis, mint
Kossuth), õ is csupa elõzékenység és szívesség volt Kossuth irányában. El lehet tehát hinni,
hogy mikor Kossuth a trónfosztást illetõen megkérdezte, olyanformán viselkedett elõtte,mintha õ se bánná a dolgot. Hogy nem nyilatkozott egyenesen ellene (pedig õ utólag ezt állítja) az egészen bizonyos, mert ezt Vukovics emlékiratai is bizonyítják, aki pedig Kossuth oldalán ott volt a táborban s így szemtanú.
Ez a tárgyilagos megállapításunk azonban Kossuth hazugságán semmit se változtat, mert
hiszen õ a debreceni országgyûlésen azt állította, hogy a hadsereg az, mely a trónfosztást kívánja s ezért, ha az országgyûlés nem hajlandó rá, akkor a hadsereg teszi meg. Ez mindenképpen hazugság volt és az országgyûlés rosszhiszemû félrevezetése. Kossuth és Görgey e
tekintetben való ellentétes állítása inkább azt bizonyítja, hogy nemcsak Kossuth, hanem Görgey is megengedte magának a hazugságot, bár ez nála itt sokkal kisebb dolog, mert nem az
ország képviseletét vezette vele félre, mégpedig tudatosan, egyéni céljai elérésére, mint Kossuth tette 49-ben, hanem csak a maga tetteit próbálta mentegetni utólag, szorultságában. Ezt
egyébként Görgeyre többszörösen is rá lehet bizonyítani.
Önéletrajzában, melyet akkor írt, mikor már okult a tapasztaltakon és kudarcokon, mikor
már valóban híve volt az uralkodóháznak s õszinte elítélõje 48 törvénytelenségeinek, elfelejti, illetve érthetõ okokból el akarta feledtetni, hogy fiatal korában még nem ez volt a felfogása. Miközben pedig fiatalkori felfogását letagadja, arról is megfeledkezik, hogy hajdani túlzó
forradalmi felfogásáról írásbeli dokumentumok maradtak fenn, melyek késõbbi ellenkezõ állításait kétségtelenül megcáfolják. Az idõsebb Görgey már õszintén beszélt, a fiatal Görgey
azonban nem volt azonos a 48-as Görgeyvel.
Kossuth második hazugsága a trónfosztás kicsikarására az volt, hogy ha az országgyûlés
kimondja a Habsburgok trónfosztását, Franciaország és Anglia azonnal elismeri Magyarország függetlenségét s küzdelmében támogatást is ad neki. Pálffy határozott állítása szerint(265. o.) ezt is mondta Kossuth a képviselõknek, mikor a trónfosztás kimondását kérte tõlük.
Ez is a legszemtelenebb hazugság és a nemzet félrevezetése volt, mert „ugyanekkor – írjaPálffy – a kezében volt már Szalay Lászlónak az angol, s Teleki Lászlónak a francia kormány
nyilatkozatairól szóló hivatalos jelentéseik”.
Ezekbõl akkor Kossuth már jól tudta, hogy mindannak, amit a nemzet képviseletének õ
mondott, éppen az ellenkezõje igaz. E jelentésekben ugyanis az volt, hogy Palmerston, az
angol külügyminiszter kijelentette a magyar megbízottnak, hogy õ Ausztria fennállását Kelet-Európában feltétlen szükségesnek tartja, mint elõbástyát Európában, s mivel Magyarország különválása esetén Ausztria régi hatalmának vége, ha az orosz nem menne Ausztria
segítségére, akkor az angoloknak kellene ezt megtenniük. Palmerston e véleményét annyira
határozottan és sértõen adta Szalai tudomására, hogy nemcsak mint Magyarország követét,
hanem még mint magánszemélyt se volt hajlandó fogadni.
Teleki ugyanígy járt a francia külügyminiszterrel, pedig mint ember, egyénileg meg tudta
magát Párizsban szerettetni. Kossuth mindezt eltitkolta a nemzet képviselõi elõtt, sõt homlokegyenest ellenkezõt hazudta nekik, noha elvei szerint (ha megtartotta volna õket) csak anemzet egyszerû szolgája volt, akinek nemcsak félrevezetni nincs joga nemzete képviselõit,hanem egyedüli törvényes szerepe a nép törvényes képviseletének, az országgyûlés akaratá-134

nak végrehajtása kellett volna legyen. Aki a népképviseletnek nem engedelmeskedik, zsarnok, bitorló, hazaáruló. Minek kell neveznünk azonban azt, aki a népképviseletet egyenesen
becsapja, félrevezeti?
Kossuth nagyon jól tudta, hogy az országgyûlés, illetve az országgyûlés azon részének,mely õt még Debrecenbe is követte, nagy többsége még ilyen hazugságok után se hajlandó
neki megszavazni azt, amit kíván, mert hiszen a szavára úgyse ad semmit. Vagy azért nem,
mert 48 tanulságainak hatása alatt okosabb lett s hajdani nagy Habsburg-gyûlölete már rég
lelohadt, vagy mert lassacskán olyan ellenszenv gyülemlett fel benne Kossuth ellen, hogyegyenesen az lett a filozófiája, hogy amit Kossuth akar, csak káros lehet a nemzetre.
Ezért Kossuth, aki mindezzel tisztában volt, elõször is titokban, meglepetésszerûen vitte
a dolgot az országgyûlés elé (úgy, mint Horthy a fia kormányzó-helyettességét vagy mint Rákóczi az elsõ Habsburg-detronizációt). A hirtelen, meglepetésszerû támadás ugyanis mindig
több sikert ígér, mint a köztudomásra hozott s így elõre várt.
Aki okosat akar megvalósítani, az arra törekszik, hogy azok, akiket a döntés illet, minél
jobban és alaposabban megfontolhassák a dolgot s minél tisztábban lássák azt, amirõl dönteniük kell. Neki az az értéke, hogy azok, akik dönteni fognak, minél hosszabb ideig és minél
alaposabban megfontolhassák azt, amirõl dönteniük kell. A törvényhozókat valamivel hirtelen meglepni, tehát az alapos, józan megfontolást szinte eleve lehetetlenné tenni, az érett ítélõképesség érvényesülését meglepetéssel, a hirtelen döntésre kényszerítéssel megakadályozni
csak annak érdeke, aki tudja, hogy a nyugodtság és az ész az õ terveinek ellensége.
Kossuth oly meglepetésszerûen állt elõ a trónfosztás nagyjelentõségû javaslatával, azaz
egy olyan újítással, mely Magyarország alkotmányának négyszáz, sõt ezeréves rendjével való szakítást jelentett, hogy Mészáros szerint (174. o.) „a konferencia tagjai – meghitteken kívül, akik Kossuth elmefuttatásait úgyis ismerték – egymásra néztek, mert bár gyanították, devalódilag mégsem tudták eddig a konferencia tárgyát s az elsõ pillanatban elfogultan, szótlan
maradtak.”De még jó lett volna, ha csak ez a hirtelen, meglepetésszerû elõhozás lett volna az egyetlen eszköz az országgyûlés befolyásolására. Láttuk, hogy még Madarász is ismételten hangsúlyozza, hogy vagy 50 ember kivételével még a debreceni országgyûlés is békepárti, azaz adinasztiával való megegyezés híve s így Kossuth politikájának s még inkább a detronizációnak a legélesebb ellenfele volt. Kossuth nagyon jól tudta, hogy csak az õ széles tömegek elõtti páratlan népszerûsége, ügyes taktikázása, fõképpen pedig a Madarásztól megszervezett,erõszakosan fellépõ terror kifejtésére alkalmas, utcai „kravallokat” (Pálffy kifejezése) rendezõ szélsõségesektõl való félelem tartja vissza ezt a többséget attól, hogy ellene nyíltan fellépjen s õt megbuktassa.
Ezért mikor a detronizáció elõterjesztését megelõzõen a táborba utazott, már egyenesen
attól félt, hogy az alatt a rövid idõ alatt is, míg õ a táborban tartózkodik, otthon Debrecenben
valami rá nézve kellemetlen dolog történik. Ezért távollétében a politizálást szinte megtiltotta
az országgyûlésnek. (Mindenesetre érdekes „alkotmányos” és egy szabad nemzet képviseletéhez méltó tilalom. Ezzel szemben a Habsburgok alatt szinte az egész politikai élet a Kerületi Üléseken, tehát a király embereinek ellenõrzése alól teljesen kivonva, s tõle függetlenül
folyt le.) Mikor aztán hazaérkezett a táborból, a nemzetgyûlés helyett ugyancsak politizált õ,s mivel tudta, hogy az országgyûlés, tehát a nemzet másként politizálna, ha merne, gondoskodott róla, hogy ne merjen.
Hazaérkezvén tehát az országgyûlésnek nagy beszédben számolt be a táborban szerzett
rendkívül örvendetes tapasztalatairól, az ott uralkodó nagyszerû szellemrõl és a fényes gyõzelmekrõl. Beszédével mindenkit magával ragadott. Április 13-án este azután titkos gyûlésre
hívta össze a képviselõket s elibük terjesztette detronizációs javaslatát, mellyel, mint Mészárost idézve fentebb láttuk, nagy meglepetést okozott. Madarász terrorja miatt senki se merte
azt mondani, hogy azért van a dolog ellen, mert a Habsburg-ház híve, mert ez akkor már rég

135hazaárulásnak volt kikiáltva s azt természetesen senki se merte nyíltan kimondani, hogy õ ahazaárulók közé tartozik. (A francia forradalomban se mert senki a király felmentése, hanem
csak a kivégzés elhalasztása mellett szavazni.) Azt azonban nagyon is megtették a képviselõk, hogy Kossuth detronizációs javaslata ellen mertek nyilatkozni azon a címen, hogy ez jelenleg nem idõszerû, kimondása jelenleg nem kívánatos. Azt mondták, várni kell vele addig,
míg az ország egészen felszabadul és az országgyûlés újra az ország fõvárosában tarthatjaüléseit.
Mészáros így ír a dologról: „Kevés idõ múlva önmagukhoz jöttek (a meglepetéstõl), a vita megkezdõdött s csak kevesen voltak, kik Kossuth javaslatát egyenesen és mindenben pártolták s ezen kevesen se voltak ész és értelem tekintetében magasabb fokon, sem pedig aszónoklatban és tudományban nem tartoztak az elsõk közé. (Azaz ezek egyedül Kossuth lekenyerezettjei közül kerültek ki.) Ezek a felsõházból név szerint báró Perényi és Újházy, az
alsóból Kállay (láttuk, hogy megvetett panamista), Madarász József, Irányi (látjuk majd, milyen lekicsinylõen ír róla is Szemere), Táncsics és a gyûlés nevetségtárgya: Martincsek voltak. (Láttuk, hogy a „gyûlés nevetségtárgya” volt Táncsics is.) Az ellenzék közül Nyáryt (azt,aki a múlt évben még azt kiáltotta: „Megadjuk!”), Bezerédit (48 egyik legnépszerûbb és legtiszteltebb alakja), Kazinczi Gábort (akinek népszerûsége – legalábbis tavaly még – és szónoki képessége a Kossuthéval vetekedett), Kovács Lajost (Széchenyi jobbkezét), Hunfalvy Pált
(a neves tudóst), a Zeykek egyikét (mind õ, mint Hunfalvy protestánsok is voltak), Tóth Lõrincet (azt hiszem, õ is protestáns) és köztük a sereghajtót: Mészáros Lázárt említem, mivel
mások nem jutnak éppen eszembe.” (174-175. o.)
Kossuth indítványa ellen eme felszólalók tehát a debreceni országgyûlés legnagyobb koponyái voltak.
Pálffy így írja le ugyanezt: „Mi addig sohasem történt, Kossuthnak önmaga tett indítványát (mert legtöbbször ravaszul mással terjesztette elõ a maga indítványát) többen és nyíltan
és határozottan megtámadták, s ha a kérdés akkor szavazatra bocsáttatik, bizonyosan nagy
többséggel meg is bukik, mert a képviselõk 8/10-ed része ellene volt. De épp azért, mert ezt
belátta, Kossuth megszakasztotta a gyûlést azon kijelentéssel, hogy másnap nyilvános gyûlés
elébe terjesztendi indítványát s azzal kiment a terembõl. S ha ekkor az elnök, Almásy, azon
hibát nem teszi, hogy Kossuth távozása után az ülést feloszlatja, a ház kimondja az indítvány
elvetését, sõt másnap is megteszi, ha Kossuth az országos ülést át nem változtatja valóságos
népgyûléssé. Almásy ezen a nevezetes napon nagy hibát követett el, de még nagyobbat, mint
gyávaságot és tehetetlenséget a képviselõk.” (262. o.)Csak azt teszem hozzá, hogy Almásy is ezt a nagyobbat követte el, mert nyilvánvaló,
hogy õ is gyávaságból, Kossuthtól való félelembõl, illetve hogy Kossuthnak kedvében járjon,
oszlatta fel az ülést Kossuth távozása után. Ha az országgyûlés még Kossuthnak a táborban
való idõzése alatt se mert ülést tartani, hogyne merte volna ülését folytatni Kossuth távozása
után? (Pedig mi szükség van az államfõre ahhoz, hogy az országgyûlés tanácskozzék? Hiszenma már az államfõ – akár király, akár köztársasági elnök – részt se vehet az országgyûlés ülésein.)
Kossuth az április 13-án este tartott titkos ülésen meggyõzõdött róla, hogy a nemzet képviselõi az indítványának ellene vannak. Illetve nem errõl gyõzõdött meg, mert hiszen ezt Madarász is, õ is régen tudta, hanem arról, hogy az országgyûlés még ellenszegülni is mer sakaratához akkor is mer ragaszkodni, ha ez az övével és a Madarásztól megszervezett „hazafias” utcáéval ellenkezik. Gondoskodott tehát róla, hogy mivel az országgyûlés bátorsága az
eddiginél nagyobb lett, a megfélemlítés is nagyobb legyen az eddiginél, sõt az országgyûlés
számára egyenesen lehetetlenné váljék, hogy akaratát vele és az utcáéval szemben is érvényesíthesse.
Mikor tehát másnap, április 14-én, szokott helyén, a kálvinista kollégium imatermében(nem is gondoltuk, hogy a szabadságharc idején ez volt az országgyûlés szokott tanácskozási

136

helye) összejött az országgyûlés (melyen Kossuth meg se jelent, mert tudta, hogy az fog otttörténni, amit õ akar, azaz, hogy most nem is az imateremben lesz a tanácskozás) és Almásy,
az elnök megnyitotta az ülést, „Kossuth titkos megbízásából” (Pálffy szavai) felállt Besze János (látni fogjuk, hogy ez is mennyire kiskaliberû és mennyire gyarló emberke volt) s azt indítványozta, hogy tegyék át az ülést a nagytemplomba, mert itt nincs elég hely arra, hogy akarzaton az a nagy közönség, mely az országgyûlés tanácskozásait meg akarja hallgatni, elférjen.
„S Almásy ezen haszontalan érvre és könnyen belátható célú indítványra áttette az ülést
a templomba s a képviselõk pedig, kik még tegnap határozottan ellene voltak a Kossuth teendõ indítványának, mint jámbor birkanyáj, ellentmondás nélkül mentek utána Almásynak atemplomba, mely már annyira tömve volt Madarász által toborzott néppel (látjuk, milyen
nagy szerepet játszott e nagy „hazafias” esemény, a Habsburgok trónfosztásának kimondásában a gyémánttolvaj Madarász, akit utána ugyanez az országgyûlés megállapított becstelensége miatt kénytelen volt képviselõi mandátumától megfosztani, akit azonban a „hazafias”
nép ezek után és ezek ellenére is újra képviselõvé választott), miszerint sok képviselõ be se
fért (ki látott olyan országgyûlést, melyen a képviselõk számára nincs hely? De hát itt nem aképviselõkre volt szükség, hanem azokra, akiket Madarász toborzott oda) s akik be is jutottak, nem együtt, hanem a nép között, a padokon vagy állva, elszórtan találtak helyet. Kossutha szószék alatt készített állványon (tehát annyira elõre el volt intézve minden, Madarászék
annyira elõre tudták, hogy Almásy indítványozni fogja, hogy menjenek át a templomba éshogy az országgyûlés eszerint fog cselekedni, hogy még az állványt is elõre elkészítették ott
Kossuth számára) foglalt már helyet, s e sajátságos kinézésû s elemû gyûlésnek az elnök általi megnyitása után megtette indítványát, megfosztandót a magyar tróntól s számûzendõt örökidõkre a Habsburg-Lotaringiai dinasztiát a magyar földrõl... S azok, akik tizenkét órával ezelõtt bátran ellene nyilatkozta Kossuthnak, most elnémultak s egyetlenegy hang sem nyilatkozott ellene.”Így írja le a trónfosztás kimondását az az unitárius Pálffy, aki emlékezéseiben nem egy
jelét adja annak, mennyire gyûlöli ezt az uralkodóházat. Detronizálása azonban szerinte is
csak így tudott megtörténni. Ahogyan ír, abból jól látható, hogy õ is egyike volt a törvényjavaslat legnagyobb ellenzõinek, de azért ott a nagytemplomban s ilyen körülmények közt társaival egyetemben, akiknek 80%-a úgy gondolkodott, mint õ, õ is ellentmondás nélkül vettetudomásul, hogy törvénnyé vált. Mit is lehetett volna itt mást csinálni? Hiszen minek kellett
volna az a sok becsõdített nép és az a szokatlan, ünnepélyes hely, ha a végén nem történik
semmi, mert a javaslatot leszavazzák?
Aki ezt az ülést egész különleges helyen tartatta meg s meghallgatására ezt az óriási közönséget oda toborozta, már elõre tudta, hogy a képviselõk az indítványt meg fogják szavazni. Hiszen másképpen semmi értelme se lett volna az egész megrendezésnek. Látjuk, hogy atömeg elõbb tudta, mi lesz, mint a képviselõk, akik megszavazták a dolgot. Az indítványozó
Kossuth elõtte való este tudta meg, hogy a képviselõk nyolctizede ellene van a dolognak, vagyis hogy az indítvány nem fogja megkapni a többséget.
Õ ennek ellenére is tudta, hogy mégis többséget fog kapni, sõt a szavazás egyhangú lesz.
Éppen ezért csinálta, amit csinált, és éppen ezért csinálta úgy, ahogy csinálta. Tudta, hogy hiába vannak ellene a képviselõk, nem mernek majd ünneprontók lenni és úgy szavazni, ahogyan szeretnének és ahogyan meggyõzõdésük kívánja. Tudta, hogy még maga a felszólalás islehetetlen lesz részükre, hiszen az elõre megrendezett helyzet olyan volt, hogy csakis egyhangúlag lehetett szavazni. A képviselõk elvesztek a tömegben s az ellentétes felszólalás már
maga is sértõ lett volna az ünnepelni jött közönségre.
A helyhez se illett volna a vita és ellentétben lett volna a mesterségesen teremtett ünnepélyes „hazafias” hangulattal. Ilyen megrendezés csak a már elfogadott és megszavazott törvény ünnepélyes kihirdetéséhez illett, de nem egy olyan törvény megvitatásához, melyrõl az137

indítványozónak már tudtára adták, hogy a képviselõk nagy többsége ellene van. E törvény
egyhangú megszavazását nem az országgyûlés, hanem Kossuth mondta ki, s világos, hogy
egy képviselõ se kiáltotta oda, hogy nem úgy van, mert õ nem hajlandó megszavazni. Nem
kiáltott oda még az a Mészáros vagy Pálffy se, akik – mint láthatjuk – egyenesen fel voltak
háborodva ellene s a dolgot közönséges csalásnak tartották.
Így dolgozott Kossuth és ilyen volt a tõle megteremtett 48-as „szabadság”. Ennyit ért és
ennyit számított akkor a nép törvényes képviselete és így döntöttek akkor a nép törvényes
képviselõi küldõik, a nép sorsáról. Döntse el hát az olvasó, mikor volt szabadabb és függetlenebb a magyar; mikor döntött szabadabban a sorsáról: a Habsburgok „elnyomása” alatt-e,
mikor például a minden Habsburgok leghatalmasabbjának, V. Károlynak, annak, akinek birodalmában sose nyugodott le a nap, követe azt jelentette haza a magyar országgyûlésrõl, hogy
még sose hallott életében olyan borzalmas szitkokat, mint amilyeneket ott a magyarok szórtak V. Károly és felséges öccse, I. Ferdinánd, a magyarok királya ellen, mikor a magyarok királya e szitkok elleni rettegésében néha még össze se merte hívni a magyarok országgyûlését
rögtön akkor, mikor a törvény elõírta, vagy pedig Kossuth idejében, mikor összehívták, csak
szólni nem mert rajta senki. Láttuk, hogy Bocskai, Bethlen és Thököly idejében se mertek,
Rákóczi Ferenc idejében pedig egyenesen lekaszabolták azokat, akik szólni mertek és még aholttestüket se merték tisztességesen eltemetni. Hogy is merték volna, hiszen a nagyságos vezérlõfejedelem azt, akit csak félig kaszaboltak le, utána még kínpadra is vonatta, annyira„tisztelte” a nemesi jogot.
De az említetteken kívül volt más célja is még Kossuthnak a detronizációval, illetve annak elsiettetésével: a maga államfõi méltóságának biztosítása. Minden cselekedetének legfõbb célja ugyanis mégiscsak mindig önmaga volt. Bizonyára a hazát is meg akarta menteni(már a maga módján) már csak azért is, mert hiszen a hazával együtt õ maga is elbukott volna, azonban még ennél is nagyobb gondja volt arra, hogy a hazát õ, ne pedig más valaki
mentse meg. Látnia kellett, hogy mozgalmának más, tehetségesebb és jelentõsebb szereplõi
egymás után távolodnak el tõle és lépnek az övével ellenkezõ útra. Görgey tavaszi gyõzelmeivel azt is látnia kellett, hogy a nemzetnek imponál ez a gyõztes hadvezér s ezért népszerûsége kezd az övével vetekedni s a hatalomból rövidesen még ki is túrhatja. Most kell tehátfelhasználni az alkalmat a hatalomnak a maga számára való biztosítására, míg nem késõ.
„Nyilvános titok volt – írja Mészáros (II., 180. o.) –, hogy Kossuth a kormányzói állás
után vágyakozik.” Hogy megválasztásra nem maga ajánlotta magát, hanem ezt más közvetítésével kérette, még mi se vesszük tõle zokon. Ekkora egyenességet ugyanis hasonló dicsõségre jutó külföldi társaiban se találunk. Igen nagy ûr és bizalmatlanság választhatta elazonban ekkor már a mozgalom érdemesebb és tekintélyesebb képviselõitõl, hogy megválasztatása indítványozására nem talált érdemesebb embert, mint azt a Madarászt, akit mint
Vukovics emlékirataiból láthattuk, mindenki szidott, lenézett és gyûlölt, még Kossuth környezete is és még Kossuth jelenlétében is és akit ilyenkor mentegetni még Kossuth maga setudott vagy tartott célszerûnek.
„Valami visszatetszõ érzelem fogta el az egész hallgatóságot – írja Mészáros (II., 180. o.)–, midõn a hamis próféta, az alacsony és aljas ember, Madarász László szólalt fel s ajánlá,hogy kormányelnökké Kossuth kiáltassék ki. Ha Kossuth erre az egész honban jobb és becsületesebb embert nem talált, ezért sajnálni kelle õt.” Azt írja Mészáros, hogy Madarász felszólalására „mozgás keletkezett” s „ha külföldi ember van ekkor jelen, azt mondhatta volna,
hogy az ajánlott személyt nem óhajtják”.
Mindez azonban csak az elsõ meglepetés természetes ösztönösségében történt, mert
csakhamar az egész gyülekezet ösztönösségén felülkerekedett az ész (mely természetesen ekkor nem a haza, hanem ki-ki egyéni érdekében nyilvánult meg), s így a választás épp oly természetesen nemcsak egyhangúlag, hanem nagy lelkesedéssel is történt. Mindenki részt vettaz éljenzésben, mert hallgatásával félt magára vonni a figyelmet és „svarcgelbség” gyanújába

138

keveredni. A nagy öröm okából természetesen fáklyásmenetek is voltak (hiszen kinek volt
ebben nagyobb gyakorlata Madarásznál?), mert örülnie illett minden magyarnak, hogy végre
megszabadult a már akkor is több mint 300 éve tartó osztrák „elnyomástól” és a szabadságüde lehelete lengte körül.
Mészáros azonban csak azt írja az egészrõl, hogy ekkor „a nagyvilág elõtt szép, de nem„Divina Commediát” [Isteni színjátékot] játszottunk s osztatlan egyetértést mutattunk, de ha elhatározott francia vagy angol hongyûlési akaratunk és bátorságunk van s önmeggyõzõdésünk
szerint szavazunk, ez esetben Kossuth indítványa bizonyára kisebbségben marad.” (II., 176. o.)

Kossuth önkénye, törvénytelenségei és alkotmánysértései
Sajátságos, hogy az a magyar országgyûlés, mely akkor, mikor szabad volt, a Habsburgok alatt, mindig abban a hibában leledzett, hogy túl akadékoskodó, túl merész (igaz, hogy
csak azért volt túl merész, mert akkor az önérzeteskedéshez nem kellett merészség), s a tekintélyt egyáltalán nem ismerõ volt, s vezettetni magát egyáltalán nem hagyta, de mégis állandóan
amiatt panaszkodott, hogy elnyomott és szolga: akkor, mikor végre „szabadnak” nyilatkoztatta
ki magát, a felkelések alatt, kezes báránya volt Bocskainak is, Bethlennek is, Rákóczi Györgynek is, Thökölynek is, Rákóczi Ferencnek is, Kossuthnak is. Ekkor szó nélkül engedett ki úgyszólván minden hatalmat a kezébõl, megszavazta a legterhesebb adókat, sõt hajlandó volt saját
tagjai lemészároltatásának, kínpadra vonásának, sõt temetetlenül hagyásának jóváhagyására is.
(Ezt az ónodi gyûlésen kívül Báthory István erdélyi országgyûlése is megcsinálta.)
Láttuk, hogy az a debreceni országgyûlés, melynek még Madarász öccse szerint is csak
mindössze vagy 50 tagja volt Kossuth politikája mellett, s mely április 13-án este már megemberelni is merte magát s nyolctized részében Kossuth ellen nyilatkozott, már másnap reggel, mint a birkanyáj (Pálffy kifejezése) hagyta magát oda tereltetni, ahová Kossuth, a pásztor(pedig akkor már gyûlölt pásztor volt) akarta s egyhangúlag hozta meg határozatát abban,
amit 12 órával elõbb még majdnem egyhangúlag vetett el.
Érdekes, hogy a 13-i esti ülés végén, mikor Kossuth kijelentette, hogy detronizációs indítványát holnap nyilvános ülés elé terjeszti, éppen a nagy kuruc Nyáry, Kossuth egyik fõ ellenfele, aki az esti ülésen is felszólalt a detronizáció idõszerûsége ellen, tette azt az indítványt,hogy a másnapi nyilvános ülésen az ellenzéki tagok (akikrõl nagyon jól tudta, hogy nagy
többséget tesznek) „némán maradjanak”, „hogy láthassa a haza”, hogy egyetértünk, nem oszlunk pártokra.
Hol itt a józan ész, hol itt a logika, hol itt a meggyõzõdés, hol az önérzet, hol a szabadság? Itt csakugyan legokosabb eljárás a Mészárosé, aki mindezek láttára nem érvel, hanem
humorizál. Kár volt – mondja – Nyárynak a javaslat ellenzõit ellentmondástól eltiltani, hiszen anélkül is „nem tudom, ki mert volna ellentmondani”.
Pálffy azt mondja (259. o.), hogy 48-ban a képviselõk házában „a képtelenek” voltak
többségben. Szerinte az elsõ népképviseleti magyar országgyûlés – pedig akkor Petõfivel
együtt mindenki azt hitte, hogy a mennyországot hozza majd a földre – összetétele a következõ volt: 20% intelligencia, 10% aljasság és 70% értetlenség és becsületesség vegyesen. Vagy
más szempontból véve az osztályozást: 5% bátorság és 95% gyávaság. Ne neked, legendás
48-as hõsiesség!
Ez az eredmény annál szégyenletesebb, mert tudvalevõ, hogy a törvény immunitást biztosított a nemzet képviselõinek, csak hogy gyávák ne legyenek. Ennyire végtelenül gyávák
voltak tehát vagy ennyire nem bíztak abban az immunitásban, melyet 48 törvénye biztosított
számukra? Hogy is bízhattak volna annak a forradalomnak a törvényében, mely úgyszólván
minden eddigi törvényt lábbal taposott? Hiszen az ónodi gyûlés tagjainak immunitását is biztosította a törvény s mégis egyhangúlag ítélték halálra azokat a követeket, akik ellenzéki sze-139

repet mertek játszani, sõt meg se várták az elítélést, hanem õk maguk kaszabolták halálra az
egyébként „immúnis” követeket.
1848-ban pedig – láttuk – ez az immunitás egy cseppet se volt akadálya annak, hogy
1848 szilveszterén, a kormány Debrecenbe menekülése elõtt, Hunkár azt az indítványt ne tehesse, hogy amelyik képviselõ nem akar a kormánnyal együtt Debrecenbe elmenni, azt azonnal fel kell akasztani s az indítvány ellen senki se tiltakozott, Kossuth pedig határozottan
helyeselte. (Pálffy, 261. o.)Pedig hát egész bizonyos, hogy ha titkosan szavazhattak volna, a ház óriási többsége
ellene lett volna ennek a Debrecenbe való költözésnek, vagyis a forradalmi úton való továbbhaladásnak. De még ha a többség mellette lett volna, a véleményszabadságnak és a szólásszabadságnak akkor is elengedhetetlen követelménye lett volna, hogy szabad legyen – annak,
aki akar – ellenzékinek is lenni és a többségétõl eltérõ véleményt képviselni.
Hát ahhoz mit szóljunk, hogy csak egy fél évvel elõbb még törvény volt – s megtartását
milyen féltékenyen megköveteltük a Habsburgoktól! –, hogy magyar nemest egyáltalán nem
is szabad felakasztani még akkor se, ha az anyját gyilkolja meg?
Pálffy nem gyõz botránkozni az országgyûlés 1848. szilveszteri mondhatatlan gyávaságán és szolgalelkûségén. Különösen azért tartotta Pálffy annyira megbotránkoztatónak ezt ahallgatást, mert neki az volt a véleménye, hogy egyelõre bizonytalan idõre el kellene napolni,
tehát meg kellene szüntetni az egész országgyûlést és csak akkor hívni majd újra egybe, hatanácskozásai nyugalmáról ismét biztosítva lesz. Pálffy ezt a nézetét a képviselõk „igen nagy
többsége” helyeselte, sõt kérték is, hogy álljon elõ ez indítványával, mert „egytõl egyig” támogatni fogják.
Pálffy elõ is terjesztette ezt az indítványt, melynek megtörténte után azonban – mivel
Kossuth nem tüntette ki az országgyûlést magas jelenlétével – Madarász veszélyt szimatolva
azonnal Kossuthért küldött. Aztán Hunkár jött a maga akasztófás indítványával, majd Kossuth az akasztófa helyeslésével, s noha mindez nemcsak a képviselõi immunitás, hanem alegelemibb parlamentáris szabadság elvével is merõben ellenkezett s az országgyûlés tagjaira
is mélyen megalázó volt, „gondolja talán a szíves olvasó – kérdi Pálffy –, hogy azon ajánlkozott nagy többségben akadt egyetlenegy ember, aki csak egy hanggal mert pártolni vagy felszólalni ezen megbecstelenítése ellen a nemzeti képviseletnek? Senki.”„Pedig árva lelkemre mondom, hogy sem Kossuth, sem más senki egy mókusfiút sem
akasztott volna föl. S ez annyira úgy van, hogy én azt, amit mondottam, még csak bátorságnak sem tartom legkevésbé sem, hanem legfeljebb egy kis emberismeretnek.” (Pálffy ugyanis
Hunkár indítványára felkelt és azt válaszolta, hogy õ elmegy Debrecenbe – el is ment és afelkelés mellett végig kitartott –, de csak azért se holnap megy el és csak azért se éppen reggel 7 órakor, hogy megláthassa, hogyan fogja õt Hunkár felakasztatni.)
Pálffynak általában végtelenül lesújtó a véleménye errõl a híresnek kikiáltott 48-as magyar népképviseleti országgyûlésrõl, mely pedig Petõfi „szentséges elveinek” legszentebb
testet öltése volt, s amelyet a mi közvéleményünk minden népek és minden idõk népképviselõ-testületei legdicsõbbikének gondol.
Azt mondja, hogy „ez a képviselõtestület nagy többségében csak passzivitásra lehetettkárhoztatva szolgaeszközül egy merész vállalkozó kezében, kinek saját tettei igazolására anemzet szemében szüksége volt képviselõinek firmájára és egyébre nem is való volt.”„Mert minõ fogalma lehetne egy angol parlamenti tagnak a mi 48-as alsóházunkról, ha aviszonyokkal megismerkedve megtudná, hogy a magyar parlamentnek egy tagja, egy képviselõ rábizonyult tolvajság miatt a ház által saját vallomása után is ítélve bûnösnek találtatott,ennek következtében ki kellett lépnie a képviselõk házából, de késõbb vesztegetés és
intimidáció [megfélemlítés] által újból megválasztatván magát, ugyanazon képviselõház mégérvénytelen választását is verifikálta [felülvizsgálta] és a már egyszer önmaga által zsiványnak bélyegzett Madarász Lászlót megint kebelébe fogadta?!”140

„Oly házról, mely Batthyányt, Széchenyit, Kovács Lajost, Kazinczyt, Eötvöst, csak kegyelembõl vagy bosszankodva, ásítozva, Kemény Dénest, Szász Károlyt éppen ki sem hallgatva, midõn az õrültek házának tökéletesen megért Táncsicsot, egy Kállay Ödönt, egy
hóbortos Vládot, egy Fekete Lajost, mint kedvenceit hagyta beszélni, a Madarászokat pedigéppen áhítattal hallgatta.”
Ennek a képviselõháznak, mely még azt se vette észre, hogy tagjait nem lehet fölakasztani, de felakasztással fenyegetni se, „értetlenségét” és „képtelenségét” már eddig is bebizonyítottuk. Láttuk, hogy a Pragmatica Sanctio nyílt megsértésével – annak ellenére, hogy
hangsúlyozta, hogy annak alapján áll – egyhangúlag (!) kimondta, hogy a még meg sem született új német birodalom ellen Ausztriát nem fogja támogatni, noha egyelõre senki se kértearra, hogy támogassa. Olyan ok nélküli kihívás volt ez a törvény és Ausztria joga ellen, hogyutána még Kossuth se gyõzte eléggé szégyellni.
Láttuk, hogy ez az országgyûlés a törvény nyílt lábbal tiprásával azt is kimondta, hogy
ha az uralkodó feloszlatná vagy elnapolná, akkor is együtt marad, s mikor már mindezt kimondta, akkor tudta meg Deáktól, hogy semmi szükség erre a törvénytelenségre, mert az
uralkodónak úgy sincs joga addig elnapolni a házat, míg a költségvetést le nem tárgyalja; annak tárgyalását pedig akkor még el se kezdték. Ez az országgyûlés tehát még akkor is törvénytelenséget akart elkövetni, mikor célját törvényesen is el tudta volna érni, de még csak
azt a fáradságot se vette magának, hogy utánanézzen, mit enged meg és mit nem enged meg atörvény.
Láttuk, hogy Kossuth fõ törvénytelensége az volt, hogy ezt a házat Madarászék és tõlük
állandóan mesterségesen megrendezett utcai tüntetések, fáklyás menetek, illetve macskazenék révén, sõt ha kellett, gyilkosságok által (Lamberg) a szabad véleménynyilvánításban állandóan akadályozta, sõt rettegésben tartotta s így tulajdonképpen parlamentarizmussal
palástolt önkényuralmat gyakorolt. Hiszen láttuk, hogy sose azt történt, amit az országgyûlés
akart vagy – mivel akarni nem is mert – szeretett volna, hanem mindig az, amit Kossuth
akart.
Nyáry igazán nem tartozott az országgyûlés utolsó tagjai közé sem tehetségben, sem tekintélyben, sem bátorságban, mégis, noha az akkori ellenzék feje volt, õ kiáltotta bele Kossuth beszédébe, hogy „Megadjuk!” (a 200.000 újoncot). Késõbb még ellenzékibb lett és õ
küldte mindig „a sztereotip szitkot” a Honvédelmi Bizottmány ülésébõl távozó Kossuth után,
hogy: „Ebadta komédiása!” S mégis, miután elõtte való este felszólalt a detronizáció ellen,másnap õ teszi az indítványt, hogy Kossuth indítványa tekintetében az ellenzék maradjon néma. Az az ellenzék, melyrõl õ tudta legjobban, hogy 4/5-nyi többség.
Kossuthnak a szabadságharc egész tartama alatt nem az volt a célja, hogy mint a régi
„zsarnokokkal” és „törvénysértõkkel” ellentétben a nemzet alázatos fia, a törvény lelkiismeretes õre és a nép szolgája, „minisztere”, a nép akaratát végrehajtsa (a törvény szerint a nép
akaratát képviselete, az országgyûlés fejezi ki), hanem hogy akár megfélemlítéssel, akár
meglepetéssel, akár ügyes pszichológiával, akár politikai fogásokkal, trükkökkel, akár megtévesztéssel, akár, ha más nem segít, egyenes hazugsággal, a maga akaratát és személyét anemzetre rákényszerítse. Õ ugyanis nagyon szerette a hazát, de éppen azért, mert annyira szerette, nem tûrte, hogy más mentse meg, mint õ. (De azt se tûrte, hogy õ tegye tönkre. Ezért
adta át a már süllyedõ hajó kormányát Görgeynek, de csak akkor adta át, mikor már majdnem teljesen elsüllyedt, hogy aztán telekürtölhesse a világot, hogy Görgey süllyesztette el,mégpedig aljas árulással.
A szabadságharc elején az országgyûlésben a kormánynak, melynek feje Batthyány Lajos volt, óriási többsége volt. Kossuth akarta Batthyányt miniszterelnöknek s maga is tagjavolt ennek a kormánynak, tehát neki is nagy többsége lehetett volna ott. Ámde õ akkor saját
kormányával szemben csinált politikát, az egészen törpe ellenzékkel tartott csak azért, mert
ezé az ellenzéké volt az utca, a sajtó, s így az a közvélemény, mely hangját hallatni tudta. Ez

141rendezte a fáklyás meneteket, de a macskazenéket is. Kossuth azért járt el így, mert õ ekkor
még a kormánynak nem a feje volt, hanem csak az egyik tagja, a népszerû ellenzéknek azonban õ volt a feje, vezére, sõt bálványa.
Így már a szabadságharc e kezdeti korszakában is meghiúsította a népakaratot, mert a kisebbségnek, az ellenzéknek a politikáját ûzte s nagy szónoki képességével, meg az utca és asajtó terrorjával többnyire gyõzelemre is vitte már ekkor is. Ezért nem az történt, amit a kormány és a mögötte álló nagy parlamenti többség akart, hanem amit az utca s vele Kossuth.
Már ekkor is egymás után követte el a törvénytelenségeket és az alkotmánysértéseket, demost még csak többnyire az alkotmány azon pontjai megszegésével, melyek az uralkodó jogait védték és biztosították, s amelyeknek megszegése ezért rendkívül népszerû volt, mert az„értetlen” tömeg részérõl a hazafiság, a bátorság és az önzetlenség (ti. hogy nem pályázott az
udvar kitüntetéseire) dicsõségével övezte e törvénytelenségek elkövetõjét.
Ilyen volt a Pragmatica Sanctio alapján Ausztriának olasz birtokai megvédésére tõlünk
járó segítség megtagadása; aztán akkor, mikor koronás királya volt az országnak és éppen akkor, mikor ez a király a nemzet minden régi követelését teljesítette (s mikor azt, amit megadott, még egyáltalán nem vonta vissza) a koronának elõbb István nádor, majd Batthyány
részére való törvénytelen és jogtalan, sõt mondjuk ki magyarul: pimasz felajánlása; a király
tudta és megkérdezése nélkül külföldi államokhoz követek, sõt titkos ügynökök küldése ésállami pénzzel való ellátása abból a célból, hogy Ausztriában a forradalmi és felforgató elemeket támogassák és ott minél több zavart okozhassanak (s mindezt akkor, mikor mi már
mindent megkaptunk, sõt a királyt arra kértük, hogy jöjjön hozzánk lakni); külön magyar
bankjegyek kibocsátása királyi engedély nélkül, sõt ellenére, és 200.000 fõnyi hadsereg felállításának megkezdése még a királyi szentesítés megtörténte elõtt, késõbb pedig egyenesen akirályi akarat ellenére stb.
A bécsi titkosrendõrség természetesen ismerte Kossuth forradalmat szító és a legveszedelmesebb felforgató elemekkel barátkozó ügynökeinek üzelmeit, s ezért ismerte az udvar is.
Erre vonatkozólag nem is egy bizonyíték volt már a kezében (Károlyi Árpád sokszor idézett
mûvében egész sereggel szolgál belõlük a titkos levéltárból); világos, hogy István nádor isjelentette Bécsbe, hogy mivel kínálgatja õt Kossuth a nép nevében (de nem annak a megbízásából, sõt a népet egyedül képviselni hivatott országgyûlés nagy többsége ellenére, sõt megbotránkozására). Kossuth ugyanis azt hitte, hogy István nádor is épp olyan mint õ, s így
kapva kap majd az ajánlaton. Hogy jogtalan, azzal a nádor is épp oly keveset törõdik, mint õ,mert hiszen az ember egyetlen célja az érvényesülés.
Mindezekbõl természetszerûleg következett, hogy az udvar belátta, hogy kár volt megadni azt, amit már megadott, mert ez csak az izgatók étvágyát növeli és csak újabb követelésekre biztatja õket. Kénytelen volt arra a meggyõzõdésre jutni, hogy Magyarországon nem akormány parancsol és nem az országgyûlés irányít, hanem Kossuth, benne pedig nem lehetbízni; hogy nem szabad megvárni, míg még nagyobb hatalomra vergõdik, mert akkor a királyi hatalomnak vége, vége az Egyház befolyásának is, sõt vége mindennek, ami régi, és amit
addig a társadalom alapjának tartottak.
Természetes tehát, hogy ettõl kezdve az udvar már csak színleg tûrte azt, amit Kossuthéka magyar „függetlenségnek” neveztek s addig tûrte csak, amíg kénytelen volt. Világos, hogy
ilyen körülmények közt titkon fegyvertársak után is nézett, s csak arra várt, mikor lesz elegendõ ereje a nyílt fellépéshez. Nem hitszegés, nem is álnokság volt ez tõle, hanem az életösztön követelése és a becsület és a józan ész kívánalma.
Kossuth szónoklatai azonban ezt aljasságnak nevezték és a nemzet becsapásának hirdették. Pedig hát „a nemzet”, mint az országgyûlés nagy többsége mutatja, ugyanazt akarta, amit
az udvar, nem pedig azt, amit Kossuth. Hogy a nemzet Kossuth felszólítására fegyverbe lépett az udvar „hitszegése” ellen, nem cáfolja, amit mondunk, hiszen csak Kossuth szavát
hallhatta, csak Kossuth írását olvashatta, mert a „hazafias” terror más szót és más betût nem

142engedett megszületni. Nemcsak a nép maga, hanem még az országgyûlés, sõt maga Batthyány
is a terror hatása alatt állt s nem merte nyíltan megmondani, hogy nem Kossuth embere.
Hogy azonban valójában hogy gondolkodott a nép, azt kimutatta passzív érdektelenségével és ütközetek alatti ok nélküli megszaladásával, Batthyány, Széchenyi, Eötvös, Mészáros,Deák, Pálffy és társaik lelkivilágát pedig bizonyítják naplóik, emlékirataik, leveleik és egyéb
bizalmas lelki megnyilvánulásaik.
Mindennek Kossuth viselkedése volt az oka (Pálffy hangsúlyozza, hogy 48-at Kossuth
egymaga csinálta), õ kényszerítette rá az udvart az erõszak útjára való lépésre és az engedmények és a reformok útján való megállásra. Egyenesen létérõl vagy nemlétérõl volt már ugyanis szó s ezt nemcsak maga az udvar látta, hanem épp így látták a most névleg felsorolt 48-as
magyar politikusok is, akikhez késõbb még egyenesen Szemere, Klauzál, Vukovics, Horváth
Mihály, Görgey, Klapka, Batthyány Kázmér, sõt Perczel, Pulszky és Teleki is csatlakozott.
Ezért mondja Pálffy oly hangsúlyozottan, hogy „kétséget nem szenved, hogy a 48-as forradalmat Kossuth Lajos egymaga csinálta”. (279. o.) Ez azonban azt jelenti, hogy nem a nemzet
volt az, aki csinálta. Nem a nemzet érezte szükségét. Tehát szükség se volt rá, mert ha szükség
lett volna rá, akkor a nemzet csinálta volna, akkor Kossuth csak az õ szószólója lett volna.
Mikor aztán megkezdõdött a nyílt forradalom s Kossuthon kívül a többi szereplõ már
mind visszavonult, jelezve, hogy a fejleményekkel nem ért egyet, a dinasztia javára szóló
magyar törvényeket már nem kellett s lehetett megszegni, mert hiszen ezeket most már nyíltan félretolták. Ez 1848. szeptember végén, tehát fél évvel a hivatalos detronizáció elõtt már
megtörtént. Kossuth ettõl kezdve azokat a törvényeket kezdte megszegni, melyek az uralkodóval szemben (aki most már gyakorlatilag õ volt) a nemzet s törvényes képviselete, az országgyûlés s tõle a kormányzással megbízott minisztérium jogait biztosítják.
Az országgyûlés ugyanaz maradt, mely még az V. Ferdinánd idejében megtartott választás alapján ült össze. Láttuk, hogy a nagy többség nem Kossuth, hanem Batthyány politikájának, tehát a Pragmatica Sanctiónak és az udvar jogai tiszteletben tartásának volt a híve, tehát
még az a szélsõségesebb rész is, mely Kossuthot Debrecenbe is elkísérte, a királlyal való kiegyezés híve volt. Ez csak azzal magyarázható meg, hogy a tapasztalatok és Kossuth mind
alaposabb megismerése után még azok is visszatértek az udvar pártjára, akik ezelõtt a 48-as
mámor hatása alatt a meg nem alkuvás hívei voltak. Ilyen lett Pálffy, sõt még Nyáry is, noha
mindketten még protestánsok is.
A nemzet, a nép képviselete tehát Debrecenben is épp oly ellentétes felfogású volt Kossuthtal, mint V. Ferdinánd, illetve Batthyány országgyûlése, vagy talán még nála is ellentétesebb. Azonban mégis most is az történt, amit Kossuth akart, nem pedig az, amit a nép
képviselõi. Nagyszerûen láthattuk ezt a detronizáláskor. Kossuth célja nem az volt, hogy kifürkéssze a nép akaratát, hanem az, ami ma például a bolsevizmusé, hogy megszervezzen egyöntudatos, erõszakos, a joggal, a törvénnyel mit sem törõdõ kisebbséget, azzal megszerezze ahatalmat és akaratát rákényszerítse az országra. Utána aztán céltudatos hírveréssel és a propaganda eszközeinek az állam kezébe ragadásával, fõként pedig az ifjúság irányított nevelésével gondoskodik róla, hogy lassacskán a nép gondolkodása is ez irányban alakuljon át.
Mikor Kossuth kormányzó lesz, nem állapíttatja meg pontosan, mi a kormányzó hatásköre, meddig terjednek jogai, mi szabad neki és mi tilos. Ezért valójában diktátor lett, mert
olyan jogai voltak, amilyeneket akart. Például államfõ volt, de azért tagja maradt a képviselõháznak is, ami alkotmányos államban képtelenség. Mivel tudta, hogy az országgyûlés másvéleményen van és mást akar, mint õ, vagy le kellett volna mondania a saját akaratáról, vagy
pedig – ha ragaszkodott a magáéhoz – azonnal lemondani a többségnek, melyet ez megillet,
neki magának pedig, mint ellenzéki vezérnek várni addig, míg törvényes eszközökkel – meggyõzéssel, érveléssel, agitációval (hiszen ehhez úgyse értett senki se olyan jól, mint õ) a nemzet képviselõi között többséget tud szerezni magának.

143

Kossuth nem így tett, hanem megmaradt a hatalomban, mert még ideiglenesen se tudottlemondani róla. Lelkiismeretlen fogásokkal gondoskodott róla, hogy az országgyûlés – hamég annyira más is a meggyõzõdése – a döntõ pillanatban mindig elfogadja az õ akaratát,
akár megtévesztve, akár félelembõl. Eszközei voltak: a bámulatos szónoki képesség és meggyõzõ erõ (ez egymaga még törvényes eszköz lett volna, bár sokszor annyira színészies eszközöket használt, hogy becsapva érezték magukat utána azok, akiket befolyásolt s Kossuth
meggyûlölésére vezette õket), a Madarásztól megszervezett utca felvonultatásával és tüntetésekkel való megfélemlítés, a meglepetésekkel való operálás és olyan mesterséges helyzet és
hangulat teremtése, mely ellenvéleményt és szabad véleménynyilvánítást lehetetlenné tesz(például Debrecenben az országgyûlésnek hirtelen a nagytemplomba vonultatása), végül anagyhangú fenyegetõzés.
Kossuth nem volt kegyetlen ember. Mint látni fogjuk, a vérengzés nem tartozott hatalmi
eszközei közé. Sõt éppen ellenkezõleg, a puha engedékenység volt jellemvonása. Nagy hangon fenyegetõzni tudott és szokott, de fenyegetéseit végrehajtani nem.
Például 1848. október 3-án a Honvédelmi Bizottmánynak küldött jelentésében egyszerûen ezt írja: „Rendelést tettem, hogy az aradi várparancsnokot, ha a nemzeti három színt ki
nem tûzi s nem engedelmeskedik, úgy, ahogy lehet, lõjék agyon.” (Steier: Görgey és Kossuth, 78. o.)„Simunicsot elfogatom”, írja október 26-án ugyancsak a Honvédelmi Bizottmánynak,
míg Guyonnak november 3-án éjjel azt írja, hogy „adja tudtára” Simunicsnak, hogy „ha meg
nem adja magát, minden emberét agyonlöveti, õt pedig (az ellenséges sereg parancsnokát!)felakasztatja”.
Természetesen Simunicsot se Kossuth, se Guyon nemcsak elfogni és felakasztatni, demég csak megverni se tudta, pedig Kossuth saját kijelentése szerint Guyon „annyi erõt adott,hogy megehette volna az ellenséget”. Természetesen az aradi várparancsnok se tûzte ki „anemzeti három színt” s Kossuthék nemcsak nem tudták miatta „agyonlõni”, hanem hosszú,hõsies ellenállásáért és uralkodója melletti bátor kitartásáért a végén õk maguk követendõ
példaképül voltak kénytelenek a honvédek elé állítani azzal a keserû megjegyzéssel, hogy nekünk, sajnos, nemigen vannak ilyen tiszteletreméltó hõseink.
Kossuth e handabandái természetesen mind kevesebb hatást értek el, azonban eleinte
még senki se tudhatta, hogy csak ilyen keveset ér a szava. Meg aztán hogy e fenyegetéseknek
súlyt adjon, Madarász nemegyszer mozgósította az utca népét meg a karzatot, s hogy ha Kossuthtól magától nem is, de ettõl lehetett félni, azt mutatja Lamberg esete, de elõtte már ZichyJenõé is. Igaz, hogy ez utóbbit Görgey csinálta, nem Kossuth, de arra azért nagyon jó volt,
hogy az embereket megrettentse, hiszen nekik végeredményben teljesen mindegy volt, ki az,
aki akasztja õket. Kossuth pedig valóban akarta, hogy akasszanak, ha õ maga nem is volt
olyan kemény ember, hogy maga valósítsa meg. Rámutattunk, hogy Görgey fényes karrierjétéppen Zichy Jenõ „bátor” felakasztásának köszönte. Ezzel szerezte meg magának Kossuth
kegyét.
Hogy mennyire lehetett, sõt kellett félni az utcától s Madarásztól, végeredményben tehát
Kossuthtól, azt mutatja Debrecenben Jókai esete. Jókai 1848. március 15-én még a legtúlzóbb forradalmárok közé tartozott. Akkor még azonos lelkületû volt Petõfivel, 1849 tavaszán
Debrecenben azonban már a békepárt híve. De azzal, hogy ebben az irányban írt, úgy magára
haragította Madarászékat, hogy Mikszáth Kálmán írta életrajza szerint élete ekkor komoly
veszélyben forgott. Milyen veszélyben forgott volna akkor egy „reakciósé”, ha mukkanni
mert volna?
Jókai csak burkoltan és az uralkodóház szidása közepette merte, mint újságíró, képviselni királypárti és a megegyezést kívánó meggyõzõdését. Például még legreakciósabb cikke isez volt: „A király minket nevez pártütõknek s mi mégsem neveztük a királyt pártütõnek soha.
Nem akartuk elzárni a békülhetés útját. Mi még most is azt mondjuk: Mi nem akarjuk a ki-

144

rályt trónjától megfosztani, hanem azt akarjuk, teljesítse kötelességét.” S ezt természetesen
akkor írta, mikor a trónfosztás még nem történt meg. Madarász öccse mégis Jókai e mondatai
miatt botránkozik meg legjobban emlékirataiban (203. o.). Debrecenben 1849-ben tehát még
azok is Bécs aljas bérenceinek számítottak, akik így írtak. Ezért aztán Jókait úgy megrémítették, hogy utána (1849. február 11.) már így írt: „Ki minket, ki alkotmányunkat fegyveres kézzel támadja meg, az ellenség, az pártütõ, de nem király. Ki az ellenséggel cimborázik, nem
királypárt a neve, hanem hazaáruló... Nem úgy, király! Nem Kossuth Lajos pártja, egész Magyarország az, kit te pusztítani jöttél... E nemzet minden szentségei ellen indítottál háborút.”
Vagy (Debrecen, február 13.): „Magyar nép, ne higgy az ellenségnek. Ellenséged volt
négyszáz esztendõ óta, gyilkolta, rabolta országodat, mióta lábát bele tette. Miden magyar
vér, ami négyszáz év óta folyt, érte folyt ki: minden nyomor, keserûség õtõle jött rád. Még az
anyaszív alatt nyugvó csemetét is meg fogja gyilkolni, hogy szabadságvédeket ne szüljenek amagyar anyák többé.”„Mennyi szent esküvés, írott törvény, miket királyi szó, királyi név biztosított, lett egy év
alatt meghazudtolva, elfeledve, kicsúfolva, gondolj rá és ne higgy neki. Ne higgy neki, haígér, ne higgy neki, ha fenyeget; ne higgy neki, ha imádkozik. Ellenséged õ! Az õ élete a tehalálod. Véredbõl él. Gondolj azokra, akiket már megölt és vigyázz magadra, mert téged ismegölni készül. Jókai Mór.”
No hát ezzel aztán még Madarász is meg lehetett elégedve. De Madarász nem tudott elég
gyorsan felejteni. „Hihetek-e én annak, kérdi testvére, József (208. o.), aki nemrég azt hirdette, hogy mi, csak jogaink biztosíttassanak, vele azonnal kibékülünk... Az egyik a magyar
nemzet ellen az osztrák háznak hízelgõ szolgája, a másik az osztrák által megölni szándékolt
magyar népnek intõ szelleme... Mindkettõ egy és ugyanaz nem lehet. Megborzadtam kutatásától.” Stb.
Szegény Madarász sehogy se akarja megérteni, hogy lehet a két nyilatkozat egymásnak
annyira ellentmondó. Szinte titkos szellemi hatalmak ijesztõ árnyait látja a dologban. Pedig
hát annyira egyszerû a dolog s egyszerûségét éppen Madarásznak kellett volna látnia a legjobban. Az elõször idézett Jókai se írt szabadon, mert akkor is félt, de eleinte legalább félig
mégis meg merte mondani az igazat, illetve azt, amit helyesnek gondolt. De azután jöttek a„hazaárulók” elleni rémes nyilatkozatok és fenyegetõzések, a mennydörgések és villámlások.
Jött Laborfalvy Róza, a féltõ feleség s Jókai, hogy nyugodtabban alhassék, éppen az ellenkezõjét írta annak, mint amit gondolt és érzett, s hogy életét fenyegetõ „bûneit” minél jobban
feledtesse, ugyanazon a véresszájú, izgató hangon írt, melyet azok szoktak használni, akik õt
megfélemlítették. Furcsa, hogy ez Madarásznak megmagyarázhatatlan volt. De egyébkéntérthetõ a dolog, mert hiszen õ maga nem ismerhette a félelmet. Maga a mennydörgés ugyanis
nem szokott félni a mennydörgéstõl.
***Igen sokszor olvastuk és hallottuk, hogy Ferenc József volt talán a történelem legalkotmányosabb uralkodója, de nyugodtan el is hihetjük, hogy úgy volt. Nagyon nehezen barátkozott meg az alkotmánnyal, de ez éppen azért történt, mert komolyan vette s mert nemcsak
elfogadni akarta és esküt tenni rá, hanem meg is tartani. Attól kezdve hát, hogy 1867-ben aláírta, senki se tartotta meg belõle azt, amit neki kellett megtartania, oly lelkiismeretesen, mint
õ. Törvénytiszteletével, rendszeretetével, jogi érzékével, igazságszeretetével és korrektségével azóta mindig maga volt a megtestesült alkotmányosság. Egy tapodtat se engedett azokból
a jogokból, melyek az alkotmány alapján megillették, de soha eszébe se jutott, hogy túlkapásba menjen át s a nemzet, az országgyûlés alkotmányos jogait kisebbítse. Olyan volt, mintha az alkotmányosságot rá szabták volna, mintha alkotmányos uralkodónak született volna.
Kossuth éppen ellentétes típus volt. Õ természeténél fogva képtelen volt az alkotmányos
életre, az alkotmányos államfõ szerepére. Igen jó megfigyelés, amit Pálffy ír róla: „Õ mint145

király, nemcsak uralkodni, hanem kormányozni is akart volna s a parlament örökös színhelye
leéndett az államhatalmak súrlódásai, sõt komolyabb viszálykodásainak. Õ, mint király, a
diplomáciát nem bizaldotta [bízta] felelõs külügyminiszterére, hanem maga akarván intézkedni, a legkomolyabb bonyodalmakba keverte volna az országot a külhatalmakkal.”
De nem is kell „volnákban” beszélni, mert hiszen mint kormányzó, az állam feje lett s
ezért így is csinált. Sõt már miniszter korában is beleavatkozott a miniszterelnök, sõt minisztertársai jogkörébe is. Pénzügyminiszter volt, de külügyekkel is foglalkozott, sõt titokban amaga szakállára (de természetesen nem a maga számlájára) diplomáciai ügyvivõket is küldött
külföldre, akik ráadásul merõben más irányban mûködtek, mint a kormány akarta volna.
Megkínálja a koronával István nádort is, Batthyányt is, noha e megkínáláshoz még magának a nemzetnek is csak akkor lett volna joga, ha a trón megürült volna. Mint a Honvédelmi Bizottmány elnöke, haditerveket eszelt ki, szorosan vett hadi téren is beleavatkozott atábornokok jogkörébe, s minduntalan megszabta nekik, mikor, hol és hogyan ütközzenek meg
az ellenséggel. Késõbb pedig kormányzói méltósága mellé vagy címén még a hadsereg fõvezére is minden áron õ akart lenni. Azt hitte, õ ehhez is jobban ért, mint a tábornokok. Furcsa,
mert hiszen köztudomású, hogy „hazafias” közvéleményünk ezeket a tábornokokat is egytõl
egyig lángelméknek tartja, Görgeyt pedig egyenesen a világ legnagyobb hadvezérének.
Annál furcsább ez az eljárása, mert maga is tisztában volt viselkedése ostoba és káros
voltával. 1848 októberében például az osztrák határon levõ magyar táborba Csányinak írt kelet nélküli levelében ezt írja: „Hogy mi adjunk Önöknek utasítást arra nézve, ütközzenek-e,
ne-e, és ütközzenek-e mindenáron, akár van gyõzelemre kilátásunk, akár nem, részünkrõl ebbe bocsátkozni nem volna egyéb a leghallatlanabb ostobaságnál”. (Steier: Görgey és Kossuth, 91. o.) S utána hányszor elkövette õ ezt a „leghallatlanabb ostobaságot”!
Már ugyanekkor, október 26-án ugyanõ azt írja haza a Honvédelmi Bizottmánynak a táborból, hogy „az elõnyomulás tervét minden esetre elékészítettem” (ugyanott, 108. o.). Tehát
õ, Kossuth, a nagy ügyvéd, újságíró, szónok és agitátor, készítette el az elõnyomulás tervét.
Bizonyára azért, mert ahhoz is jobban értett, mint a katonák, s akkor már az effajta eljárást
nem tekintette „hallatlan ostobaságnak”.
Az õ nyugtalan, örökké tevékeny, mindenben és mindig irányítani akaró, magát mindenki másnál mindenben okosabbnak tartó, elbizakodott szelleme állandóan mûködött, mindig
intézkedett, mindent jobban akart tudni másoknál s e szenvedélyének még akkor se tudott parancsolni, ha a „leghallatlanabb ostobaság” lett az eredmény. Nem gondolt arra, hogy ez hatalmi túllépés is, mások jogkörébe való beavatkozás, mások önérzetének megsértése, ami
azoknak a zsarnokoknak a sajátja, akiket nála jobban senki se tudott gyûlölni és ostorozni.
De akkor, mikor az említett elõnyomulási tervet „elkészítette”, legalább õ is ott volt ahelyszínen, a harctéren, de például december 29-én délben egy órakor Pestrõl írja levelében
Görgeynek, a hadvezérnek a harctérre: „A kormány rendeli („a kormány” természetesen Kossuthot jelenti), hogy tábornok úr centrumával a felsõ és alsógallai pozíciót tartsa meg... Ajobb szárny tartsa a neszmélyi pozíciót s a tatai canálist elõõrsökkel rakja meg. Az ágostyáni
passage [átjáró], mely a jobb szárnyat a centrummal összeköti, szintén úgy a jobb szárny által
besetzolandó” [elfoglalandó].
„Balra Perczellel az összeköttetést Zsemlyén át tartsa fel. Perczel a sárkányi pozíciót tartsa s magát a centrummal szintúgy Zsemlyén át kösse össze.”„Ezen pozícióban az ütközetet el kell fogadni.”„Ha Perczel megtámadtatik, a centrumnak minden esetre s ha lehet, a jobb szárnynak iselõre kell nyomulni támadólag.”„Ha a centrum támadtatik meg s Perczel tábornok nem, úgy Perczel tábornok úrnak kellokvetlenül elõnyomulnia miden erõvel.”„Ha a jobb szárny támadtatnék meg, szintúgy Perczelnek kell elõnyomulnia minden erõvel, a centrumnak pedig a jobb szárnyat támogatnia.”146„A komáromi õrség, ha ágyúzást hall és kirohanást nem tehet, vak lövésekkel szintúgyágyúztasson, hogy az ellenséget tévedésbe vezesse.”„Hasonló értelemben íratik Perczel tábornok úrnak is.” (Steier, 270. o.)Ez már nem is hallatlan ostobaság, hanem kész õrültség. Még egy szerzetesi alázatosságú
és galambepéjû tábornok se tûrné és nem is tûrhetné el, hogy a polgári kormány, illetve Kossuth még hadi dolgokban is okosabbnak tartsa magát nála, s az ügyvéd, a jogász, a „civil” írjaneki elõ, a katonának, mégpedig a képzelhetõ legaprólékosabban, hogy mikor, hogyan és milyen taktikával kell eredményesen ütközni, mert ezt õ természetesen még a messze Pesten isjobban tudja, mint a tábornok, azaz a szakember, ott a helyszínen.
Már most könnyû elképzelni, hogyan fogadhatta az ilyen parancsokat, melyek szinte
napról napra érkeztek, az egész az eszelõsségig elbizakodott és csupa indulat Perczel (mivel
tegezõ barát volt Kossuthtal, olyanokat mondogatott neki oda, hogy nem tette ki az ablakába), vagy a szintén végtelenül hiú és tehetségére büszke Görgey.
A katona már foglalkozása jellegénél fogva parancsolni szeretõ és gõgös, aki pedig tehetséges katona, az kétszeresen az. Kossuth eme módszere tehát szükségképpen annak azügynek a tönkretételére vezetett, melynek gyõzelemre vezetésére vállalkozott, mert elõbbutóbb az kellett legyen az eredmény, hogy a tábornoki karban csak olyanok maradhattak kormánytisztelõk, akiknek nem volt önérzetük s így nem tehetségükkel jutottak vezetõ szerepre,
hanem megalázkodással és hízelgéssel. Az ilyen emberek azonban nemcsak tehetségtelenek,
hanem jellemtelenek is szoktak lenni, tehát csak az ügynek, melyet szolgálnak, tönkretevésére alkalmasak.
Vagy pedig az lesz az eredmény, ami 48-ban is lett, hogy a katonai és polgári vezetõség
ellenségesen áll egymással szemben, gyûlölik egymást, áskálódnak egymás ellen, rontják
egymás tekintélyét. Világos, hogy ez elõbb-utóbb az ügy bukására vezet. Hogy a szabadságharc katasztrófában végzõdött, elsõsorban Kossuth egyéniségében bírja magyarázatát. Görgey és Perczel hiúsága is hibás, de nem olyan fokban, mint Kossuth hatalmi túlkapása és
kicsinyessége már több ennél. E túlkapásokkal szemben a katonák megsértõdése jogos volt,
Kossuth eljárása azonban nemcsak „hallatlan ostobaság”, hanem hatalmi túlkapás is volt, smerõben ellenkezett azzal az alkotmányossággal, melyet zászlajára írt.
Csak mellesleg jegyezzük meg, mert hiszen tulajdonképpen természetes, hogy Kossuth
jelzett hadügyi intézkedései nemcsak túlkapások s a tábornokokra sértõk, hanem elhibázottak
is voltak. Steier minden Kossuth-pártisága ellenére nyíltan kimondja, hogy „ezzel a hadvezetésbe nyúló, mondhatni felelõtlen türelmetlenségbõl eredt beavatkozással, mely Görgey elõzetes értesítése és megkérdezése nélkül, sõt annak alapintencióival [szándékaival] a legélesebb
ellentétben történt, Kossuth okozá a móri szerencsétlenséget s ezzel közvetve a fõváros feladását”.
A legcsodálatosabb azonban az, hogy mindebbõl Kossuth nemcsak nem okult, hanem
szentül meg volt gyõzõdve, hogy a szabadságharc bukásának éppen ellenkezõleg, az volt azoka, hogy õ nem avatkozott bele még jobban a hadvezetésbe, sõt nem intézte tisztán õ maga
egyedül még a hadügyeket is. Ezért az emigrációban már úgy készült a hazajövetelre s a szabadságharc alkalomadtán való folytatására és gyõzelemre vitelére, hogy leckéket vett a hadvezetésbõl, katonatérképeket tanulmányozott, hogy másodszor már ne szoruljon majd holmi„áruló” Görgeyek hadi tudományára, hanem a nemzetmentésnek e részt is személyesen végezhesse. Ekkor már ugyanis még jobban meg volt gyõzõdve róla, hogy a haza ügye csak az
õ kezében van jó helyen. (Irataim, I., 102-108. o.)
De ha így volt még katonai ügyekben is, ha Kossuth még ezeket se tudta rábízni a katonákra, képzelhetjük, hogy avatkozott bele olyan, szakmájához közelebb álló, más kormányzati ügyekbe, melyek intézése azonban az alkotmány rendelkezése szerint szintén másokat
illetett meg s melyekbe való beavatkozása szintén törvénytelenség, alkotmánysértés, tehát
kormányzói esküjének megszegése s vele azok elkeserítése volt, akiknek a jogaiba avatkozott.

147

Pálffy a Honvédelmi Bizottmánnyal kapcsolatban, melynek, mint láttuk, maga is elejétõl
végig tagja volt, ezt írja: „A bizottmány határozhatott testületileg akármit, Kossuth sosem
szegült ellene, de késõbb önhatalmából, a bizottmány nevében, egész ellenrendeleteket bocsátott ki”. (278. o.)
Mindez magyarul azt jelenti, hogy törvény szerint és hivatalosan a Honvédelmi Bizottmány kormányzott (valójában ez se kormányzott törvény szerint, mert az országgyûlés –mely a királlyal való szembeszegülése miatt maga is törvénytelen volt már – ezt a bizottmányt csak arra választotta meg, hogy míg a miniszterelnök (Batthyány) távol van, helyetteválaszoljon az interpellációkra), valójában azonban Kossuth, e bizottmány elnöke, már ekkor
is az ország kormányzója volt, noha ekkor még egyáltalán nem választották meg azzá s már
ekkor is nemcsak olyasmiket rendelt el, melyekrõl a bizottmány egyéb, jogilag vele egyenrangú tagjai semmit sem tudtak, hanem olyasmiket is, melyekkel már éppen ellenkezõket
rendeltek el már Kossuth látszólagos beleegyezésével.
Mi törvénytelenség és önkény, ha még ez se? Világos, hogy a tagok tûrték mindezt, mert
Kossuthtal nem mertek szembeszállni, illetve nem tartották tanácsosnak magukra haragítani,de magukban bosszankodtak (ez a bosszúság tört ki Nyáryból, az alelnökbõl, mikor azt a„sztereotip” szitkot szokta a távozó Kossuth után kiáltani), Kossuth elkeseredett ellenségei
lettek s munkájukat kedvetlenül s a sikerben nem bízva végezték.
Nagyszerûen mutatja Kossuth egyéniségét az, amit Mészáros emlékiratait idézve már
említettünk, hogy mikor a harctéren járt, nagy szerénységében Napóleont utánozta, aki a hadiérdemeket úgy szokta jutalmazni s jutalmazását úgy szokta a jutalmazottnak tudtára adni,
hogy például ha ezredes volt, így szólította meg: „Tábornok úr!”Ezt lehetett úgy is felfogni, hogy tévedésbõl adott neki nagyobb rangot, mint ami megillette. Napóleon azonban olyan nagy úr volt és akkora hatalom, hogy nem hibázhatott. Tehát
ha tévedésbõl mondott is egy ezredest tábornoknak, akkor már az az is maradt. (Állítólag
Kempelen is úgy lett báró, hogy egy hozzá intézett leiratban az írnok tévesen bárónak nevezte, s mivel az így kiállított iratot Mária Terézia aláírta, a felség pedig nem tévedhetett, a tévesen címzett ettõl kezdve a valóságban is báró lett.) Igaz, hogy az uralkodó tévedése sérti az
igazságot, s ha jól akar kormányozni, még a leghatalmasabb uralkodó is csak tényleges érdemet jutalmazhat, de hát az embereknek az is tetszik, ha valaki olyan nagy úr, hogy még ilyenfényûzést is megengedhet magának.
Milyen nagyfokú hiúság volt azonban Kossuthtól, hogy õ éppen Napóleont s még benne
is éppen a legkényúribb vonásokat látta érdemesnek utánozni! Õ ugyanis nem Napóleon volt,
még csak nem is uralkodó, hanem csak egyszerû polgár, s ezt õ szokásos színészi negédeskedésével igen szerette is hangsúlyozni, mikor éppen ez állt neki jól és mikor céljai elérésére és
népszerûségére ez volt a megfelelõ.
Kossuth ráadásul olyan egyszerû polgár volt, aki érvényesülését éppen annak köszönhette, hogy az olyan nagyokat, kik tévedésbõl vagy szeszélybõl ajándékozhattak tábornoki vagy
más méltóságokat, ostorozta és az olyan politikai rendszerek eltörléséért küzdött, mely ezt lehetõvé tette. Ennek a Kossuthnak a szájában kétszeresen ellenszenves, sõt mosolyt keltõ volt
az ilyen kényúri póz akkor, mikor már más, törvényes tekintélyek lerombolásával maga kapaszkodott fel az ugorkafára.
De nemcsak hiúság és nagyzolás volt ez Kossuthtól, hanem – ami ennél sokkal nagyobb
baj – alkotmányszegés, törvénysértés és esküszegés is, a törvények lábbal tiprása és munkatársai jogainak durva megsértése. Õ eleinte csak a Honvédelmi Bizottmány elnöke volt s csaka Bizottmánynak magának volt joga valakit tábornokká tenni, de nem neki egymagának. Szigorúbban véve pedig még magának a Bizottmánynak sem volt, mert hiszen az egész intézményt csak úgy csempészte be Kossuth a 48-as közéletbe ideiglenes intézményként.
De ugyanakkor ott volt s kelletlenül bár, de éppen Kossuth kérésére hivatalában is megmaradt Mészáros, az V. Ferdinánd király kinevezte magyar hadügyminiszter is és ezek a tá-

148

bornoki és más tiszti kinevezések az õ hatáskörébe tartoztak. Minek akkor a hadügyminiszter, ha az õ tudta és megkérdezése nélkül csak úgy lehet valaki tábornok vagy csak úgy lehetvagy léphet rangban magasabban levõ tiszt, mert reggel véletlenül Kossuthtal találkozott s az
véletlen-készakarva ezredes helyett tábornoknak szólította? Lehet-e ilyen körülmények közt
azt kívánni, hogy az így kisemmizett hadügyminiszter kedvvel végezze annyira fontos hivatalát és meg lehet-e a sikeres mûködéshez szükséges tekintélye és súlya, ha a katonatisztek
elõlépése nem tõle függ, aki egyedül ismeri, ki, mi tud, mennyire használható és mit érdemel,hanem a Kossuthtal való találkozásuktól?
De viszont ha a hadügyminiszter vagy fõvezér kisemmizettnek érzi magát s éppen törvényben biztosított jogai sérelmére és hivatalosan rontják a tekintélyét; ha emiatt alattvalói
semmibe veszik, mert látják, hogy az intézkedési jog nem az õ kezében van; lehet-e akkor
csatákat nyerni s a szabadság ügyét diadalra vezetni? Végeredményben tehát Kossuth császárokat utánzó nagyzolása szintén egyik oka volt a szabadságharc bukásának.
De mikor Kossuth az ország megválasztott kormányzója volt, akkor is törvénytelen, alkotmányellenes, jogtipró és sérelmes volt effajta viselkedése, mert alkotmányos államban
nem csak a király vagy a császár helyettese, a kormányzó, hanem még maga a király vagy acsászár se tehet senkit tábornokká az illetékes miniszter ellenjegyzése, tehát belelegyezése
nélkül. Alkotmányos államban ugyanis nem a király, hanem a minisztérium kormányoz.
Láttuk, milyen fontosnak tartotta Kossuth ezt a miniszteri ellenjegyzést akkor, mikor
még nem õ, hanem V. Ferdinánd volt a király, s ráadásul mikor nem is a miniszterelnök beleegyezésének hiánya miatt hiányzott az ellenjegyzés (Lamberg kinevezésérõl), hanem csak
azért, mert még nem volt alkalma ennek az aláírásnak a külsõségét is elvégezni. Akkor „anemzet” Kossuth izgatására úgy fel volt háborodva az ellenjegyzés hiánya miatt, hogy mire
Batthyány a hiányzó formaságot pótolta volna, Lamberg már rég nem élt, tehát már rég nem
volt értelme az ellenjegyzésnek.
Mikor azonban (már utána egy rövid fél évre) Kossuth lett az ország kormányzója s egyszerû „jó reggelt!” kíséretében osztogatta a tiszti kinevezéseket, hol volt akkor a hadügyminiszter, akinek ez az osztogatás egyedül állt volna törvényes hatalmában, s hol volt az õellenjegyzése? (Az utána írásban kiadott kinevezésen természetesen már ott volt, de ez már
csak formaság volt, mert a tényleges kinevezés teljesen független volt az illetékes minisztertõl s teljesen tudta nélkül történt. Hogy aztán utána még alá is kellett írnia, mintha a kinevezés tõle származott volna, csak növelte a megalázást.)A Lamberg-eset és e kinevezések között csak az volt a különbség, hogy fél évvel elõbb,mikor még „elnyomás” alatt éltünk, egyszerûen esküszegõnek nyilvánítottuk a kinevezõ királyt, hazaárulónak a kinevezettet, akit aztán hazaárulásért mindjárt meg is gyilkoltunk, mostpedig csak valami „sztereotip” szitkot szórt a kisemmizett miniszter „a haza atyja” felé (determészetesen vigyázva, hogy senki meg ne hallja, mert nem volt mindenki olyan úr, mint
Nyáry, aki ezzel se sokat törõdött), egyébként azonban tudomásul vette jogai és az alkotmány
megsértését. Mit is tehetett volna mást?
Nagyon tévednénk azonban, ha azt hinnénk, hogy ilyesmi csak a tiszti kinevezésekkel
történt és csak akkor, mikor Kossuth a harctéren járt. Hiszen említettük, hogy amennyire típusa volt Ferenc József az alkotmányos, minden legkisebb elõírást a legpontosabban megtartó uralkodónak, épp úgy vérében volt és egyéniségéhez tartozott Kossuthnak, hogy mindentmaga csináljon, senki más hatáskörét ne tisztelje s magát, mint Mészáros (II., 177. o.) magát
kifejezi, valóságos „vice magyar istennek” ne tartsa. Mészáros gúnyosan még „mindentudó”
kormányzónak is nevezi, mert azért csinálta mindig azt is maga, ami a más hatáskörébe tartozott, mert meg volt róla gyõzõdve, hogy amit más csinál, az sosincs olyan jó, mint amit õcsinál. Ezért értett jobban a hadügyhöz is, mint a hadügyminiszter, s ezért csinált maga haditervet még Görgey számára is.

149

Még a Kossuth-imádó Steier is azt írja (A 49-es trónfosztás, 301. o.), hogy „Kossuth aszereplõkkel sakkfigurákként akart bánni, nem gondolván arra, hogy ezeknek akarata, meggyõzõdése önálló is lehet”. Pedig hát nem a zsarnokok-e azok, akik így szoktak kormányozni
és nem esküszegés is egyúttal, ha így olyan kormányzó kormányoz, aki esküt tett az alkotmányra, azaz arra, hogy tiszteletben fogja tartani a mások hatáskörét, sõt arra, hogy nem õmaga fog kormányozni, hanem hagyja, hogy a nemzet maga kormányozza magát? (A nemzet
akkor kormányozza magát, ha azok a miniszterek kormányozzák, akiket az országgyûlés bízott meg ezzel, s akiket ugyanez az országgyûlés, mint a nemzet képviselete, akkor bocsát el,amikor akarja, mert mihelyt megvonja a bizalmát tõlük, azaz mihelyt leszavazza õket, azonnal megbuknak.)Ugyancsak Steier írja (Haynau és Paskievics, II., 23. o.), hogy mikor Kossuth felajánlotta Szemerének a miniszterelnökséget, ez tisztázni akarta a kormányzói és miniszteri felelõsség és hatáskör kérdését és egy május 2-án kelt okmányban meg is szabták a határokat.
„Tulajdonképpen azonban Kossuth soha figyelembe nem vette ezt, hanem mindenben önkényesen intézkedett (vagyis a kormány azt csinálta, amit Kossuth parancsolt!), sõt gyakran
csak utólag értesítette minisztereit arról, hogy milyen intézkedéseket tett, sõt a kormány nélkül változtatott kormánytanácsilag elfogadott terveken (!).”
Kérdem: hol van az a Habsburg, aki ilyen önkényesen uralkodott valaha? Pedig ezt Kossuthról olyan történetíró állapítja meg (természetesen kútfõk alapján), aki teljesen Kossuth
embere s még a detronizációt is helyes és üdvös dolognak tartja. Mindebbõl azonban az következik, hogy még a tõle alkotott törvények alapján is törvényesen lehetett volna agyonlövetni Kossuthot alkotmányszegésért, tehát hazaárulásért vagy – „népi demokráciánk”
szóhasználatával élve – népellenes bûnért. Milyen messze van Kossuth alkotmányszegéseitõl
Lamberg ellenjegyzés nélküli kinevezése? Pedig azokat, akik Lamberg kinevezését törvénynek fogadták el, az országgyûlés zajos helyeslésével éppen Kossuth nyilvánította hazaárulóknak.
Mint Mészáros és a többiek, Szemere is kénytelen volt tûrni Kossuth alkotmányszegéseit
és túlkapásait addig, míg a szabadságharc ügye jól állt s így Kossuth hatalma és tekintélye
megingathatatlan volt. Mikor azonban az új Haynau-sereg megjelenésével a forradalomügyét kudarcok érték és Kossuth tekintélye kezdett meginogni, sõt kezdett már közeledni avég, Szemere is szavát merte hallatni, „különösen mikor látta, hogy az országgyûlés (is) megelégelte azt az infeoris [alárendelt] szerepet, melyet eddig betöltött s végre nem volt hajlandó
Kossuth minden tettére áment mondani.” (Ugyanott) Mint láthatjuk azonban, nemcsak
Szemere, hanem maga az országgyûlés is csak akkor merte ezt megtenni, mikor Kossuth hatalma már ripegett-ropogott. Ez magyarul azt jelenti, hogy addig, míg ez be nem következett,Kossuthtal szemben nem volt szabadság, ha ez a szabadság még úgy törvénybe is volt iktatva.
A nemzet képviselete még csak azt se merte megtenni, hogy nemtetszésének hangot adjon.
Szemere 1849. július 25-én Szegedrõl Kossuthoz intézett levelében egyenesen kimondja,
hogy „írnoknak érzem magamat melletted”. (Steier: Haynau és Paskievics, II., 125. o.) Pedig
a magyar szabadság és a 48-as alkotmány bizonyára nem azt írja elõ, hogy a kormány feje, anemzet képviselõje, a király írnoka legyen. Sõt, jól tudjuk, hogy a Habsburgok ellen éppen
ellenkezõleg az volt a panasz, hogy õk még akkor is mindig minisztereik tanácsára hallgattak, mikor még nem alkotmányos, hanem önkényes uralkodók voltak.
Szemere e megfogalmazásánál jobban ki se lehetne fejezni azt az önkényuralmat, melyet
Kossuth a nemzet fölött (mert Szemere mint a nemzet megbízottja volt Kossuth mellett miniszterelnök) abban az idõben gyakorolt, mikor az szabadsága mámoros óráit élte. Ilyen panaszra az állítólagos Habsburg-elnyomás 400 éve alatt sose nyílt a nádor ajka, de még egyfõispáné se. Hiszen láttuk, hogy mi még akkor is halálra sértõdtünk a vasvári békének megkérdezésünk nélkül való megkötése miatt, mikor ahhoz a sereghez, melynek gyõzelmes vezére ezt a békét megkötötte, egy fillért se adtunk, s mikor királyunk hatalma és tekintélye a150

szentgotthárdi gyõzelemmel megszilárdult, nem pedig végét járta, mint Szemere szemrehányása idején Kossuthé.
A mi „elnyomott” õseink más esetben se amiatt háborogtak, hogy a király meg se kérdiõket és róluk, nélkülük határoz, hanem például azért, hogy hogy merte õket Bécsbe hívatni
véleményük megkérdezése végett, mikor a törvény azt írja elõ, hogy õ jöjjön hozzánk Pozsonyba országgyûlés keretében. Mi az „elnyomás” alatt olyan urak voltunk, hogy azt tartottuk, hogy a királynak kell hozzánk jönni, nem pedig nekünk hozzá.
Tudjuk, hogy Báthory István országbíró is (az utolsó ecsedi Báthory), mikor a király
Bécsbe kérte tanácskozásra, elõször állítólag elindult, aztán hátranézett, s mikor látta, hogy
Ecsed vára nem megy utána, megfordult s azt mondta, hogy „akkor én se megyek” és maradt.
De azért így is országbíró maradt haláláig. Ilyen urak és ilyen szabadok voltunk mi a Habsburgok „elnyomásában”, ellenben még miniszterelnökünk is sehonnai írnokká süllyedt vagy legalábbis annak érezte magát, mihelyt 48 meghozta az annyira áhított magyar „szabadságot”!
Látjuk, hogy Kossuth alatt a nagy „szabadságban” még maga az országgyûlés is „inferióris szerepben” érezte magát s joga mindössze csak abban állt, hogy Kossuth akaratára mindig
kimondhatta az áment. Valóban, mit kell gondolnunk annak az országgyûlésnek a szabadságáról, mely még Madarász szerint is 50 (sõt néha nem is 50-et, hanem csak 30-at mond) tagja
kivételével békepárti, azaz a királlyal való kibékülés híve volt, de ugyanakkor mégis egyhangúlag mondta ki a trónfosztást? Milyen szolgaságban élhetett ez az országgyûlés, mikor
mindezek ellenére mégiscsak akkor mert mozgolódni „inferióris szerepe” ellen, mikor már
urának és parancsolójának, Kossuthnak a hatalma is már megingott. A Habsburgok „elnyomása” alatt éppen ellenkezõleg volt: akkor mindig az „elnyomó” rettegett az országgyûléstõl,nem pedig megfordítva.
Még az a Szemere is, aki miniszterelnök létére az ellen kénytelen tiltakozni, hogy egyszerû írnok maradjon (Kossuth írnoka), abban a levelében, melyben ez ellen tiltakozik, az országgyûlésrõl megvetõleg azt írja, hogy „ez a ház gyámság alá való”.
Ide juttatta tehát a 48-as nagy szabadság azokat a féktelen, büszke magyar országgyûléseket, melyeket a Habsburg-császár mindig rettegett összehívni! S mi 48-at mégis történelmünk legdicsõbb korszakában kiáltottuk ki, s még ma is az ekkor állítólag megszerzett nagyszabadságot ünnepeljük!
A legszomorúbb azonban az, hogy nemcsak azok voltak méltatlanok, akik a nemzetet
ekkor királyával mesterségesen összeveszítették, hanem maga a nemzet se látszott többet érõnek, mint vezetõi. Legalábbis hivatalos képviselõinek testülete, a „gyámság alá való” képviselõház azt mutatja. Pedig szegény Petõfi és társai elõtte egy évvel megesküdtek rá, sõt az
esküvések egész sorozatát zúdították egymásra, hogy mihelyt a magyar nép maga veszi kezébe sorsa intézését, mi „rabok tovább nem leszünk”, sõt egyszerre „világszabadság” lesz, amennyország pedig a földre költözik.
Július 21-i kelettel Szemere egy emlékiratot szerkesztett meg Kossuthoz, melyben már
egész nyíltan kimondja, amit eddig senki se mert mondani, de mindenki nyomasztóan érzett.
Azt ajánlja benne, hogy legyen diktatúra s legyen Kossuth a diktátor (a szabadság országában
diktátor!), s ajánlatát azzal indokolja meg, hogy úgyis „Ön tettleg azt gyakorolta eddig név
nélkül”. (A valóságban ennél még felháborítóbb dolgot tett: a diktátorságot a szabadság nevealatt gyakorolta!) Mire való hát a további képmutatás? Nevezzük végre nevén a gyermeket.
„Ön az, írja neki tovább, akinek a kormányban legfõbb része van (noha az alkotmány
szerint, mint államfõnek, az államfõ helyettesének, semmi részének se volna szabad lennie) séppen Ön nem felel a nemzetnek” (az alkotmány szerint ugyanis az államfõ nem felelõs).
„Ön az, aki formákon (ezeket a formákat a Habsburgok idejében „törvénynek” és „alkotmánynak” neveztük s valóságos szentségnek tekintettük õket, olyan kényesek voltunk rájuk,mikor pedig a király túltette magát rajtuk, hit- vagy esküszegést emlegettünk) túl tevén magát, miniszterek nélkül kormányoz tettleg, minek következése az ellenkezõ intézkedés na-

151

ponként, és szüli a miniszterben azt az öntudatot, hogy ha nélkülözhetõ, szükségtelen is. (Tehát 48 minden vívmányáról az sül ki, hogy szükségtelen volt?) Mélyen érzem, hogy tettleg
csak a felelõsség a mienk, a kormány nem.”
Kossuth miniszterei tehát a törvény szerint olyasmiért voltak felelõsek, amit nem õk csináltak, sõt ami felõl meg se kérdezték õket. „Ön kormányoz, mi nem kormányzunk – folytatja Szemere. – Önnek talentuma s tevékenysége mellett csak puszta kivivõ személyzetre vanszüksége... A minisztérium kötelessége volna kormányozni. Ön a kötelességét még a formára
nézve sem engedte át. (Tehát még csak arra se törekedett, hogy legalább az önkényuralom
látszatát elkerülje. Nemcsak tényleg, hanem még külsõleg is gyakorolta az önkényuralmat.)
Ahol egy kormányoz, ott diktatúra van és legyen az, ez a hitem.” (Persze ezt csak azért
mondja, mert igazi meggyõzõdését nem meri még leírni.)
Szemere tehát megállapítja, hogy Kossuth alkotmányos uralomra képtelen. Csak diktátornak, azaz zsarnoknak való. Nem valami hízelgõ megállapítás egy szabadsághõsre. De hát
kétségtelen, hogy ha valaki nem diktatúra idején, hanem alkotmányos országban és éppen aszabadság kivívása után diktátoroskodik, az zsarnok, az a nép kijátszója, jogai lábbal tiprója.
De Szemere még ezt is mondja: „Én ismerem Önt s tudom, hogy miképp nem fél gyakorolni diktátori hatalmát, nevét, színét nem óhajtja”. Ez bizony magyarul annyit jelent, hogyÖn álnok, a nemzet becsapója. Ön homlokegyenest ellenkezõjét mondja annak, amit tesz.
De Szemere még egy más dolog miatt is nyílt diktatúrát tart ajánlatosnak. Azért, mert hamegmarad az alkotmányos, csalfa látszat s így továbbra is ülésezik az országgyûlés, az is bajt
fog csinálni, mert most már, hogy Kossuth tekintélye megingott, az is felbátorodik arra, hogy
ne legyen olyan báb, mint eddig volt, hanem érvényesíteni próbálja akaratát, ez pedig csak
növelni fogja a már úgyis meglevõ bajokat.
„Miért alkalmatlanabb a nemzetgyûlés (ma már), mint volt Debrecenben? – kérdi. – Mivel ott tökéletes gyámságban tartatott nemcsak önereje, hanem félelem hatása által is (s ezt a49-es miniszterelnök állapítja meg!), de másodszor nem akarja azon szerepet vinni, mely bár
hasznos volt a hazának (a Habsburgok alatt sose jutott eszünkbe, hogy a nemzet képviseletének megfélemlítése még a hazára hasznos is lehet), rájuk nézve dicsõségtelen volt.” (Eszerint
tehát 48 csak azért adott szabadságot a nemesség mellett a népnek is, hogy a valóságban
nemcsak a népet, hanem még a nemességet is megfossza attól a szabadságtól, melyet azelõtt
élvezett.)
Szemere e megállapítása természetesen nem jelenti azt, mintha õ a nemzetgyûlés e „dicsõségtelen” voltát a hazára csakugyan hasznosnak tartotta volna, hanem ezt csak azért írja,hogy a sok keserû igazság mellé, amit itt Kossuth fejéhez vág, egy kis vigasztalást is elegyítsen. De láthatjuk, hogy azt azért még így is nyíltan kimondja, hogy a magyar nemzetgyûlés
48-ban és 49-ben, tehát a magyar szabadság állítólag legdicsõbb korszakában „tökéletes
gyámság alatt tartatott” és hogy „félelem hatása alatt állt”.
De kérdem: Szabad-e az a felnõtt ember, aki „tökéletes gyámság” alatt tartatik, és aki„félelem” hatása alatt áll? S melyik jobb, melyik szabadabb állapot: az-e, mikor nincs országgyûlés, de azért nincs, mert a hatalom urai félnek tõle, mert ha van, akkor túlságosan is szabad, vagy az-e, ha van, de „tökéletes gyámság” alatt van, azaz nem tõle félnek, hanem õ fél?
Kétségtelen, hogy az elsõ a jobb állapot. Hát még ha azt is hozzávesszük, hogy azon,hogy a Habsburgok alatt nem volt országgyûlés, nem azt kell érteni, hogy sose volt, hanem
csak hogy egyes sötét korszakokban nem volt annyi, mint amennyit a törvény elõírt. Hiszen
egész sereg volt még I. Ferencnek 48-at megelõzõ „elnyomása” alatt is, I. Lipót alatt is, meg
Rudolf alatt is, mely Bocskai felkelését elõzte meg. A megyegyûlések egész serege pedig
szerte az országban még akkor is a legteljesebb szabadságban mûködött, mikor az országgyûlés szünetelt. De hogy se Rudolf, se Lipót, se Ferenc nem sietett összehívni mindig idejébenaz országgyûlést, egyedül csak azért történt, mert mindegyikük félt tõle és félnie is kellett tõle, annyira szabad volt.

152

Sokkal jobb, alkotmányosabb és becsületesebb dolog kissé húzni-halasztani az országgyûlés összehívását, mint összehívni minden szíre-szóra, sõt permanenciában [folyamatosan]
tartani, de viszont gondoskodni róla, hogy ne parancsoljon, hanem engedelmeskedjék; ne felelõsségre vonjon, hanem tudomásul vegyen és köszönetet szavazzon, mint Báthory István és
Báthory Gábor, Rákóczi György és Rákóczi Ferenc országgyûlései, féljen és „tökéletes
gyámság alatt” legyen, mint Kossuth apánk és már az „igazságos” Mátyás idejében is történt,
mikor a rendek már egyenesen azért könyörögtek a királynak, hogy ne hívja õket olyan sokszor össze.
Mikor akarja már egyszer a magyar nemzet észrevenni, hogy azok az idõk, mikor õseinkannyira követelték az országgyûlést, tulajdonképpen nagyon jó idõk, a szabadság virágzásának ideje volt? Azért szerettek õk akkor annyira országgyûlésekre összejönni, mert urak voltak õk ott, mert ilyenkor hízelgett nekik legjobban az udvar, mert ott tudtak királyuktól
jogokat kicsikarni, mert megmondhatták ott, amit akartak, s mert akkor az ország ügyeirõl ottvalóban õk döntöttek.
Mészáros Emlékirataiban (I., 271. o.) erre vonatkozólag ezt írja: „Némely, a világtörténetáltal ármányos rendes kormánytól a nép e fõnöke és legfõbb képviselõje (Kossuth) csak abban különbözött, hogy a magyar kormány élén õ, mint parvenü (magyarban nem tudok rá illõs jó kifejezést) képzelte a kormányt s nem mint az, évezredes szokás által támogatott és felkent személy, császár vagy király nevezet alatt.”„Volt itt is férfi- és asszonyintrika. Az elsõ régi magánhivatalnoki elvbarátokból, hízelgõkbõl
állott; a másik anyját (jaj!), feleségét (újabb jaj), nõtestvéreit (harmadik jaj, kivált ha Breznaynéra
gondolunk), ezek rokonait, barátait, pletykázó nõit stb. számlálta körében, mégpedig nagy
befolyással. Ki az elsõnél nem boldogult, a másodiknál udvarolt és a többinél célt is ért.”Kossuth például nõvérét nevezte ki országos honvéd fõápolónõvé, s mikor ezt tette, nem
az ebben megnyilvánuló érdekeltséget, rokonlátogatást és protekciórendszert szégyellte, hanem dicsekedett vele, mintha egyenesen a nemzetre és a honvédségre lett volna nagy nyereség és megtiszteltetés, hogy fõápolója a dicsõ Kossuth-család egyik fennkölt tagja lehet,akitõl a nemzetre természetesen csakis jó és üdvös származhat.
Ez a kinevezés például ilyen megfogalmazásban közöltetett: „Az összes tábori kórházakfõápolónõjévé Kossuth Zsuzsannát, özvegy Meszlényi Rudolfnét kinevezem, hogy kedvesnõvérem szelíd keblének neme s ösztönét követve, mint anya, testvér és hû honleány
intézkedend. Debrecen, április 16., 1849. Az ország kormányzó elnöke.” Máskor pedig így
vezeti be levelét: Magyarország kormányzója üdvözletét küldi X.Y.-nak. Milyen feltûnõ az
egyezés a pápai körlevéllel: Dilecte Fili! Salutem et apostolicam benedictionem! [Kedves Fiam! Üdvözletem és apostoli áldásomat küldöm!]
Mészáros azt írja (I., 277. o.), hogy a Honvédelmi Bizottmányból azért nem lett kormány
egész a trónfosztásig, tehát éppen a szabadságharc legfontosabb és idõben is hosszabb felében kormány nélkül azért maradt az ország, mert részint maga Kossuth is jobb szerette így,mert így nem volt olyan feltûnõ, ha õ maga kormányzott, mint ha formális minisztérium álltvolna mellette, részint mert nem is talált volna a minisztériumok élére megfelelõ embert. Aki
ugyanis érdemesebb volt, nem vállalta, aki pedig vállalta volna, abban nem lett volna köszönet. Aztán így zárja le Mészáros ezt a kérdést:„Tehát minisztérium nem alakulhatott. A várásnak és követelésnek meghiúsulását vagy
kijátszását azonban könnyen vette az országgyûlés, a közönség és a hírlapirodalom, s mi több:
ezért nyilvánosan fel sem szólalt (tehát most nem fájt senkinek a törvénytelenség, illetve anép kijátszása), ami annak a jele, hogy mily nagy népszerûsége volt Kossuthnak (a nemzetnek tehát elõbbre való volt a bálványa, mint a szabadság, az alkotmány vagy a népuralom), ki
nem akarván bevallani, hogy minisztérium alakítására képtelen, ezt „nincs most rá idõ” vagy„sürgetõbb dolgok tárgyalandók” szavaival el tudta simítani s tán szerette is, hogy ekképp az
összes polgári és hadi dolgokban tovább is kontárkodhassék.”153

„Már október óta – írja Mészáros (II., 19. o.) –, azaz midõn a hon forradalmi fázisba lépett, a különféle hadvezetõk és a különféle kormánybiztosok – kiknek száma légió vala –örömestebb leveleztek a Honvédelmi Bizottmánnyal s annak fejével, mintsem a hadügyminisztériummal, melynek feje mindig talált valami dorgálni valót, s aki a kis célokat sohasem
vette tekintetbe. A kormányfõnek külön eszméi lévén, ehhez fordultak leggyakrabban, akitõl
céljuk szerinti utasításokat nyertek, melyekrõl a hadügyér mit sem tudott. (Kossuthnak ezeket
a hadügyminiszter helyett hozzá irányított kérelmeket nem elintéznie kellett volna, hanem ahadügyminiszterhez áttennie, ha megtartotta volna a törvényt s az alkotmányt, s ha érzéke lettvolna munkatársai jogai iránt.)„E magánlevelezések többnyire kinevezéseket, elõléptetéseket tárgyaztak, miket a hadügyér csak végbevitt tettek után szeretett osztogatni, míg a kormány (értsd: Kossuth) a jó tettek reménye fejében is. (Kossuthnak ezeket még a tényleg már végbevitt érdemek után se lettvolna szabad osztogatnia, legfeljebb a kérelmeket a hadügyminiszternél támogatni. Ez a támogatás természetesen úgyis mindig eredményes lett volna.) Ebbõl szaporodó kérdések, követelések, csúszások, mászások s több ilyen aljasságok következtek.”„Igaz, hogy a tekintetbevételek (kivételezések, protekció) veszítik el a honokat, de az
még sebaj lett volna, hogy Kossuth csak saját sugalma szerint cselekszik ekképp, de ha a
Szentlélek nem sugallt neki, akkor a drágalátos Trézsi tette ezt neki egész rokonságával
együtt, kikhez a sok udvarló s hivatalvadászó sereglett, kik többnyire célt is értek.” (Gondolhatjuk, mennyi bosszúságot okozhatott az illetékeseknek Kossuth „fennkölt” neje, ha még ajámbor és türelmes Mészáros is ismételten csak ilyen gúnyosan emlegeti! Látni fogjuk majd,
hogy Pálffy ugyanígy emlékezik meg róla.)„S még a család ezen bûneit is meg lehetne bocsátani, ha félig-meddig becsületes egyéneket ajánlott volna az. De midõn csalókat, pénzzsarolókat és az egész hon megvetésével
dicsekedhetõ gyávákat mozdított elõ, ez már émelygést okozott.” (Mivel értékes emberek baráti köre is általában értékes szokott lenni, Mészáros e tapasztalata nem valami hízelgõ következtetésre jogosít fel magát a Kossuth-családot illetõen is. Ez bizony annak indirekt
megerõsítése, amit Thewrewk József ír róla.)Tudjuk, hogy 48 agitátorai a bécsi „kamarillában” sejtették azt a nõkbõl is álló titkos hatalmi kört, mely az „ármányt” szõtte ellenük és minden bajuk okozója volt. Ma már a történetírás ott tart, hogy Bécsben ez idõben semmi kamarilla nem volt, a hölgyek pedig(nevezetesen Zsófia fõhercegnõ, akit a 48-asok a kamarilla fejének gondoltak) sokkal kevésbé avatkoztak bele a politikába, mint gondolnánk. Ellenben a 48-as hazai kútfõkben nemegyszer találkozunk a gúnyosan emlegetett „kamarilla” névvel, mikor Kossuth nõi környezetére,
feleségére és annak rokonságára alkalmazzák ezt az akkor annyira gyûlöletessé vált szót. Ez
a „kamarilla”, mint láthatjuk, nemcsak rémkép és agitációs célra kitalált eszköz volt, mint a
bécsi kamarilla a 48-asok szájában, hanem a valóságban is megvolt és tényleges befolyással
bírt.
„A sok példából csak egyet hozok fel – folytatja Mészáros –, egy vadászezredest, aki
egész élete alatt csak Haynau által történt felakasztásakor mutatott bátorságot és akit a hadügyér aljas tetteiért elûzni készült. (Pedig mi eddig azt hittük, hogy akiket Haynau felakasztott, azok egytõl egyig hõs honfiak és az ország színe-java volt.) Ez tömjénezni tudván
mindkét nemû hamis isteneknek, oly nagy kegyben állott, az atilla és a szoknya elõtt, hogy
büntetés helyett nagyobb családi térrel tiszteltetett meg Erdélyben, mit azzal érdemelt meg
talán, hogy a kormányfõ gyermekeit hadnagyokká öltözteté s így mutatá, s kiket – ha a hadügyér nem ellenzi – az ausztriai fõhercegek példájára ki is neveztetett volna, mit az asszony
bizonyára szívesen lát vala. Az atyától azonban fölteszem, hogy ezt meg nem engedi.”
Az köztudomású, hogy Kossuth és a kormány Pestre való ünnepélyes bevonásakor (Budavára visszavétele után) Kossuth két kis fia hadnagyi egyenruhában díszelgett szülei körül sláthatjuk, hogy anyjuk csakugyan ki is akarta õket neveztetni hivatalosan is tisztekké s ezt

154csak Mészárosnak, a hadügyminiszternek, sikerült megakadályoznia, mert úgy látszik, hogy
azt még Kossuth is kissé ildomtalannak találta, hogy még fiait is õ maga nevezze ki tisztekké
még csecsemõkorukban. Mint látjuk, az engedékeny Mészáros ebben mégis sarkára állt.
A Nemzeti Bizottmány tagjairól azt írja Mészáros (II., 21. o.), hogy noha – mint mi isemlítettük már – kevés kivétellel a leghevesebb túlzókból állottak, „elõbbi ábrándjaikból már
igen is kijózanultak (kivéve itt a kis kapucinust, Madarászt, ki Couthon jakobinizmusából sohasem vetkezett ki)” s míg azelõtt Mészáros ellenségei voltak, most jóbarátaivá váltak. Mihelyt ugyanis felelõs állásba kerültek és egy kis tapasztalatot szereztek, mindjárt belátták
hajdani túlzásaik helytelenségét.
„Beligazgatási dolgokban gyakorlottak voltak s hol a kormányfõ lángesze szüleményeit
nem kényszerültek módosítani vagy ellenezni, azokat igazságos szellemben vezették.”„Mivel az események több árulót teremtettek, mint a véleménykülönbségek, s mivel
ezekkel, valamint a hanyag tisztviselõkkel vagy az elegendõ számú idõn kívüli ellenesekkel
sokat kellett veszõdni (ez is bizonyítja, mennyire nem lelkesedett a nemzet 48-ért), azért az akasztófa gyakran pendíttetett meg anélkül azonban, hogy azon áldozatokat szerettek volna látni.”„A hízelkedõknek erõsebben tudtak ellenállni, mint fejök, s mivel higgadt komolysággal
vezették az ügyet, bár a nép társaságát nem keresték, mégis megtartották annak tiszteletét,úgyhogy mikor leköszöntek, a nemzet hálával gondolt rájuk. E hálát nyilvánosan is kifejezi anemzet irántuk, ha a bizottmány egyik tagja, az alacsony haszonkeresésébõl reá bízott kincseket elsikkasztó Madarász László, közéjük nem tartozik, kinek nyomorult tette csak késõbb
jutott napfényre, miáltal a bizottmány tekintélye homályosodni is kezde.”„E kormánytestületnek szintén voltak bajai a kormányfõvel, s mivel ügyeit annak azon
szobájában végezte, amelyik mellett a nõi család tartózkodott, ez a hivatalos vitákat kihallgatta (szép kis országkormányzás!), maga körében azt újra megvitatta s aztán fölcifrázva tálalta a kormányfõ elé.” (Kossuth ugyanis igen sokszor nem volt jelen a bizottság ülésein.
Nem ért rá.)„Innét származtak azon elõnyök, hogy elõször is a titkos ügyek nyilvános titokká váltak,
s másodszor, mivel lehetetlen volt a kormányfõ több hevenyészetét nem rosszallni, ez besúgatván neki, az személyes ellenségeskedésekre adott alkalmat.”
Ha Kossuth férfi lett volna, s mint akinek lelkiismerete nincsen rendben, nem félt volna
mindenkitõl, hanem gyanakodott volna mindenkire, s azt se tartotta volna olyan fontosnak,
mit beszélnek róla, fõként pedig, ha államfõi kötelességét a törvénynek megfelelõen teljesítette volna, feleségének az államügyek vitelébe való beavatkozásának és konkolyhintésénekelsõ kísérletét azonnal visszautasította volna, sõt a hallgatózás lehetetlenné tevésére még a
Nemzeti Bizottmány hivatalos helyiségét is azonnal áttette volna máshová. Így azonban
kénytelenek vagyunk azt gondolni, hogy talán készakarva tette éppen ebbe az intim fekvésû
szobába. Kossuthnak igen nagy fogyatkozása volt, hogy egyéni ügyeit túlságosan is azonosította a nemzetéivel.
E családi kamarilla illetéktelen és egészségtelen befolyására jellemzõ, hogy mikor Kossuth a Dembinszky–Görgey ellentét kiegyenlítésére, mely a nemzeti ügy szempontjából
annyira fontos volt, a táborba utazott, oly hirtelen visszatért megint, hogy Dembinszkyvel
nem is találkozott.
„A kormányzó visszatérte fõ okát – írja Mészáros (II., 64. o.) – neje, Trézsi, kedves honanyánk, szolgáltatá. Ez a tanácskozási szoba ajtaja mögött hallgatózván, a Honvédelmi Bizottmányban férje ferde hevenyészetei ellen némi kikelést hallott. Ezen ok, meg az, hogy arendõri álminiszter és a nõcsalád tanácsosa (Madarász) részint feketébben festette a kikeléseket, részint pedig mivel Perczel s az országgyûlési töredék ellenzékiességébõl lázadást, sõtösszeesküvést szaglált ki s súgott be, elégséges volt arra, hogy ezen lázadás megelõzésére az
elnök rögtöni visszatérését és megjelenését követelje.”155

Láttuk, hogy Mészáros takarékosan bánt az ország pénzével. Mint hû sáfár [gazda, intézõ], sose felejtette el, hogy az ország pénze nem az övé, s hozzá az ország népének keserves
verejtéke tapad. De a kinevezésekkel és kitüntetésekkel is takarékoskodott, részint mert ezek
is kiadást (nagyobb fizetést) jelentettek (a kitüntetésekkel évjáradék is járt), részint hogy a túl
sûrû adományozással ezek a kitüntetések el ne veszítsék értéküket. Mivel pedig mindezek adolgok egyébként is az õ, nem pedig az elnök hatáskörébe tartoztak (aki a katonai kitüntetéseket és elõléptetéseket még akkor is jogtalanul és alkotmányellenesen intézte, mikor már az
ország megválasztott kormányzója volt, ekkor pedig még nem volt más, mint csak a Honvédelmi Bizottmány elnöke), Mészáros Kossuth parancsai ellen néha kifogást tett s nem sietett
mindig azonnal teljesíteni. Ekkor aztán megtörtént az a hallatlan dolog, ami még egy királytól is tûrhetetlen lett volna alkotmányos államban, hogy Kossuth megírta a hadügyminiszternek, hogy „elunván ellenvetéseit, azokat megtiltja (!) s feltétlen engedelmességre hívja fel”.
(Mészáros, II., 165-166. o.)Tudvalevõ, hogy alkotmányos államban még a király se adhat tárcája ügyeit illetõen egy
miniszternek parancsokat. Megteheti, hogy elbocsátja a minisztériumot, bizonyos esetekben
még az országgyûlést is feloszlathatja és új választásokat rendelhet el, de addig, míg a miniszter hivatalban van, az államfõ nem avatkozik bele a kormányzás munkájába, annál kevésbé küldhet neki parancsokat a „feltétlen engedelmességre”.
Képzelhetjük mindebbõl, micsoda önkényes zsarnok lett volna ebbõl a „szabadságért”
rajongó Kossuthból, ha véletlenül õ születik Habsburgnak! Joggal jegyzi meg Mészáros,hogy vele, mint hadügyminiszterrel való viselkedésével „a constitucionális szellemet mégmielõtt az ország övé lett volna (mindez ugyanis 1849. április elején, még a trónfosztás kimondása és Kossuth kormányzóvá való választása elõtt történt), oly hamar pofon csapta”,
hogy „ez már amint idõtlen, úgy nevetséges is volt”.
Csakugyan a helyzetnek ennyire nem ismerése vagy ismerni nem akarása még egy gyerek részérõl is sok lett volna. Mészáros szerényen, de egyúttal kijózanítólag csak azt felelteszigorú fõnökének, hogy ezt a feltétlen engedelmesség követelését majd a ház elé terjeszti.
Parancsot ugyanis az alkotmány szerint csak az országgyûléstõl vehetett egy miniszter, tehát
engedelmességével is egyedül csak a nemzet képviseletének, az országgyûlésnek tartozott.
De annak Kossuth is épp úgy engedelmeskedni tartozott, mint Mészáros.
Világos, hogy Mészáros végül mégse vitte az ügyet a ház elé, mert ezzel viszály keletkezett volna, Kossuth tekintélyét ugyancsak megrendítette volna és így a nemzeti ügynek nagyon ártott volna. A Kossuth gyámsága alatt tartott országgyûléssel egyébként se sokra ment
volna, mert úgyszólván senki se mert volna meggyõzõdése szerint szavazni. Hiszen maga az országgyûlés is körülbelül ugyanolyan viszonyban volt Kossuthtal, mint Mészáros, a miniszter.
Láttuk, hogy Kossuth mikor a táborba utazott, egyenesen megtiltotta az országgyûlésnek,
hogy távollétében politizáljon. Akkor természetesen a ház is felháborodott ezen, mert hiszen
hallatlan alkotmányos sérelem és törvénytelenség volt, de az országgyûlés is, mint Mészáros,csak duzzogni mert, azt is csak magánúton, de nem nyíltan tiltakozni. Mi tiltakozni csak a
Habsburgok „elnyomása” alatt mertünk.
Ezek az önkényes parancsolgatások, sõt „feltétlen engedelmességre” való felszólításokés más törvényes jogkörébe való törvénytelen beavatkozások még akkor is sértõk és tûrhetetlenek lettek volna, ha egy olyan megközelíthetetlen és egyedül csak a köznek élõ államfõtõl
származtak volna, mint amilyen például II. József volt. De mivel mindenki tudta, hogy Kossuth nejének és neje uszályának is nagy része volt benne, ezeknek fõ tanácsadója pedig amindenkitõl gyûlölt Madarász volt, még sértõbbé és elviselhetetlenebbé vált a dolog.
Mikor a katonai kudarcok s a nemzetivé tett ügy hanyatlása miatt Kossuth tekintélye isalaposan megcsökkent már, hallatszottak is morgolódások mind sûrûbben. Például az utolsó
felvonásban, mikor már a kormány Szegedre volt kénytelen menekülni, az ott megjelenõ
„Hírlap”-ban már ilyesmi is megjelent: „Szeretett kormányzónk körül máris veszélyes udvar-

156

szerû környezet alakul, melynek hivatása inkább az emberiség fájdalmai enyhítése lenne. Anõnem befolyását a kormányzói termekben nem találjuk rendeltetése szerintinek és hatáskörét azokon kívül nem mindenben cél- és rendszerûnek.” (Mészáros, II., 331-332. o.)Önkénnyel, törvénytelenséggel, hit- és esküszegéssel vádoljuk a Habsburgokat, mert
nem mindig tartották meg pontosan az országgyûlések összehívásának évenkénti vagy késõbb háromévenkénti idejét (mintha bizony nálunk a politikai élet állandó túltengése, a túlságos szólásszabadság és turbulenciára való hajlam miatt és az állandó háborúk miatt nem lettvolna rá éppen elegendõ okuk); vagy mert Rákóczit nem itthon tartották fogva, hanem Bécsújhelyre szállították (mintha bizony nem tudott volna megszökni börtönébõl még Bécsújhelyen is); vagy mert a magyar fõurakat egyszer Bécsbe hívta tanácskozásra; vagy mert avasvári békét a nemzet hozzájárulása nélkül kötötte meg (mintha bizony az udvar az azt megelõzõ és lehetõvé tevõ szentgotthárdi gyõzelmet is nem a nemzet hozzájárulása nélkül aratta
volna); vagy mert Lamberget miniszteri ellenjegyzés nélkül merte kinevezni békebiztosnak(mintha Batthyány, a miniszterelnök, nem hangsúlyozta volna ugyanakkor, hogy az ellenjegyzés nem azért hiányzik, mert õ nem hajlandó rá).
Az azonban meg se kottyan nekünk, hogy – noha az alkotmányosságra természetesen
Kossuth is megesküdött s õt a törvény még sokkal jobban kötötte, mint a Habsburgokat – aszabadságharc végén a Görgey táborába küldött két minisztert: Szemerét és Batthyány Kázmért úgy bízta meg még azzal is, hogy a magyar koronát a cári család valamelyik tagjának
felajánlják, hogy erre az országgyûléstõl nemcsak felhatalmazást nem kért, hanem az országgyûlés tagjaival errõl még olyan magántanácskozást se tartott, mint amilyenre Lipót ennél sokkal kevésbé jelentõs dolgokban is meghívta a magyar vezetõket. (Mészáros, II., 341. o.)Lipót eljárásán megbotránkozott az ország, mert a törvény nem magántanácskozást, hanem országgyûlést ír elõ, hogy az ország ügyeit megtárgyalja. Kossuth eljárásán nem akadt
fenn s ma se akad fenn senki, noha õ az ország képviselõit még magánúton se kérdezte meg
akkor, mikor az ország sorsának esetleg évszázadokra szóló eldöntésérõl volt szó.
De az is ugyancsak botrányos hátba rúgása volt a magyar alkotmánynak és szabadságnak, hogy Kossuth az utolsó magyar sereg fõvezérletét, melynek Haynauval kellett megütköznie és az ország sorsát eldöntenie, úgy bízta rá Görgey helyett Bemre, hogy senkit, sem az
országgyûlést, sem minisztertársait meg nem kérdezte. Ez még akkor is törvényszegés és alkotmánysértés lett volna, tehát részérõl esküszegés is, ha most is csak olyan jelentéktelen dologról lett volna szó, hogy az országgyûlés már az idén üljön-e össze, vagy pedig csak
néhány év múlva (mivel a régi országgyûlés tanácskozásai többször merõ szóvitákba fúltak s
csak az elkeseredést és a bajokat növelték, ugyancsak nehéz volt eldönteni, melyik volt jobb:a törvény betûjének megtartása-e vagy megszegése), 49-ben azonban az egész ország sorsát
döntötte el a vezér jó megválasztása.
Ha tehát Kossuth rosszul választott, még akkor is meglenne a felelõssége, ha az országgyûlés jóváhagyásával cselekedett volna. Így azonban, mikor Bem kinevezése még Steier
megállapítása szerint is (Haynau és Paskievics, II., 196. o.) törvénytelenül történt, az önkényen, az alkotmánysértésen és esküszegésen kívül egyedül õt kell okolnunk a temesvári csatas vele a magyar szabadság elvesztéséért is, mert a szerencsétlenséget Bem személye is okozta, s ugyanekkor már Aradon volt Görgey serege is, s csatlakozásának meg nem várása szintén megbocsáthatatlan bûn volt.
A Görgeyvel való egyesülést mindenki be akarta várni, csak Bem nem, s az egyesült sereggel és Görgey vezérlete alatt mégiscsak több remény lett volna a gyõzelemre. Világos,hogy azt nem Kossuth szabta meg Bemnek, hogy Görgey megérkezése elõtt megütközzék, deaz tény, hogy „õ szolgáltatta ki e hadvezéri hazárdõrnek Magyarország legnagyobb seregét”(Steier, 199. o.), mégpedig tisztán Görgey elleni ellenszenvbõl (Bem is emiatt ütközött meg
Görgey megérkezése elõtt), s mindezt ráadásul egyedül a maga szakállára, az országgyûlés
megkérdezése nélkül. Világos tehát, hogy az emiatt bekövetkezett végsõ szerencsétlenségért

157

is egyedül csak Kossuth felelõs. Még ha a temesvári csata sikeres lett volna, még akkor is felelõsségre lehetett volna vonni érte.
Itt még Steier is ilyen ítéletet mond: „Õ, aki mindig arról beszélt, hogy ellensége a diktatúrának, diktátori tirannizmussal [zsarnoksággal] szállt szembe a közérdekkel, a közkívánsággal és diktatórikusan intézte el a fõvezéri kérdést”. (199. o.)
Kossuth bûnét növeli még, hogy még csak azt se mondhatjuk, hogy jóhiszemûen tévedettés hogy azt hitte, hogy a nemzet érdekeit szolgálja vele, noha a nemzet alkotmányának s rá
tett esküjének megszegésével. Mert hiszen nyilvánvaló, hogy Görgey helyett elsõsorban azért
lett Bem a fõvezér, diktátori önkény eredményeként, mert Kossuth Görgeytõl félt és neki egy
olyan gyõzelem, melyet Görgey arat, nem volt kívánatos. Az csak a hazára lett volna elõnyös, de nem Kossuthra. Ellenben Bem (akkor még) Kossuth embere volt.
Mikor Kossuth utólag a kormánytanácsban közölte, hogy Bemet tette fõvezérré, hajdani
jóbarátja, az õt azelõtt „kedves Lajosom”-nak szólítgató Csányi (de még most is egyedül
csak õ) kijelentette, hogy Bem kinevezése törvénytelen, mert miniszteri ellenjegyzés nélkül
történt. (Pedig most nem csak azért hiányzott az ellenjegyzés, mert az illetékes miniszter helyeselte ugyan, de még nem volt az aláírásra ideje és alkalma, mint azon ellenjegyzés hiányának esetében, melynek alapján Kossuth a nemzetet összeveszítette királyával.) Kossuth ekkor
azzal intézte el Csányi kifogását, hogy – az elsõ téves hírek alapján – közölte a minisztertanácsban, hogy Bem csatája gyõzelemmel végzõdött.
Hát még milyen törvénytelen és alkotmányellenes volt Kossuth lemondása és Görgey
diktátorrá tevése! Diktátort, tehát az alkotmány felett álló és a nemzet beleszólása nélkül kormányzó egyént nem ismer a magyar alkotmány. De ha a különleges viszonyok s a nemzetéletét fenyegetõ nagy veszély (de miért kellett Kossuthnak a nemzet életét ebbe a nagy veszélybe sodorni?) rövid idõre megokolttá vagy szükségessé teszi is az ilyen rendkívüli intézkedést, világos, hogy szükségességét nem egy ember állapítja meg, döntheti el és választhatja
ki a diktátort a maga szakállára. Még akkor se, ha ez az ember Magyarország kormányzója,
sõt félistenként tisztelt legnagyobb fia, hanem egyedül csak a nemzet törvényes képviselete.
Emlékezzünk csak, milyen fenyegetõ hangon kiabált törvénytelenséget és alkotmányszegést Kossuth akkor, mikor V. Ferdinánd lemondott és helyét Ferenc József a magyar országgyûlés megkérdezése nélkül foglalta el. Pedig hát ez teljesen a magyar alkotmány elõírása
szerint történt. Mert világos, hogy a király az alkotmány értelmében lemondhat és e tettébe
az országgyûlés se szólhat bele, mert nem kényszerítheti arra, hogy tovább is uralkodjék, ha
nem akar.
Azt is a magyar alkotmány mondta, hogy utána a trónon Ferenc József következzék,
mint apjának legidõsebb fia, ha apja, Ferenc Károly is lemondott. Igaz, hogy mindezt az országgyûlésnek is be kell jelenteni, de ez a bejelentés itt csak formaság, mert hiszen világos,hogy az országgyûlés ilyenkor mást nem tehet, mint hogy a dolgot tudomásul veszi. Ha nem
veszi tudomásul, akkor az országgyûlés követ el törvénytelenséget.
Hogy akkor ezt a formaságot az udvar nem kérte a magyar országgyûléstõl, arra is megvolt a törvényes és alkotmányos oka, mert hiszen a magyar országgyûlés akkor már – éppen
Kossuth lázítására – már a törvénytelenség útjára lépett: megtagadta az engedelmességet a királynak s a Pragmatica Sanctióból folyó kötelességei teljesítését. Hogy Ferenc József emiattegyelõre nem koronáztatta meg magát, az se lehetett érv, mert hiszen a magyar király kormányzása elõtt is már magyar király, s jogait épp úgy gyakorolhatja, mint megkoronázása után.
Egész más volt azonban Kossuth esete, akit ideiglenesen választott meg kormányzójának
a forradalomban levõ nemzet. Lemondani neki is joga volt, mert természetesen õt se lehetettarra kényszeríteni, hogy akkor is kormányzó legyen, mikor már nem akar, bár neki joggal
vethették volna szemére, hogy neki illenék megennie azt a levest, melyet fõzött, s ha õ vezette bele a katasztrófába a nemzetet, akkor vezesse is ki belõle õ. De ha Kossuth lemondhatott
is a kormányzóságról a nemzet megkérdezése nélkül, semmiképpen se adhatta át méltóságát

158

annak, akinek õ akarta, s még kevésbé tehette diktátorrá azt, akinek hatalmát átadta. Csak
egyedül a nemzetgyûlés szabhatta volna meg, ki legyen helyette a hatalom új birtokosa, éshogy az diktátor legyen-e vagy kormányzó, vagy király, vagy köztársasági elnök, s hogy hatalma ideiglenes legyen-e vagy végleges.
Kossuth ezt mind egymaga állapította meg. Az országgyûlés megkérdezése nélkül õ maga választotta ki utódját, át is adta neki a hatalmat ugyancsak az ország megkérdezése nélkül
és diktátori hatáskörbe adta át, szintén teljesen a maga akaratából. Kossuth tehát felmentette
Görgeyt a magyar alkotmány és a törvények megtartása alól s ez olyan vétek az alkotmány, aszabadság és a nemzeti önrendelkezés ellen, amilyent a nemzet ezeréves történelmében még
senki se követett el.
Még csak azzal se menthetjük Kossuth eljárását, hogy sietõs volt a dolog s egyébként isakkor már a képviselõknek csak egy kis töredéke állhatott volna rendelkezésre. Ilyen alapon
ugyanis a Habsburgok minden állítólagos törvénytelenségét is ki lehetett volna magyarázni.
Ha Kossuthnak nem lett volna már ideje és lehetõsége arra, hogy tervét az országgyûlés elé
terjessze, akkor éppen ezért le kellett volna tervérõl mondania. Amihez valakinek nincs joga,
akkor sincs hozzá joga, ha rendkívüliek a körülmények.
De a hamarosan bekövetkezõ események megmutatták, hogy Kossuthnak erre az országgyûlés hozzájárulása nélkül megvalósított tervére nem volt semmi szükség s nem is használt
vele az országnak semmit, sõt inkább ártott. Erre a hatalom-átruházásra egyedül csak Kossuthnak volt szüksége, hogy idejében menekülhessen, s mivel attól félt, hogy Görgey elfogatja, éppen azért választotta õt utódjának, hogy ezzel Görgeyt kiengesztelje, s így ne kelljen
félnie tõle.
De Kossuth nem azért létesített diktatúrát a saját szakállára, mert az országgyûléssel nemállt módjában tárgyalni. Hiszen ebben az irányban egyáltalán nem is tett lépéseket. Nem ispróbált alkotmányosan eljárni. Még azoknak az eszközöknek a felhasználásával se próbáltaönkényességét enyhíteni, melyek rendelkezésére állottak. Például nem terjesztette tervét jóváhagyás vagy akár csak hozzászólás végett a miniszterek és képviselõk azon része elé se,akik még Aradon voltak, akikkel tanácskozhatott volna s így a rá nehezedõ irtózatos felelõsségnek legalább egy részét velük megoszthatta volna. Még kísérletet se tett tehát, hogy anemzetet is megkérdezze s a rá nehezedõ nagy felelõsséget másokkal is megossza.
Szemere „Politische Charakterskizzen aus dem ungarischen Freiheitskriege: Ludwig
Kossuth”, Hamburg, 1853. címû mûvében (68. o.) nyíltan kijelenti, hogy Kossuth 1849. augusztus (õ nyilvánvaló tollhibából áprilist ír) 11-én déli 12 órakor ruházta a diktátorságot
Görgeyre s ugyanezen nap reggeli kilenc órakor, mikor minisztertársaival együtt ült a minisztertanácsban, egy szó említést errõl elõttünk nem tett (!). Igaz, hogy legtöbb minisztertársával
utólag aláíratta a dolgot (mindegyikkel azonban nem, mert egyesekkel akkor már nem tudottérintkezésbe lépni), de hogy addig, míg meg nem történt, egyenesen eltitkolta elõttük a dolgot, megdöbbentõen bizonyítja, milyen gõgös fölényben érezte magát minisztertársaival
szemben még bukása napján is. De egyúttal mutatja azt is, milyen „bizalommal” viseltettek
irántuk. Bizonyára nem azért járt el így, mert õk viszont bizalommal voltak õiránta.
Tudvalevõ, hogy Kossuth a lemondása aláírása után rögtön menekült is Aradról s Szemere és Batthyány Kázmér, a külügyminiszter, akik nem írták alá se a lemondást, se a diktátor-kinevezést, menekülésük közben még aznap találkoztak vele Radnán, mely három óra
járásnyira fekszik Aradtól. A két miniszter (akiknek egyike egyenesen a miniszterelnök volt)
csak ekkor és így tudta meg tõle, hogy lemondott, hogy vele együtt õk maguk is lemondtak
és hogy Görgey diktátor.
„Milyen jogon mertél te – mondta neki ekkor Szemere (69. o.) – a minisztertanács megkérdezése nélkül lemondani?”„Igazad van – felelte neki Kossuth –, de hát itt ketten tiltakozhattatok ellene.”

159

„Erre az ügyvédi feleletre – írja Szemere – gúnyosan ezt feleltem neki: Igazán rendkívüli
nagylelkûség volt Görgeytõl, hogy a kezébe adott teljhatalom alapján téged el nem fogatott.”„Gondoltam rá – felelte Kossuth. – Az õ hatalma csak ma este kilenc órakor kezdõdik s
arra én már régen elinaltam.”„Ez volt a felelete – írja Szemere. – Igen, magára gondolt, de a hazájára nem. Ez kicsinyben Kossuth arcképe.”Mint nemsokára kitûnik, mi Görgeyrõl se vagyunk valami nagy véleménnyel, mégis meg
vagyunk róla gyõzõdve, hogy neki Kossuth elfogatása eszébe se jutott. Kossuth azonban –mint láthatjuk – félt ettõl, tehát neki eszébe jutott. Õ ezt Görgeyrõl feltette. Ebbõl Kossuth
jellemére is következtethetünk, mert az emberek maguk után ítélve szoktak következtetni
mások jellemére.
Az se éppen válik becsületére Kossuthnak, hogy augusztus 11-én lemond, a hatalmat
Görgeyre ruházza, mégpedig minden megkötés nélkül, korlátlanul és diktatúra alakjában s
már augusztus 14-én Teregováról mégis azt írja Bemnek, aki folytatni akarja a hadmûveleteket, hogy gyûjtse össze a képviselõket és alakítson belõlük bizottmányt. (Steier: Haynau és
Paskievics, II., 217-218. o.) Ehhez Bemnek nem volt joga, ha Görgey diktátor volt, Görgeyt
pedig éppen az a Kossuth tette diktátorrá, aki már három nap múlva ezt a különös tanácsot
adta Bemnek.
Magának Kossuthnak lett volna kötelessége ilyen bizottmányt alakítani, mielõtt lemondott s lemondási és diktátorsági tervét elibük terjeszteni. Akkor õ ezt nem tette. Most azonban, mikor már volt diktátor és ez a diktátor éppen az õ akaratából nem Bem volt, õlegkevésbé ajánlhatta a bizottmány alakításának tervét nem Görgeynek, hanem Bemnek. Ezzel ugyanis vagy vissza akarta venni Görgeytõl azt, amit mindössze három napja éppen õadott neki (de ha még adni se volt neki joga annak ellenére, hogy akkor még az ország kormányzója volt, vajon milyen joga volt visszavenni tõle, amit már egyszer odaadott, akkor,
mikor már nem volt az ország kormányzója?), vagy pedig csak borsot akart törni Görgey orra
alá vetélytárs állításával, a már tönkretett országot pedig megosztani és újabb zavaroknak kitenni. Annyi bizonyos, hogy eljárása mindenképpen olyan volt, amelyre mindent mondhatunk,csak azt nem, hogy törvényes, okos, jellemes vagy jóhiszemû. Így nem államférfiak, annál kevésbé hazafiak szoktak cselekedni, hanem csak felelõtlen és lelkiismeretlen bajkeverõk.
Befejezésül mondunk még pár szót Kossuth állítólagos királysági vágyairól. Az a mérhetetlen hiúság és nagyravágyás, ami, mint látni fogjuk, Kossuthban kétségtelenül megvolt s
amelyet még Steier is nemcsak megállapít benne, hanem igen hangsúlyoz is, kétségtelenné
teszi, hogy voltak benne ilyen titkos vágyak. Láttuk, hogy elsõsorban magára gondolt, mikor
a detronizálással annyira sietett. Attól kellett félnie ugyanis, hogy ha tovább vár, akkor jövendõ nagy gyõzelmei miatt (melyeket hiszékenységével és hevülékeny fantáziájával Kossuth
bizonyosra vett) már nem õ, hanem Görgey lesz a nemzet kedvence.
Egészen bizonyos, hogy nagy szerepet játszott e vágy abban is, hogy a Habsburgok detronizációjával egyidejûleg nem mondhatta ki egyúttal a köztársaságot is. Az ugyanis egészen
bizonyos, hogy abban a debreceni nagytemplomi sokadalomban, mely sokkal inkább népgyûlés volt, mint országgyûlés, ez is sikerült volna neki, ha akarta volna. Az, hogy egy félévvel elõbb még István nádornak, sõt Batthyánynak ajánlotta fel a koronát (ezzel már akkor
is elárulta diktátori hajlamait, mert hiszen ekkor is egymaga akart dönteni az ország sorsáról),nem bizonyítja, hogy késõbb se akart õ maga király lenni.
Az csak természetes, hogy sikerei elején még nem gondolhatott a maga királyságára. Távolról egyébként már a korona másnak ajánlásával is azt készítette elõ, hiszen ehhez az elsõlépés az volt, hogy a koronát levegye annak a fejérõl, akit törvényesen illet. A korona István
nádor vagy Batthyány fején se volt jogosabb, mint Kossuthén; ha azok viselhették volna, akkor õ is viselhette volna. Egyébként is az a korona, melyet nem a nemzet, hanem Kossuth ad,160tulajdonképpen Kossuth uralmát jelenti. Az olyan király, akit Kossuth tett királlyá, legfeljebb
a többi magyar királya lehetett volna, de nem Kossuthé.
„Vágyott-e Kossuth a magyar koronára?” – kérdi Pálffy. (Magyarországi és erdélyi urak,
266. o.)„Titkon igen – feleli rá. – S e titkos vágyának elõkészítõ orgánumául neje, Meszlényi
Zsuzsanna szolgált.” (Láttuk már, hogy Kossuth neje nem Meszlényi Zsuzsanna, hanem Terézia volt. Zsuzsanna Kossuth egyik testvérének volt a neve. Annak, akit a honvédség fõápolónõjévé tett, hogy „szelíd keblének nemes ösztönét” követhesse).
„E nõ, ki határtalan s pórias büszkesége és ostobasága által” (Gyõrben azt beszélték róla,
hogy a bálban – még lány korában – gõgjében úgy szokott kezet fogni azokkal, akiket nem
talált magához elég elõkelõnek, hogy a kesztyûje végét lendítette feléjük) „szövetkezve elvetemedett, ravasz kalandorokkal férjét a hínárba s az országot a veszélybe mind bennebb-bennebb vitte, nyíltan és tartózkodás nélkül beszélte, hogy az ország legtekintélyesebb emberei(bizonyosan a Madarászok és Mérei Mór) azon a nézeten vannak, hogy férjének el kell vállalni a királyságot és magát megkoronáztatni. De Lajosa oly szerény s a haza szolgálatában
annyira elbetegesedett, miszerint vonakodik engedni azon számtalan felhívásnak, melyek
minden felõl hozzá intéztetnek. S noha õ maga, Meszlényi Zsuzsanna, se vágyik a koronára,
Isten látja, de õ is azt hiszi, hogy az országnak csak a Lajos megkoronáztatása által lehetne
visszaadni a nyugalmat és a biztonságot.”„Nevetséges része ezen komédiának pedig az, hogy a koronajelvények a Kossuth szállásán levén letéve, neje április 14-e után naponta fejére tette a koronát, nézve és gyönyörködve
a tükör elõtt Magyar-, Tót-, Horvát- és Erdélyországok jövendõbeli királynõjében. Ez is tény.”Ilyen mélyre süllyedtünk 48-ban! Szemere naplója a bizonyság rá (látni fogjuk majd),
hogy õ is felpróbálta fejére a koronát, ami világosan bizonyítja, hogy a nemzet e nagy fiai
csakugyan úgy õrizték a szent koronát, hogy bármikor hozzá is nyúlhattak. Világos tehát,
hogy Kossuthné is akár naponta is fejére tehette. Pálffy egyébként is a Honvédelmi Bizottmány tagja, tehát miniszter volt, s ha õ, aki tudhatta, mi hogy volt, nem mint egyszerû pletykát, hanem mint tényt közli ezt, akkor nyugodtan el is hihetjük. Ha a szent koronát
többszörösen lepecsételt ládában tartották volna maguknál ezek a dicsõ 48-asok, akkor Pálffy,a Nemzeti Bizottmány tagja, nem vehette volna komolyan ezt az állítást.
De önkényeskedett, diktátoroskodott és semmibe vette a törvényt és az alkotmányt Kossuth még az emigrációban, tehát már akkor is, mikor már az ország feletti hatalmát rég
elvesztette. Nemcsak az volt a bûne, hogy a nemzettõl állítólag ráruházott hatalmat önkényesen, a nemzet képviselõinek tudta nélkül letette és még ennél is önkényesebben másra ruházta, hanem miután letette, szinte rögtön újra visszavette szintén önkényesen és szintén bárki
megkérdezése nélkül.
Csupán hetekkel lemondása és az országból való elmenekülése után már ismét Magyarország kormányzójának nevezte és írta magát, sõt nyíltan kijelentette, hogy kormányzói méltóságát újra visszaveszi. Ezután újra egymás után osztogatta a tiszti rangokat Törökországban
is. Ez aztán már valóban olyan cselekedet volt, amit csak játszás közben s éretlen gyerekektõl
lehet eltûrni vagy megérteni. Kossuth 1849. szeptember 12-i hírhedt viddini levelét még legbensõbb hívei is szégyellték, mégpedig annyira, hogy a botrány csökkentése céljából több
mondatában megváltoztatták.
Önmagát múlta felül azonban a lemondott Kossuth akkor, mikor 1849. október 2-án, márújra mint „Magyarország kormányzója” küldte „üdvözletét Komárom várának”, s melyben az
akkor még magát meg nem adott vár õrségének bejelentette, hogy Henningsent, ezt az addig
sem tõle, sem más magyartól nem ismert idegent, teljhatalommal küldi hozzájuk és hazaárulás
terhe alatt megparancsolja mindenkinek, hogy neki mindenben és feltétlenül engedelmeskedjenek. (S nekünk az volt a fõ panaszunk, hogy a Habsburgok idegenek által kormányoztak
bennünket!)161

„Görgey a hazát elárulta – kezdi a várõrséghez intézett parancsában. – A hatalmat, melyetén a haza megmentésének felelete terhe alatt ruháztam át reá, õ annak megbuktatására fordította. (Pedig hát egyedül csak azért ruházta a hatalmat Görgeyre, mert az a hatalom már nem volt
hatalom, s mert jól tudta, hogy a hazát ember már meg nem tudja menteni.) Kötelességemmé lõn
tehát a kormányt ismét saját kezeimbe venni, mely hatalmat a nemzet akarata szerint különben is
csak én gyakorolhatom törvényesen. (Különös, hogy ezt akkor még nem tudta, mikor mégis másttett diktátorrá.) Fõ törekvésem Komárom várát biztosítani. Ha ez magát hat hónapig tartja, a hazameg van mentve. Ez okból Henningsen F. magas állású angol urat, hazánk legmelegebb barátjai
egyikét küldöm be s a legterjedtebb hatalmat adom neki mindent tenni, mit Komárom megtartására, biztosítására szükségesnek látand, kinevezni vagy letenni bárkit, amint azt jónak ítéli, anemzetet jutalmazásra vagy kárpótlásra kötelezni. Különösen a honárulás büntetése alatt megtiltom hazámfiainak az ellenséggel az õ tudta nélkül bármi alkudozásba ereszkedni.” (Kapott-e már
valaha ember s kivált egy ismeretlen idegen ember ekkora hatalmat Magyarország lakosai felett?)„Rendeleteimnek köteles mindenki engedelmeskedni... A várat feladni anélkül..., hogy
az alku általam is aláírassék, hazaárulás lenne, melyet meghatalmazottam halállal büntetend.”(Hajnal: a Kossuth-emigráció, 495. o.)
A Habsburg „elnyomás” alatt még letartóztatni se volt szabad nemes embert még a koronás királynak se, nemhogy egy jöttment idegen halállal büntethette volna. Magyarország és ajobbágyok felszabadításának tehát az lett a gyakorlati eredménye, hogy amit azelõtt még akirály is legfeljebb egy jobbággyal tehetett meg, most még egy idegen is megtehette kivétel
nélkül akármelyik magyarral.

Görgey aljas megrágalmazása
Láttuk, hogy a szabadságharc bukásának fõ oka az volt, hogy Kossuthnak tüneményes
szónoki és agitátori képessége és elpusztíthatatlan munkaereje mellett olyan jelleme, olyan
egyénisége volt, amely alaposabb megismerés után minden emberben föltétlenül ellenszenvet, sõt lenézést keltett. Erre vonatkozólag jó egynéhány bizonyítékot már felhoztunk. Most
még bõvebben megvilágítjuk a kérdést.
Elõször is mindenkinek észre kellett vennie, aki megfigyelni tud vagy akar, hogy Kossuth tetteinek fõ indítóoka a maga érvényesülése, hatalom- és dicsõségvágyának kielégítése.
Lehet, hogy a hazáját is szerette, hiszen annyit hangoztatta és annyit beszélt róla, hogy lehetetlenség, hogy maga is el ne hitte volna, sõt hogy gyökeret ne vert volna szívében még akkor
is, ha eleinte csak propagandaeszköznek használta. Azonban Kossuthnak nagy honszerelmeellenére soha még csak eszébe se jutott az a lehetõség, hogy talán esetleg kívüle más is megmentheti a hazát, sõt adódhatnak esetek, mikor a haza érdeke éppen azt követeli, hogy valaki
visszavonuljon s így valóban feláldozza érvényesülését a hazáért.
Például ha egyszer más tehetségesebb s nagyobb szabású hadvezérünk nem volt, mint
Görgey, viszont õ az õ személyes ellensége volt (vagy legalább Kossuth annak gondolta), ez
esetben, ha neki csakugyan mindene lett volna a haza, olyan mindene, melyért még a magaönérzetét és egyéni érdekét is feláldozza, mert elsõsorban nem az a fontos, hanem a haza (pedig szóval hányszor mondta õ ezt!), akkor nem féltékenykedett, nem irigykedett volna rá,
nem bosszantotta, keserítette volna állandóan, nem fondorkodott volna ellene, nem kísérletezett volna mindenáron más hadvezérekkel, hiába vallottak sorozatosan kudarcokat s nem
használta volna föl ellene még a legutolsó napokban is Bemet, mikor tudnia kellett, mennyireerõszakolt a dolog s kívüle mindenki helyteleníti. Hiszen éppen azért nevezte ki Bemet titokban, s bárki megkérdezése nélkül, mert tudta, hogy senki se akarja, csak õ.
Találóan írta neki Szemere (Szeged, 1849. július 25.): „Én mindig úgy ismertelek, mint
most. Sem többre, sem kevesebbre nem becsültelek. Mindig egyformán tudtam, mi benned a162

napszerû, mi benned az árnyék. Meg fogod látni, sõt láthattad eddig, az ilyen az igazi barát –bár neked az ilyen barát nem tetszik.”„Most találkozol Görgeyvel. Köztetek természetbeli ellentét van. Van némi köztem is, deén bírom csak hazámat szeretni. (Látjuk majd, hogy õ se volt sokkal különb, mint õk, de hát ahibát csak másban vette észre õ is.) Végezz vele tökéletesen. Ne beszéld agyon, hanem õ
mondja ki a magáét. Téged minden okos ember ismerhet, õt nem. Õ beszéljen. És te ne élj illúziókban, hogy neked nem kell hatalom. Kell bizony neked, mivel szeretsz dolgozni, tenni snagy, tevékeny észnek hatalom kell.” (Ezt csak azért írja, hogy az igazság ne fájjon annyira,mert láttuk és látni fogjuk még, hogy ha nem neki írt, egész kíméletlen volt Kossuth annyira
ellenszenves nagy hibái iránt.
„De engedd, hogy más is menthesse meg a hazát. Azaz féltékenységeid által ne engedd
magadat majd Bemhez, majd Görgeyhez, majd Perczelhez ragadtatni, kérdés, teheted-é?
Tudsz-e lenni szigorú, állhatatos, következetes (ez Kossuth semmiképpen és soha se tudott
lenni), vagy sorsod lesz, mint a históriában a nagy szónokoké, kik a hazát fellelkesíteni bírták, megmenteni nem. Kérlek az Istenre, vizsgáld meg magadat és vess számot magaddal.
Neked bajod, hogy magadat is leszónokolod, minek neve ámítás.” (Steier: Haynau és
Paskievics, II., 124-125. o.)
Azt se fogadhatjuk el Kossuth Görgeyvel való viszonyának mentségére, hogy mivel Görgey az Ausztriával való megegyezés mellett lévén, szerinte nem volt a magyar függetlenség
feltétlen híve, Kossuthnak nemcsak egyéni, hanem nemzeti szempontból is kötelessége volt
mindent elkövetni, hogy Görgey ne lehessen a szabadságharc fõ tényezõje. Látni fogjuk majdugyanis, hogy Görgey levelei épp oly radikálisak voltak, mint Kossuthéi, tehát legalább akkor még Kossuth szempontjából is épp oly „megbízható” volt, mint õ maga. De ha Görgey
csakugyan a megalkuvás híve lett volna, akkor is bizonyára sokkal jobb lett volna részünkre,
ha megalkuszik, mint az, ami tényleg jött: Világos, az aradi akasztófák és a Bach-korszak.
A Görgey iránti féltékenység, mely igen beteges fokban csakis önzésbõl származhatott,de semmiképpen se hazaszeretetbõl, olyan igazságtalan túlzásra ragadta Kossuthot, hogy
viddini levelében nemcsak Görgeyrõl állapítja meg (teljesen és hamisan rágalmazóan), hogyáruló volt, hanem annak mondja a nemzetgyûlés egy részét is (nagyobb részét kellett volna
mondania, mert a többség tartozott a békepárthoz s tartott titokban Görgeyvel), sõt ilyenekül
nevezi meg még három miniszterét is: Csányit, Vukovicsot és Aulichot, a helyettes hadügyminisztert, tehát éppen azokat, akik egész 49 közelismerés szerint legnagyobb jellemei voltak.
(Aulich egyéni tiszteletreméltóságát is minden egykorú forrás kiemeli.) Csak azért rágalmazta meg õket Kossuth ilyen megbecstelenítõ szereppel, mert noha eleinte az õ feltétlen hívevolt mindegyik, a végén már nem neki adtak igazat.
Kossuth önként hatalmat a kezébõl kiadni képtelen volt. Ezt önzése lehetetlenné tetteszámára (Gömbös is ilyen volt.) A végén Görgeynek is csak azért adta át, mert már nem voltmit átadni, hiszen ami tényleges hatalom akkor még magyar kézben volt, az már úgyis Görgeynél volt, mert egy még erõt jelentõ, fel nem bomlott sereggel rendelkezett. Kossuth az ellenség (tehát az akasztófa), de egyúttal Görgey elõl is menekült, mert attól is félt, hogy õ
fogja el s szolgáltatja ki az ellenségnek. Igaz, menekülhetett volna anélkül is, hogy azt a hatalmát, ami már úgyse volt, formálisan is átadja Görgeynek, ámde erre is önzése, dicsõségvágya, hiúsága miatt volt szükség. Õ csak a felemelkedés, a diadalok idejét akarta nevéhezfûzni a történelemben, de nem az összeomlást és a gyászt. Azt akarta tehát, hogy ez más nevéhez fûzõdjék s úgy lássék, mintha a katasztrófa nem következett volna be, ha a hatalom az
õ kezében maradt volna.
Azokon a szavakon is, melyekbe ezt a hatalomátadást öltöztette, mennyire meglátszik akeserûség, de az irigység és ellenszenv is az iránt, akinek átadja: „Megvárom tõle (Görgeytõl) s azért az Isten, a nemzet s a história elõtt felelõssé teszem, hogy ezen hatalmat legjobb
tehetsége szerint szegény hazánk (ki tette a hajdani „édes” hazát „szegény” hazává?) nemzeti

163

státuséletének megmentésére, javára s jövõjének biztosítására fordítandja. (Azt a hatalmat,
melyet Kossuthtól kapott, a legjobb akarattal se fordíthatta Görgey hazája javára, mert hiszen
Kossuth ezt csak akkor adta át neki, mikor már nem volt, a semmit pedig semmire se lehet
fordítani. De viszont az a hatalom, melyet Görgey nem Kossuthtól kapott, mert már rég Görgey kezében volt Kossuth minden mesterkedése ellenére is, az egy hadsereg vezérségével járó erõ és hatalom, tekintve az ellenség túláradó fölényét, már szintén nem ért semmit.)
Hogy mennyire csak rosszakarat és színészség mondatta Kossuthtal ez ünnepies külsõbe
öltöztetett kívánságot, mutatja, hogy kevéssel elõbb, mikor mint még kormányzó, Görgeyt
hatalmazta meg, illetve hatalmazta volna meg, ha Görgey így is elfogadta volna a meghatalmazást, hogy az oroszokkal tárgyaljon, egyáltalán nem kötötte ki feltételül, hogy csak az ország alkotmányos életének biztosításával köthet velük megegyezést, hanem egyszerûen azzal
bízta meg, hogy a cár lábai elé boruljon és kegyelmet kérjen. Most azonban, mikor már kénytelen volt formálisan is lemondani s így Görgey már a maga, nem pedig Kossuth nevében
egyezkedett, megkövetelte, hogy Magyarország alkotmányos életét feltétlenül megmentse.
Ha nem tudta volna nagyon jól, hogy feltételeket szabni már nem lehet, akkor miért nem
kötötte ezt ki feltételül akkor is, mikor még azt akarta, hogy Görgey az õ nevében tárgyaljon?
„Megvárta” tehát Görgeytõl, sõt színészies pózokkal „felelõssé tette Isten, nemzet és históriaelõtt” azért, hogy megvalósítsa a lehetetlent s mivel bizonyosan tudta, hogy nem tudja megvalósítani, ezzel vett elégtételt magának azért, mert imádott és féltett hatalmát neki kellett átadnia.
„Szeresse hazáját oly önzéstelenül – teszi még hozzá „szerényen” – mint én szerettem”, sszínésziességében és elbizakodottságában nem is gondolt arra, hogy a szegény hazának
mennyire rosszat kívánt ezzel s mennyire lekicsinyelte és megsértette vele Görgeyt is. Hiszenéppen az volt az egyik fõ baj, hogy Görgey mindig azt hitte, hogy Kossuth csak magát szereti, de nem a hazát.
Rendkívül lesújtó véleményt kell alkotnunk Kossuth jellemérõl, mikor azt látjuk, hogy
Görgeynek kötelességévé teszi – természetesen nem magánúton, hanem a nyilvánosság elõtt,mert hiszen éppen ez volt a fõ cél –, hogy feltétlenül elérje azt, amirõl éppen õ tudta legjobban,
hogy már el nem érhetõ. Ezt megállapítja róla még Steier is. (Haynau és Paskievics, II., 207. o.)
Kossuth Görgeyt a világosi fegyverletételért Viddinbõl egyenesen szörnyetegnek festi, „átkos
embernek” mondja. (Hajnal, 58. o.) 1850. április 14-én Kiutahiából Czartoriszky hercegnek írtlevelében pedig (Steier: Haynau és Paskievics, II., 325. o.) „irtózatos embernek” nevezi, „átkozott, áruló bandita moráljáról” beszél (a bolsevisták Tito elleni szitkai jutnak eszünkbe). „Ó,hogy ez az ember élni tud! – kiált fel undorral. – De éljen! Velence tizeinek legirtózatosabb
hóhérja nem találhatna fel nagyobb kínt, mint egy ily életet.” Használhatunk-e ezek után Kossuthra enyhébb kifejezést, mint azt, hogy gonoszlelkû ember az, aki ilyenre képes?
S annyira beleélte magát e szitkok és a gyûlölet jogosságába, hogy végül el is hitte, hogy õegyedül Görgey árulásának áldozata. „Jól vigyázzon – írja Mazzininek 1851. március 19-én
–, mert ha árulás miatt nem sikerül a harc, arról nem tehet (mint õ, az ártatlan, persze nem tehetett), de elbukni saját hibájából, ez rettenetes dolog.” (Hajnal, 59. o.) Õrá persze ez nem
vonatkozik. Õ nem saját hibájából bukott el, hanem Görgey hibájából.
Görgey megrágalmazásáról s Kossuth vele kapcsolatos gyûlöletérõl még Steier is ezt
kénytelen írni az idézett helyen: „Ennek az indulatos és átkozódó kifakadásnak semmilyen
reális és pozitív alapja nincsen és Kossuth maga a legjobban tudta, hogy melyek voltak az
1849-es összeomlás okai, azonkívül tudta azt is, hogy megmenekülését annak a Görgeynek
köszönheté, akire átkot szórt”.
„Nem-e közelfekvõ, hogy Görgey, aki Kossuth szerint bajtársait elárulta, sokkal nagyobbérdemeket szerezhetett volna azzal, ha Kossuthot is elárulta volna? Volt reá alkalma, hatalma,eszközei. Sõt éppen ellenkezõleg Kossuth kezébõl rábeszélõ képességével kiragadta az öngyilkossági fegyvert, biztonságba kísérte a menekülõt, akit a haza érdekében való külföldi
munkára buzdított. És ezt Kossuth azzal viszonozta, hogy rá, mint árulóra, átkot mondott és164mint Czartiroszky elõtt, ugyanúgy az egész világ elõtt, mondhatni, szitkozódott... Viviszekció[élveboncolás] volt az a hajsza, mely Kossuth részérõl Görgey katonai és polgári becsülete
ellen megindult. Az igazságot azonban nem lehet szónoki indulatossággal és mellékvágányokra terelõ taktikával eltemetni.”
De hát mit kell ezek után gondolnunk Kossuth jellemérõl? S te, magyar nemzet, ezt azembert imádtad!
Tanulságos az a gyönge logika s még inkább az a fogyatékos erkölcsi érzék, mellyel legtekintélyesebb történelmi könyvünk (Szilágyi, X., 412-413. o.) Görgey állítólagos árulásaügyét elintézi. Tudjuk, hogy Kossuth viddini levele dobta bele ezt a borzalmas vádat a magyar közvéleménybe, mely azonnal elhitte, örömmel kapta fel, gyûrûzte, visszhangozta s rövidesen létrejött a fél századon át kiirthatatlan szilárd, „hazafias” meggyõzõdés, hogy anemzet sírásója az „aljas” Görgey, hogy õ az oka mindennek, õ tett tönkre mindent.
Kétségtelen, hogy ez a fordulat Kossuth egyik legsikerültebb mestermûve volt, lélektanilag bámulatos jól volt kiszámítva. Hiszen akkor, mikor az egész nemzet össze volt törve akétségbeejtõ jelen, az addig bálványozott vezetõiben való keserves csalódás és lesújtó kiábrándulás miatt, mikor attól kellett félni, hogy belátja tévedését, megátkozza õket és a szerzetttanulságok hatása alatt más, a Széchenyitõl ajánlott politikai irányzat híve lesz, Kossuth
szempontjából egyszerre minden baj gyökeresen rögtön ható orvosságnak bizonyult.
Eszerint 48-ban jól volt megtervezve és végrehajtva minden, a nemzet csodákat mûvelt,
de a nemzet egy elfajult fia, ez a sátán, a gonosz áruló tett tönkre mindent. Verje meg hát amagyarok istene!
„Elsõ, épp oly határozott, mint éles védekezése után Görgey nyugodtan és válasz nélkül
tûrte a rá nehezülõ súlyos vádat és mint õ maga mondta e munka szerzõje (Beksics Gusztáv)elõtt, ezáltal is hazájának akart szolgálatot tenni.” (Szilágyi, X., 413. o.) „Ily csapást és a reá
következõ szörnyû megpróbáltatást nem viselhette volna el a nemzet azon tudat nélkül, hogy
nem az õ erõin múlt a haza megmentése, hanem áruló kéz gátolta meg fegyverei diadalát.
Maga a passzivitás politikája sem sikerülhetett késõbb oly fényesen, ha a nemzet elveszti önbizalmát, önbizalma pedig elvész vala, ha e sötét idõben Kossuth vádja át nem hárítja Görgeyre a felelõsséget a végzetes katasztrófáért.”„Vajon Kossuth tényleg hitt-e Görgey árulásában, vagy igaz, amit a vádolt és testvére,
Görgey István állítottak, hogy bûnbakot állítva a közvélemény haragjának súlyát Görgey Artúrra akarta fordítani: e kérdés fölött a vita egészen meddõ és fölösleges.”„Egy egészen bizonyos és ez az, hogy Kossuth vádja nélkül a nemzet az õt sújtó csapást
sokkal nehezebben viselte volna el, mint viselte tényleg.”
Mindezekre a józan ész és az egészséges erkölcsi érzék nevében a következõket feleljük:
Ma már vitán felül áll, hogy a szabadságharc nem Görgey árulása miatt bukott el. Ma
már bizonyos, hogy Görgey egy cseppet se volt az ügynek nagyobb árulója, mint Kossuth,
Dembinszky, Szemere, vagy bármely más jelentõs szereplõ, s Görgey „aljasabb” és jellemtelenebb se volt Kossuthnál, sõt éppen õnála jellemileg többet ért, bár Kossuthnál jellemilegtöbbet érni még egyáltalán nem számít dicséretnek, mellyel – mint látni fogjuk – Görgeyt seéppen lehet illetni.
Görgey a rágalomhadjárat és az általános nemzeti megvetés közepette hamarosan azt apózt öltötte magára, hogy tûr és hallgat azon a címen, mert még megvetett hazaáruló is hajlandó lenni, csak nemzetének használjon vele. Márpedig használt, mert így megmentette anemzet önbizalmát, így lehetõvé tette számára annak elhívését, hogy nem a nemzet hibázott,mikor demagógokra hallgatott; amikor bele hagyta magát rántani egy okos emberek (Széchenyi, Deák, Eötvös, Batthyány stb.) szemében elõre kudarcra ítélt küzdelembe; amikor nemállamférfiak és jellemek voltak vezérlõ csillagai, hanem csak szónokok, színészek, agitátorokés hibái hízelgõi, és amikor õ maga is csak szóval hazafiaskodott, de nem tettekkel és önfeláldozással.

165

Görgey részérõl ez a póz és ez az érvelés lélektanilag majdnem olyan ügyes és hatásos
fogás volt a maga számára, mint Kossuthtól számára az õ megrágalmazása. Végeredményben
õ is tisztára mosta magát vele, sõt árulóból a türelem hõse és a hazájáért mindenét, még a becsületét is feláldozó vértanú lett általa. Görgey ebben erkölcsileg se annyira elítélhetõ, mint
Kossuth, mert õ kényszerhelyzetében mást, okosabbat nem is cselekedhetett. Õ a célját nem
más igazságtalan megrágalmazásával érte el, mint Kossuth, õt tehát célja elérésére nem használt bûnös eszközt, mint az, hanem hallgatásával csak azt tûrte el, hogy nemzetét félrevezessék. Még ebben is mentsége, hogy a Kossuthtól tönkretett nemzeten már úgyse segíthetett.
Görgey érvelésén tehát nem csodálkozunk, de annál inkább Beksicsén s vele a magyarság legtekintélyesebb történelmi mûvének érvelésén, mely ezt az okoskodást elfogadja, sõt
tovább fejleszti. Ez az érvelés ugyanis teljesen azonos Hitlerével vagy Sztálinéval: a német
nép, illetve a kommunista párt uralma az egyetlen cél, mindennek ezt kell szolgálnia s az eszköz,
mely ennek elõmozdítására alkalmas, erkölcsös eszköz, ami arra káros, erkölcstelen eszköz.
Félrevezetni, becsapni is szabad, sõt kötelesség a nemzetet, feltéve, hogy ezzel használunk neki. Csak az a hazugság vagy rágalom tilos tehát, mely a nép, nemzet vagy párt uralmára, jövõjére káros. Amelyik uralmát elõmozdítja, megengedett, sõt kötelezõ. „Meddõ és
fölösleges” azt kutatni, hogy Görgey áruló volt-e és az õ árulása volt-e az oka a szabadságharc elbukásának, illetve mivel ma már eldöntött dolog, hogy Görgey nem volt áruló s nem
az õ meg nem történt árulása okozta nemzeti szerencsétlenségünket, „meddõ és fölösleges”
dolog azt kutatni is, hogy Kossuth ennek a történelmi igazságnak az ellenkezõjét tudatosan,
tehát rosszhiszemû gonoszlelkûséggel állította-e vagy pedig csak tévedésbõl, tehát jóhiszemûen. A lényeg az, hogy ennek a tévedésnek vagy rágalmazásnak igen nagy nemzeti jó: anemzet önbizalmának visszaszerzése, a nemzeti önérzet, sõt büszkeség újra való feléledése
lett a következménye. Világos tehát, hogy akár tévedésen alapult, akár tudatos rágalom volt,
Kossuthnak nemcsak joga, hanem kötelessége is volt így cselekednie. Hiszen végeredményben ezzel mentette meg a nemzet jövõjét.
Nem az a fontos tehát, hogy 49-ben elárulták-e a nemzetet, hanem az a fontos, hogy azt akitalálást, azt a fikciót, hogy igen, a nemzettel elhitetni tudjuk. Nemcsak szabad, hanem meg
is kell egy embert rágalmazni, ha ezzel milliók, egy egész nemzet jövõjét tudjuk biztosítani.
Igazság, erkölcs, becsület nem számít tehát, hanem csak nemzeti érdek van s az a hazugság
vagy rágalom, mely ennek a nemzeti ügynek hasznára van, nem elítélendõ, hanem egyenesenkötelezõ. Örülnünk kell neki, hogy elkövették, mikor már látjuk a nemzeti hasznát. Most, mikor már tudjuk, hogy Görgey megrágalmazása használt a nemzetnek, mellékes, hogy Kossuth részérõl rágalom volt-e vagy csak tévedés. Most már csak annak kell örülnünk, hogy ígyis, úgy is hasznos volt: felemelte, újra önérzettel ajándékozta meg a nemzetet.
Hogy mindez a kereszténység tanaival, az igazságszeretettel s a becsületérzéssel ellenkezik, az ezeket a történetírókat és hazafiakat (aki – mellesleg szólva – a jezsuitákat felháborodva ítélik el azért, mert ellenségeik rájuk fogták, hogy „a cél szentesíti az eszközt”
erkölcstelen elvét hirdették) nem izgatja, mert hiszen õk 48-asok, azaz õk a kereszténységgel
– ha nem is nyíltan, hanem a dolog lényegét és érdemét illetõen – már rég szakítottak.
Az nem jut eszükbe, hogy a kereszténység tanaival szembeszegülni nemcsak Isten elleni
bûn, hanem a haza elleni is, mégpedig még akkor is, ha a hazát se keresztény szempontból
nézzük. Az ilyen „hazafias” okoskodás a hazára is rendkívül káros. Nemcsak az egyénszakad el ugyanis a becsületes emberek társaságától, ha a hazugság és szélhámosság útjára
téved, hanem a nemzet is. Nemcsak az egyének számára a halál útja ez, hanem végeredményben a nemzetek számára is.
El se lehet tehát képzelni nagyobb nemzetgyalázást, mint az effajta érvelés, s alig lehet
egy nemzet ellen nagyobb bûnt elkövetni, mint beléje ilyen hazug és a valótlanságot ennyire
megcsúfoló eszközökkel önteni bizalmat s – urambocsá! – önérzetet. Milyen önérzet az, ami
nem a valóságon, hanem a hazugságon, sõt a más becsülete kárára kitalált rágalmon alapul?

166

Mivel a tudománynak és így a történetírásnak is az a célja, hogy az igazságot kikutassa, a rágalmakat leleplezze, a tévedéseket helyreigazítsa, s ezt elõbb-utóbb mindig el is éri, mi lesz
abból a nemzetbõl, melyet fiai rágalmakkal szolgáltak s ezekre alapították „hazafias” önérzetét? Mi lesz abból a nemzetbõl és fiaiból, melynek történelmérõl ki lehet mutatni, hogy hazugságon és rágalmakon épül föl és nemzeti önérzetének alapját is olyan rágalmak és kitalálások
teszik, melyeket egyes méltatlan fiai eszeltek ki „lángoló” honszerelmükben, vagy ha nem koholták is, legalább eltûrték azért, hogy nemzetük önérzetesebb és büszkébb lehessen?
De nem következik-e ebbõl egyúttal az is, hogy az ilyen nemzet önérzete talmi, büszkesége alaptalan, hamis és hogy azért kellett a valósággal ellenkezõ, költött dolgokkal, sõt mások becsületét tönkretevõ rágalmakkal alapozni meg, mert a valóság sivár s éppen nemönérzetnevelõ? De viszont lehet-e ennél a feltevésnél nagyobb nemzetgyalázást elkövetni?
(Azok vigasztalására, akik nemzetünket önzetlenül szeretik, figyelmeztetek arra, hogy másnemzet se különb, mint mi; azoknak is épp úgy vannak szégyenfoltjaik, mint nekünk. Nem
csak mi vagyunk bûnösök, hanem Ádám fiai átlagban azok. Ha az egyének, az emberek átlag
tele vannak emberi gyarlóságokkal, sõt bûnökkel, akkor nem lehet meglepõ, hogy az emberi
közösségek, a nemzetek se lehetnek mások. Csak a XIX. század nemzet- és a XX. század fajimádata csinált a nemzetekbõl, illetve a népekbõl istenséget, melynek hibája s bûne nem lehet.)
Ha 48-ról az igazságnak megfelelõen azt kell megállapítanunk, hogy nem válik a magyar
nemzet dicsõségére; hogy a nemzet hibáiból keletkezett, nem pedig erényeibõl; hogy a magyar nép meggondolatlanságát, szégyelleni valóan nagy befolyásolhatóságát, felszínességét
és szalmalángját, az igazi, komoly kereszténységtõl való távolállását, gyönge erkölcsi érzékét, végül kényelmességét s önzetlensége hiányát bizonyítja, akkor a történetíróknak, a nemzet vezetõinek és ifjúsága nevelõinek nem az a feladatuk, hogy ezt hazugságokkal, sõtegyesek megrágalmazásával a nemzet elõl elleplezzék, hanem az igazság és a nemzet iránt
egyedül az a kötelességük, hogy ezt elõtte leplezetlenül feltárják, hogy megismerhesse hibáit
és okulhasson belõlük a jövõre nézve, vagyis hogy a történelem a nemzet számára valóban azélet mestere lehessen.
Az ugyanis, hogy a nemzet történelmének idõnként árnyoldalai is vannak, nem megbecstelenítõ; elismerése nem ellenkezik a helyes nemzeti önérzettel, hiszen emberi dolog s embernek lenni nem szégyen. Melyik az a nemzet, melynek történelme csupa fénysugárból áll sárnyoldalai nincsenek?
Sõt egyenesen nem káros-e egy nemzetre, ha fiai csak erényeirõl tudnak, hibáiról nem?
Lehet-e így hibákat kijavítani, sõt nem lesznek-e így még az erények is torzakká, azaz hibákká, elbizakodottsággá, egy hamis, képzelt világban éléssé s ez nem épp olyan baj-e, mint akishitûség, az önbizalomhiány, amely ellen küzdeni akarunk?
Igaz, hátrányai is vannak az ilyen hibaelismerésnek, mert lehangoltságot, kiábrándulást
okoznak és kishitûséget kelthetnek, de ez még nem jogosíthat fel bennünket az igazsággal
való szembeszegülésre, a hazugságra. Elõször, mert hazudni nem szabad és semmiképpen se
szabad és még jó célból se szabad. Másodszor, mert e jelen esetben a hazugságnak még a célja se jó, mert sokkal több a hátránya, mint a haszna. Mikor ugyanis elismerjük és megállapítjuk egy nemzet esetleg elkövetett hibáját, nem gyógyíthatatlan betegségét állapítjuk meg.
Egy nemzetnek nemcsak múltja, hanem jövõje is van s fiainak elsõsorban ezért kell élniük,
mert a jövõ bizonyára fontosabb, mint a múlt. A múlt hibái azonban – de csak akkor, ha tudomásul vesszük, leleplezzük és megtagadjuk õket – nagy tanulságul szolgálhatnak a jövõre. A
betegnek rosszul esik ugyan, ha az orvos megmondja neki, hogy beteg, s még inkább, ha az
orvos azt kénytelen neki mondani, hogy nagybeteg, de – kivált mikor nem gyógyíthatatlan
betegségrõl van szó – mégiscsak jobb, ha megtudja az igazat. Másképp ugyanis a kezelésnek
nem veti alá magát, s így meg se gyógyulhat.
Egy nemzet hibáit fiai elõtt eltitkolni semmiképpen se jó. Nem lenne ez jó még akkor se,
ha nem kellene miatta még hazudni is és ártatlan embereket megrágalmazni. Ez a titkolózás

167

különösen nem volt helyes 48 után, mikor nemzeti katasztrófánk akár úgyis az volt, hogy anemzet elbizakodott volt, túlértékelte erejét, mert hamis prófétái hízelegtek neki. A nemzetéppen e hízelgés, önérzetének legyezgetése miatt hallgatott rájuk, míg a hibáira figyelmeztetõ
Széchenyinek, aki nyíltan megmondta neki, hogy egy nyílt szakításra még nem elég erõs,macskazenét adott.
Már most micsoda kétségbeejtõen elhibázott orvosi kezelés egy ilyen beteget, mikor végre
kénytelen volt kiábrándulni s belátni, hogy hízelgõi félrevezették, úgy intézni el, hogy újra hazudunk neki s elhitetjük vele, hogy nem azért bukott el, mert õ hibázott, hanem egyedül egy gonoszáruló okozott mindent. A nemzet tehát csak haladjon továbbra is a megkezdett úton és lelkiismeret-vizsgálás, önkritika, bûnei felismerése és megbánása helyett gyûlölje az árulót. Így járni elhasznos volt Kossuthra és társaira, mert õk megmaradhattak továbbra is a már kivívott, de alaptalannak bizonyult nemzeti-hõsi piedesztálon [erkölcsi magaslaton], de nem magára a nemzetre.
Pedig azt, hogy hibázott, a nemzet elé tárni nem is lett volna olyan lehangoló és önérzetgyilkoló, mint gondolnánk. Elõször is azért, mert nekünk úgyis mindig az volt a nemzeti hibánk, hogy mindig túlságosan is nagy volt az önérzetünk. Nekünk tehát nem növelnünk kella nemzeti önérzetünket, hanem csökkentenünk, józanabbá tennünk, önkritikával ellenõriznünk. Másodszor, mert az olyan hiba, melyet valaki elismert, belátott, kiküszöbölésre kiszemelt, már megszûnt szégyen lenni, mert már a kijózanodás jele és a jobb jövõ csíráját hordja
magában. Harmadszor, mert végzetes tévedés azt gondolni, hogy a közösség, a nemzet nem
lehet bûnös, hanem csak az egyén.
A közösségek épp úgy követhetnek s követnek is el hibákat, mint az egyének. Ezek megállapítása és elismerése tehát épp úgy természetes, épp úgy nem megalázó, sõt éppen ellenkezõleg, tisztító hatású, mint ha az egyén jut hibái tudatára és határozza el kiküszöbölésüket.
Tévedni nemcsak az egyénre nézve „emberi (tehát természetes) dolog”, hanem a közösségekre
nézve is, hiszen azok is emberekbõl állnak, s ahogyan a gránithegynek nem lehet más a tulajdonsága, mint egy olyan kis gránitdarabnak, melyet a kezemben tartok, épp úgy egy húszmilliós nemzetnek se lehet más természete, mint egy-egy hozzá tartozó embernek. A tömegek,éppen ellenkezõleg, szükségképpen még alantasabbak, mint egyes emelkedettebb és mûveltebb egyedeik, mert hiszen a tömeg mindig az átlagot, tehát a közönségességet képviseli.
Hibái, bûnei elismerésével, elítélésével és megbélyegzésével a magyar nemzetet vagy
népet se gyalázzuk meg, mert hiszen az õ hibái is (éppen azért, mert emberi mivoltából következnek) emberi, tehát lényegében véve minden néppel közös, minden nép körében megtalálható hibák. Se jó, se rossz közösségek nincsenek, hanem csak jó vagy rossz egyedek
vannak. Köztudomású, hogy minden nép történelmének vannak fényes és sötét pontjai s a virágzás után minden nép történelmében hanyatlás következik. Ha nem követhetne el hibákat
mint közösség is, akkor ez nem volna lehetséges. A közösség is lehet jobb vagy rosszabb egy
másik közösségnél, ugyanaz a közösség is az idõk változásával csökkenhet vagy emelkedhet
erkölcsi értékben, de tömegekrõl s így átlagról lévén szó, a különbségek köztük sose lehetnek
olyan nagyok, mint az egyedek közt.
Miden nép történetében voltak és vannak olyan események, melyek miatt „mea culpát”[én vétkemet] kell mondaniuk, ha józanok és nem igazságtalanok s ha a nemzeti hiúság nem
vezeti õket félre. Miért kell hát éppen csak a magyar nemzettel mindenáron elhitetnünk, hogy
õ sose vétkezett, neki sose volt bûne, õ sose volt ostoba, s miért kell még „hazafias” hazugságokra és rágalmakra is vetemednünk s még ezeket is igazolnunk, csakhogy kimutathassuk
neki, hogy például 48-ban nem õ hibázta el a dolgot, nem õ hagyta magát félrevezetni demagógoktól; hogy õt nem azért érte szerencsétlenség, mert meggondolatlan volt és mert hiányzott belõle az önfeláldozás és a hõsiesség szelleme, hanem minden bajt egy ember okozott,egy aljas áruló?
Kossuth azért találta ki az árulás meséjét, mert ezzel õ hazaárulóból, melynek újabban
már kezdték tartani, újra a nemzet atyja és történelmének legragyogóbb csillaga, sõt most168

már bujdosóvá válván, már vértanúja is lett. Neki tehát érdemes volt rágalmazni; õ nyert vele. A nemzet pedig azért hitte el olyan könnyen a rosszhiszemû mesét, mert így nem kellett
elismernie, hogy hibázott. Sokkal szívesebben tekintjük ugyanis magunkat áldozatnak, a másbûne ártatlan áldozatának, mint elítélendõ bûnösnek.
A magyar nemzet az akkori túlzott nacionalista felfogásnak megfelelõen önmagát imádta, önmagát istenítette s ezért nem tudta elképzelni, hogy neki, mint nemzetnek, hibái islehessenek. Hamis prófétáinak hízelgései már egészen hozzászoktatták ahhoz a meggyõzõdéshez, hogy számunkra a rossz csak Bécsbõl jöhet. Természetesen Görgey árulását is bécsi
pénz fizette meg.
Pedig hát egy kis józan ésszel, egy csepp önkritikával, egy kis keresztény szellemmel
micsoda századokra kiható, nagy haszna lehetett volna ennek az 1849-es nemzeti önbírálatnak! Mennyire megkönnyítette volna akkor hibáinak felismerését és kiküszöbölését a keserû
kiábrándulás! Hogy megnemesíthetett volna bennünket, ha elismertük volna, hogy a nagy
csapást megérdemeltük! Ha nem tulajdonítottuk volna tõlünk idegen tényezõnek, ha nem
raktuk volna terhét egy ember vállára, akivel megtagadtuk a közösséget!
Milyen hasznos lett volna, ha megtanultuk volna belõle, hogy ha az Egyháztól mutatottúttal ellenkezõ irányban keressük boldogulásunkat, mindig pórul járunk! Mi azonban azt hittük, hogy csak azért jártunk pórul, mert Görgey elárult bennünket.
A magunk nagy kárán beláthattuk volna, hogy nem az a jó hazafi és nem az az alkalmas
nemzeti vezér, aki hízeleg nekünk s nemzeti erényeinket az égig magasztalja, de hibáinkról
hallgat, az ellenséget lebecsüli és minden rosszat ráfog, hanem aki hideg, tárgyilagos, a hibáinkra is rámutat és az ellenségben is észreveszi a jót.
Milyen jó lett volna, ha a magunk bajából megértettük volna, hogy cselekedeteinket az
eszünknek kell irányítania, nem pedig az érzelmeinknek! Hogy nem lehet szabadságharcot
megnyerni. Hogy nem igaz, hogy minden magyar szükségképpen hõs és minden nem magyar, különösen pedig minden osztrák szükségképpen tehetetlen és gyáva. Hogy Európa soseindít háborút egyedül csak a mi szép szemünkért. Hogy nem teszi ezt meg a kedvünkért még
Európának az a része se, amely egyébként elvbarátunk, mert valakivel rokonszenvezni és valakiért áldozatot is vállalni, erõfeszítéseket tenni, pénzt áldozni két egészen különbözõ dolog.
Mi mindezt ezeréves történetünk folyamán sose tudtuk és – sajnos – 1849-ben se tanultuk meg, pedig minden bajunknak mindig az volt az oka, hogy ezt mind nem tudtuk. Hamis
prófétáink még Világos után is „hazafiasan” gondoskodtak arról, hogy még mindig ne tudjuk
meg. A nemzet pedig szíves örömmel hagyta magát félrevezetni és naiv készséggel hitte el azüdvös önismeretet megakadályozó mesét. Méltán csodálkozunk rajta, hogy a nemzet legtekintélyesebb történelmi mûve még Világos után félszáz év múlva is nem elítéli és sajnálattal
regisztrálja mindezt, hanem a hazaszeretet netovábbját látja benne.
Szegény magyar haza! Hogy okulj, ha neked mindig csak hízelgõ tanítóid elleplezik szemed elõl azt, aminek az élet mesterének kellene lenni számodra!
Mivel ma már általánosan tudott és elfogadott igazság, hogy Kossuthnak viddini levelében tett és a nemzettõl akkor vakon elhitt azon állítása, hogy a szabadságharc sikertelenségének Görgey árulása volt az oka, nem igaz, felvetõdik az a kérdés, vajon Kossuth maga
elhitte-e azt, amit állított, vagy maga is jól tudta, hogy nem igaz, azaz tudatosan rágalmazta-e
meg Görgeyt vagy csak tévedés áldozatává lett?
Nem éppen hízelgõ Kossuthra, hogy ezt a kérdést még a Szilágyi-történelem is nyíltan
felteszi. Ilyen kérdést olyan nagy nemzeti hõssel szemben, mint amilyennek Kossuthot anemzeti közvélemény tartja, még feltenni is sértõ. Aki ugyanis mást rosszhiszemûen megrágalmaz, hitvány, becstelen ember, s bizonyára furcsa dolog azt kérdezni, hogy a nemzet legnagyobb hõse nem ilyen ember volt-e.
A Szilágyi-történelem tehát ilyen kellemetlen dolgokat semmiképpen se kérdezne, ha
nem volna rákényszerítve. A történelmi igazság azonban nemcsak rákényszerít bennünket er-

169re a kérdésre, hanem még Beksics Gusztávnak is csak olyan feleletet enged meg, mely burkoltan bár, de még azt is elismeri, hogy bizony tudatosan mondta ezt Kossuth, azaz õ valóban
elkövette az ezeréves magyar történelem legbecstelenebb rágalmát a magyar szabadságharc
legnagyobb hadvezére ellen, kinek úgyszólván minden sikerét köszönhette.
Képtelenség feltenni, hogy Kossuth ebben csak tévedett. Ki ismerte ugyanis a tényleges
helyzetet, ha még õ se? Ki tudhatta, hogy valóban történt-e árulás, ha nem õ?
Mikor Kossuth Görgeynek átadta a hatalmat, már mindennek vége volt. Hiszen elõbb
megvárta a temesvári csata kimenetelét s csak után szánta rá magát e lépésre. Aki Kossuthot
ismeri, egyébként is jól tudja, hogy õ olyan hatalmat, mely még megvan, mely még jelent valamit, semmiképpen sem adott ki a kezébõl.
Hogy lehetett volna az akkor már egyesült orosz-osztrák sereg elleni gyõzelemrõl szó
Görgey 20-30.000-nyi seregével, mikor Haynau egymaga szétverte már az egész, két-háromszor akkora honvédsereget? Föl lehet-e hát itt még mindig vetni azt a kérdést, hogy Kossuth
tényleg el is hitte azt, hogy Görgey becstelen árulásból tette le a fegyvert, vagy pedig õ õt ezzel csak megrágalmazta? Mindenki tudja, hogy a világosi fegyverletétel szükségszerûség voltmár, nem pedig árulás. Hogy lehet, hogy ezt csak Kossuth nem tudta?
A Szilágyi-történelem se meri ennek az ellenkezõjét állítani, s ezért a válasz elõl, noha akérdést õ is felteszi, kitér. Azt mondja, a válasz mellékes, mert annyi tény, hogy Kossuth
Görgey e megvádolásával nemzetének használt. Pedig hát dehogy mellékes.
Kossuth történelmi alak. A történelem pedig azért van, hogy az igazat megállapítsa és aszereplõk jellemét megfesse. Azért van, hogy megállapítsa, ki volt tehetség, ki nem; ki voltigaz ember, s ki becstelen. Fontos dolog tehát tudni, milyen jellemû ember volt Kossuth Lajos, mert hiszen ennek megállapításától függ az is, lelkesedhetnek-e alkotásáért, illetve mivelalkotni nem alkotott semmit, lelkesedhetnek-e eszményeiért, céljaiért becsületes magyar emberek vagy nem.
Látjuk, hogy a kérdés taglalásába a magyar nemzet történelmérõl szóló legtekintélyesebb
mû nem mer belebocsátkozni, illetve feleslegesnek és céltalannak mondja a dolgot. Ezzel aztán el is árulja, hogy a válasz Kossuthra nem kedvezõ; hogy Kossuth becsületét csak úgy
menthetjük meg, ha ezzel a kérdéssel nem foglalkozunk.

Kossuth önzése, hálátlansága, színésziessége
Láttuk, hogy felháborodott Stuller (illetve Pálffy) azon, hogy Kossuth elõkészíti a maga
menekülését, de régi s õt mindig hûséggel szolgáló titkárának egy szót se szól róla. Hogy azzal mit se törõdik, hogy élete megmentésérõl õ is gondoskodhassék, sõt ezt szinte lehetetlenné teszi számára. Mikor aztán Stuller végül másoktól megtud mindent s fõnökétõl pénzt kér
menekülése lehetõvé tételére, azt mondja neki, hogy neki sincs. De nemcsak Stullerrel bánt
ilyen rideg szívtelenséggel Kossuth, hanem még puszipajtásával, az õ kedves Madarászával(Lászlóval) is.
Madarász József erre vonatkozólag emlékirataiban ezt írja (263. o.): „Fölháborodtam
Kossuthnak, mint államférfiúnak, föl, mint magánembernek a viseletén. Miként viselte magát
hazám iránt, hogy a hatalmat Görgeyre ruházta (Madarász ugyanis elhitte, hogy Görgey áruló), a nemzet iránt, mely szívén melengette, hallgasson el fölháborodott érzetem. De azt, amit
testvérem iránt viselte magát, föl nem foghatom, ha csak attól nem tartott, hogy kényszeríti
hazája iránti kötelessége teljesítésére.” (Eszerint tehát Kossuthnál még Madarász is sokkalõszintébb és önzetlenebb hazafi lett volna?)„Azt tudhattad – szólítja meg naplójában Madarász József keserûen Kossuthot –, hogy
ha fáj kívüled az osztráknak valakire a foga, az Madarász László. Ha már nem volt egyéb
hátra, mint menekülés, miért nem értesítetted efelõl volt honvédelmi bizottmányi társadat?

170

Azt csak nem vélhetted, hogy föladjon, eláruljon? Miért kellett engem afelõl is meggyõznöd,
hogy ez emberbaráti kötelességedrõl is megfeledkezzél?” (Láttuk, hogy ugyanez a Madarász
József milyen jó szívet és milyen „emberbaráti” szeretetet talált a „hiénalelkûnek” kikiáltott
Haynauban!)Szõllõssy Ferenc, aki azt mondja, hogy 1836 óta ismeri közelrõl Kossuthot, késõbb pedig olyan bizalmasává vált, hogy menekülésekor is õ kezelte a pénzét (ennél nagyobb bizalmat Kossuth részérõl el se lehet képzelni), azt írja már idézett emlékiratában („Kossuth és az
emigráció török földön”), hogy Kossuth a magyar határon szerencsésen Törökországba jutva
egymás után írta haza a leveleket híveihez Magyarországra, s mikor õ figyelmeztette, hogy
ezt ne tegye, mert az illetõket ezzel otthon nagy bajba döntheti, azt felelte, hogy „mentõl több
hulland, annál utálatosabb leend az osztrák” (23. o.). Eszerint tehát Kossuth nem bánta volnaleghívebb emberei halálát sem, ha ezáltal eléri, hogy a magyarok még az eddiginél is jobban
meggyûlölik az osztrákot. Pedig hát arról szó se lehet, hogy e kijelentés szájába adásávalSzõllõssy Kossuthot csak megrágalmazta, mert hiszen megemlékezései Kossuth életében jelentek meg, Kossuth is olvasta õket s így nem merte volna állítani, ha igaz nem lett volna.
Mikor pedig az aradi vértanúk kivégzésének híre eljutott a törökországi 48-as menekültekhez, Szõllõssy azt írja, hogy az õ könnyei úgy hullottak, mint a zápor, Kossuth azonban
egészen azt mondta: „Igen jól esett!” (Ezt természetesen nem úgy kell érteni, hogy Kossuthnak igen jól esett, azaz örült neki, hogy az aradi vértanúkat kivégezték, hanem azt, hogy jól,
helyesen történt a dolog. Vagy azért, mert újabb nagy oka lett a magyarnak, hogy az osztrákot gyûlölje, s ez hazafias szempontból jó engedmény, vagy pedig, hogy helyesen történt,hogy pórul jártak azok a tábornokok, akik az „áruló” Görgeyre hallgattak s letették a fegyvert. Mindenképpen elképesztõ szívtelenség.
„Ha séta közben – írja Szõllõssy (24. o.) – vagy egy koldusnak egy pár parát (török
pénzegység) adni akartam, ellenezte, mondván: Még mi is az õ sorsára juthatunk.”„Midõn a magyar táborba mennék – mondja Szõllõssy (23. o.) –, borzalommal látom,mint szedik fel honvédjeink a török katonák és mások által pipájukból kidobott sancos dohányt, mert még csak egy fillérök sem lévén, dohányt nem vásárolhattak.”„Szállásomra érvén Kossuthot ráveszem, hogy ha egyebet tenni csakugyan nem akar,
legalább a közvitézek számára három mázsa dohányt vágasson – a legolcsóbból. A dohányt
hevenyében megrendeltem s foglalót egy aranyat adtam.”„Másod napon a dohány készen volt, de Kossuth már ekkor tettét megbánván, a dohánytkiváltani nem akarta. Szóból szó kerekedett és én minden pénzét egy fillérig átadván oda
hagytam.”Szõllõssy szerint tehát ez volt az oka az õ Kossuthtal való végleges szakításának. A dohányt végül a katonák mégis megkapták, mert Szõllõssy azt mondta a kereskedõknek, hogy
vigye Kossuthoz és hagyja ott.
„Egy kis lakba bevonultam – írja Szõllõssy a válás után – s keservesen folyt könnyem
megcsalódásomon, késõ felébredésemen s búsan zokogtam azon elpazarlott idõt, melyet az
Autosepha [érvekbõl kifogyó, tekintélyre hivatkozó] hitvallásával töltöttem.
„Ezután még másfél évig egy helyt léteztünk ugyan, de én többé vele sohasem beszéltem
s neki még nem is köszöntem. Õ ugyan mindent elkövetett, hogy viszont hálójába keríthessen (minõ sértõ kifejezés egy nemzeti hõsre!), de sípja elõttem ismeretes lévén (de sokat befont ez a síp, akik még hangjának csalárdságát nem ismerték!), célt többé nem ére.”Érthetõ, hogy ezután Kossuth bosszúját kellett éreznie Szõllõssynek, sõt õ azt állítja,hogy Kossuth felbérelt emberekkel egyenesen a másvilágra akarta küldeni. Igaz, hogySzõllõssy kalandos életû ember s ez szavainak hitelét némileg talán csökkenti, emiatt azonban még lehetett az az érzõ szívû ember, akinek írja magát, s ha minden állítását nem isvesszük szentírásnak, épp oly kevéssé tehetjük azt, hogy abból, amit állít, semmit sehiggyünk el. Egyébként református ember volt és 14 nyelven beszélt. Írása után ítélve túlsá-171

gosan is önérzetes ember volt, ami szintén nem a jellemtelenség jele. Õ maga azt mondja,
hogy „szigorú igazsággal” adta elõ mindazt, amit leírt.
Csakugyan, az igazságot akkor is megírja, ha az Kossuth javára szól. Egressy Gábor például azt írja naplójában, hogy nem Szõllõssy volt az, aki Kossuthtal szakított, hanem Kossuth
dobta ki õt, mégpedig azért, mert kártyán 300 aranyat nyert el tõle. Szõllõssy erre a legnagyobb fölénnyel oktatja ki Egressyt, hogy õ nem szokott kártyázni. Kártyázni Kossuth szokott. Õ ez egyetlen esetben is csak Kossuth parancsára lépett be a játékba, csakugyan nyert is,de nem 300, hanem csak 150 aranyat, de ezt se Kossuthtól, mert Kossuth épp úgy nyert, mint
õ. Kossuthot õ hagyta ott, mégpedig megvetéssel. Megismétli, hogy Kossuth utána nemegyszer próbálta visszacsalogatni magához.
Ismételten kiemeltem már, hogy aki Kossuth közelében élt s így alkalma volt megismerni, nem tudta tisztelni, sõt akaratlanul is bizonyos ellenszenv, sõt erkölcsi lenézés lett úrrá lelkében iránta s többé már nem tudott hinni benne. Kossuth mozgalma bukásának ez volt a fõoka, bár – mivel meggondolatlanul robbantották ki – e nélkül is bukásra lett volna kárhoztatva.
E lenézéssel párosult ellenszenv fõ oka Kossuth színésziessége volt. A színészi képességben gyönyörködünk ugyan, de nem akkor, ha egy államférfiú, sõt egy nemzeti hõs sajátsága. Maga az ország népe ebben is gyönyörködött, ezt is élvezte, de csak azért, mert csak
messzirõl látta s ezért nem tudta, hogy színészi teljesítményt élvez. A sikert azért élvezte, mert
valóságnak gondolta. A siker is, melyet Kossuth elért, színészi képességében rejlik, de a kudarc is, mely a kezdeti sikerek után következett.
Egy nemzeti hõsben azért olyan megsemmisítõen leverõ tulajdonság a színésziesség,
mert áltatást, becsapást jelent s így hazugság a lényege, noha egy államférfitõl, egy nemzetihõstõl valóságot vár mindenki, nem pedig színészi produkciót. Ha egy államférfiúról, egynemzeti hõsrõl sül ki, hogy színész, kiábrándulást, sõt undort kelt.
A színész tettet; mást mutat, mint ami a belsejében van, s világos, hogy nem ok nélkül mutat
mást. Ha a belsejében is az lakoznék, amit hasznos és elõnyös mutatni, akkor nem volna szükség
színészi képességekre s ezek érvényesítésére. Színésznek csak olyan közszereplõnek kell lennie,
akinek titkolni valója van; aki kívül más, mint belül, aki nem azt mondja, amit érez; azaz, aki álnok. Az ilyen ember csak játssza a nemzeti hõst, mert valójában nem az. Világos, hogy mihelyt
az emberek errõl meggyõzõdnek, azonnal megszûnik minden varázsa, s mivel a tömegek lelkében magát az eszmét is õ testesíti meg, õ képviseli elõttük, kiábrándulnak az eszmébõl is.
Kossuthnak elsõsorban a benne lakó mérhetetlen emberi hiúság és érvényesülési vágy
miatt volt szüksége a színészkedésre, mert ezt az önzetlenség látszatával kellett lepleznie. De
vele is született már ez a képesség és hajlam. Ezért szertelen túlzásba vitte. Õ, aki maga volta megtestesült önzés, minden szavában maga volt az igénytelenség. Mivel színészi képességének köszönte minden sikerét, s mert a színésziesség egyenesen a vérében volt, természetével járt, nem tudott róla leszokni akkor sem, mikor már mind többen észrevették a külsõ
csillogással annyira ellenkezõ valót, s mikor már az, aminek kezdetben sikere volt, már éppen
az ellenkezõ hatást, a nevetségességet és a megvetést váltotta ki. A tömegekbõl még ekkor se
nagyon, mert azok naivak voltak s nem láttak a kulisszák mögé, annál inkább munkatársaiból, környezetébõl, akiknek ismerniük kellett a valót.
Ez az oka, hogy éppen az a Nyáry lett Kossuth legfölényesebb kifigurázója s lett a legtúlzóbb kálvinista kurucból, akinek eleinte még Kossuth is mérsékeltnek látszott, békepárti, azaz a megalkuvás híve. Ugyanõ a mozgalom elején még annyira Kossuth színészies
szónoklata hatása alatt állt, hogy ellenzéki létére õ ugrik fel elõször s kiáltja el: Megadjuk!
Kossuth oly hatásosan tudta hangsúlyozni, hogy õ semmit se számít, hogy az õ élete
nemcsak nem az elsõ, hanem egyenesen semmi, mert minden a haza, hogy az emberek mindezt szentül el is hitték. Késõbb azonban munkatársainak, akik mind közelebbrõl megismerték, mindinkább az lett a meggyõzõdésük, hogy amit mond, csak azért mondja, hogy azemberek észre ne vegyék, hogy valójában minden csak egyedül õ, a haza pedig semmi.

172

Az olyan jó, melyben nem õ részesíti hazáját, sose kellett Kossuthnak. Ha megmentették
volna a hazát, de Görgey mentette volna meg, ezt õ a legnagyobb szerencsétlenségnek tartotta volna. Ránézve szerencsétlenség volt, mert Görgeyt ellenségévé tette, de õ azt hitte, hogy ahazára is az.
„Úgy látszott – írja Szemere (Politische Charakterskizzen: Ludwig Kossuth, 40. o.) –,mintha a szabadságért harcolna, valójában pedig a dicsõséget kereste.” Sõt még ennél ismesszebb ment: „Mindig volt annyi lelkiismeretlensége és szerénytelensége, hogy mások érdemeit magának tulajdonítsa.”
Jellemzõ például a következõ eset. Mikor a Batthyány-kormány lemondott, vele együtt
lemondott Kossuth is. Szemere azonban nem követte társai példáját, õ nem mondott le. Azzal
okolta meg társaitól eltérõ eljárását, hogy hátha az õ lemondásuk után nem is neveznek ki új
minisztériumot? Ezért õ csak akkor mond majd le, ha utódát is kinevezték. Ha ez nem történik meg, lehetõvé akarja tenni, hogy továbbra is miniszter maradhasson.
A képviselõház tagjainak nagyon tetszett Szemere e megokolása s nagy tapsot kapott érte. Kossuth látva, hogy ez a népszerûség útja és egyúttal sajnálva is, hogy kieresztette kezébõl a hatalmat (hiszen láttuk, hogy a kormányzóságáról is lemondott, mégis már hetek múlva
újra visszavette), azonnal követte Szemerét (a többi miniszternek ez a következetlenség eszébe se jutott), de sokkal teátrálisabban csinálta, mint az a Szemere, akitõl az eszmét átvette és
akit utánzott, úgyhogy most is õ lett a nap hõse s õt utána még jobban megéljenezték, mintelõbb Szemerét.
„Én pedig – mondta Szemere tetszést aratott bejelentése után – ki hivatalomat letettem(Szemere nem tette le), ide teszem ezt a széket –, s ezzel megfogott egy széket és a miniszteri
asztal mellé helyezte – ráülök (s ráült, mire óriási tetszésvihar tört ki a képviselõk soraiban) ésszeretném látni azt az embert, aki tagadásba meri vinni, hogy én pénzügyminiszter vagyok.”Csak arról feledkezett meg a jó ember, hogy csak néhány perccel elõbb jelentette be,hogy lemondott. Hogy pedig az a pénzügyminiszter, aki most jelentette be, hogy lemondott,hogy jelentheti be rögtön utána, hogy õ csak azért is pénzügyminiszter marad, arra már Kossuth nem gondolt. De nem gondolt rá a közvélemény se, mert annak az állítólagos nagy hazafias önérzetnek és bátorságnak, melyrõl itt Kossuth tanúságot tett, olyan nagy sikere lett,hogy nemcsak a házat ragadta magával, hanem csakhamar még az utcán is nagy csõdület támadt az ott fáklyafény mellett összesereglett „hazafiak” körében. Kossuth erre felhasználta
az alkalmat, s mint a nap hõse, kiment az erkélyre, hogy hõsiességéért fogadja a nép köszöntését és éljenzését.
A képviselõk, akik jól tudták, hogy itt Szemeréé az érdem, nem pedig Kossuthé, szóltak
Szemerének, hogy legalább Kossuth társaságában õ is menjen ki az ünneplésre. Szemere
azonban bosszúsan azt válaszolta nekik: Nem szeretem a komédiát! És maradt. Ez persze
Kossuthot nem zavarta abban, hogy viszont õ szeresse ezt a komédiázást. Szemere megjegyzését bizonyára nem is hallotta nagy ünnepeltetési izgalmában. Annak pedig, hogy Szemere
egyedül hagyta kimenni, bizonyára még örült is, hiszen sic itur ad astra [ez a nagyság útja].
Kossuthnak a hazafiságban nem lehetett vetélytársa. Õ „Isten második fia” volt s kissé soklenne, ha Istennek még egy harmadik fia is lenne. De nem kellett-e annak a szabadságharcnak feltétlenül megbuknia, melynek egyedüli hõse csak ilyen ember volt, s akirõl minisztertársainak, sõt a képviselõknek is látniuk kellett, hogy csak ilyen? (Szemere: Ludwig Kossuth,
112-113. o.)„Elég ravasz és ügyes volt ahhoz – írja szintén Szemere (41. o.) –, hogy nagyravágyását
és igen gyakori dicsekvéseit az egyszerû, igénytelen ember ábrázata alá rejtse és ahhoz is értett, hogy színpadi fogásokhoz folyamodjék. Majd könnyeket ontott, majd úgy látszott, mintha el akarna ájulni, néha, mint beteg, megroggyanó lábakkal vezettette magát a szószékre,ahol aztán újra egész erõteljesen mozgott s talán a viharos tetszésnyilvánításoktól erõre kapva
biztos, gyors léptekkel sietett vissza helyére.”173

Ezt a benyomást tette ifjúkori barátjára, majd minisztertársára, végül miniszterelnökére,
Szemerére. De ugyanez volt róla a véleménye a nemzetgyûlés (melyben legtöbb színészi fogását eljátszotta) alelnökének, Pálffynak is. Õ így fejezi ki magát (257. o.): „Õ (Kossuth) beteg tudott lenni jó egészségben s egészséges betegen, mint akkor, mikor midõn a szószékben
kimerülten s ájuláshoz közel hanyatlott le, s többen, ezek között az eszes és jószívû Teleki
László is, a ház bánatos részvéte között karjaikban vitték ki a terembõl s tették kocsijára; énpedig érdekeltetve, de nem híve egészen, ezen látvány által, azonnal utána mentem s szobájában vígan és erõteljesen le- s feljárva találtam nagy lépésekben.”Mészáros, a hadügyminisztere, a trónfosztáskor mondott beszédét így jellemzi (II., 178.
o.): „Ez az alkalomhoz illõen, díszruhában, halvány arccal, Cicero kívánsága szerint, ki „nemszereté az oly szónokot, ki merészséggel és határozottsággal vágván a tárgy érdemébe, mi remegést se mutat” – mondjuk Kossuth remegõ hangon kezdé szónoklatát, aztán mind jobban
és jobban erõsödve gondolatait kifejleszté, végre lángoló szavakkal kimondá” stb.
Mint minden jó színész, Kossuth is igen sokat adott külsejére, szeretett elegánsan, különlegesen öltözni. „Õ gyermekien hiú, mint fiatal özvegy – írja Pálffy (267. o.) – vagy mint egy
hajdani jurátus. Õ hiú egy lelapuló inggallérra, egy zeke lobogó ujjára, egy tollas kalapra, fényesre; de éppen ezen hiúság alól kirí a mûveletlenség ízlésnélkülisége, az egykori divatos
prókátor. E gyengeség nevetségessé teszi.”
Úgy látszik, a színészállamfõhöz hasonló tulajdonságai voltak kormányának is. „Midõn
május másodikán a templomba (természetesen a debreceni reformátusba) mentünk eskütételre (a magyar nemzet tehát a Habsburgokkal való szakítás után rögtön oda jutott, hogy kormánya protestáns templomban tette le az esküt), öltönyeink bizarr különszerûsége Szemerét sutána mindnyájunkat mosolygásra indított. A kormányzó honvédatillában s fehér tollas kalapban; Horváth püspöki papi ruhában, Szemere fekete atillában és zöld tollas kalapban; Batthyány cifra nemzetõrségi õrnagyi köntösben (itt a Batthyányon természetesen nem Lajosértendõ, hanem Kázmér, a külügyminiszter); Duschek egy kikölcsönzött fekete bõ atillábanés régi dikaszteriális [esetlen] fekete kis kalpagban; én szinte (szintén) külön fekete kopott
atillában és fekete tollas alacsony kalapban; végre velünk Záborszky, mint a minisztertanács
tollvivõje, nagy prémes kalpagban. – Szemere szétnézve: „Furcsa társaság!” – mondá.”(Vukovics emlékiratai, 486. o.)
De nemcsak a színészi ruha, hanem a színészi fogások se tudtak hatással lenni nyomósabb, érdemesebb emberekre, vagy ha igen, legfeljebb eleinte.
„Ha meg kell is vallanom – írja Szemere (Ludwig Kossuth, 43. o.) –, hogy Kossuth, mintszónok, nagy gyülekezetre állandóan nagy, néha rendkívüli hatást gyakorolt, azt is meg kelljegyeznem, hogy az értelem ezt a varázst sohasem érezte. Az õt mindig helyesen ítélte megés éppen ezért túlsúlyát mindig kedvetlenül tûrte. Én se éreztem soha szavainak varázsát smeg kell itt mondanom az egyszerû, egyedüli okát. Az élet komoly kérdéseinél nem szeretema színjátszást, s nekem úgy tûnt fel, mintha õ állandóan valamely színpadi szerepet játszotta
volna el. Mindig egy tál vízhez hasonlítottam, melyet mások bizonyos távolságból tisztának
gondolnak, míg én közelrõl és alaposabban megfigyelve mind láttam benne azokat a kis férgeket, melyeket tartalmazott.” (Nagyon szemléltetõ hasonlat.)
A sok színészi póz közepette, melybõl egész élete állt, úgy megszokta már Kossuth az
igazságtól való elvonatkoztatást, hogy részint dicsekvésbõl, részint a maga fontosságának
vagy önzetlenségének bizonyítására olyan kijelentéseket is tett, melyek az igazsággal merõellenkezésben álltak. A londoni Daily News 1849. december 6-i számában közölt nyilatkozatában például azt írja, hogy a szent koronát egy országos bizottság lepecsételte s egy miniszterre bízta, s úgy tesz, mintha a koronát az õ közremûködésével rejtették volna el biztos
helyre. Szemere erre (Naplójában is és a „Ludwig Kossuthban” is) megjegyzi, hogy „az
egész üres kitalálás” és hogy „mindebbõl egy szó sem igaz”.

174Sem országos bizottság, sem lepecsételés (ha lepecsételték volna a korona ládáját, akkor
a felesége nem próbálhatta volna naponta a fejére), sem minisztertanácsi határozat, sem egy
miniszterre való hivatalos rábízás nem történt. Kossuthot a korona sorsa se érdekelte.
Szemere teljesen a maga kezdeményezésére vitte magával, majd ásta el, s akkor, mikor a fenti nyilatkozatot tette, Kossuth nem is sejtette, hol van a korona elásva, sõt még azt se tudta,
hogy el van-e ásva.
Ugyanebben az angol lapban Kossuth azzal is dicsekszik, hogy több mágnás az országgyûlésen az õ részére áldozatos fáradozásai jutalmául nemzeti ajándékot indítványozott, õazonban ezt elhárította magától. Szemere megállapítja, hogy ebbõl sem igaz egy szó sem.
Ilyen indítványt az országgyûlésen soha senki nem tett. (Ludwig Kossuth, 79. o.)
Azt is felhozta itt Kossuth, hogy a számára megállapított fizetést õ csak hosszas ellenkezés után volt hajlandó elfogadni. Szemere (jelzett mûve legutóbb jelzett helyén) azt is megjegyzi, hogy ezt a nagy összeget a nemzetgyûlés egy titkos ülése csak hosszas tanácskozás
után és „nagyon is kétes többséggel” fogadta el, s maga Kossuth volt az, aki kijelentette,hogy ennél kevesebbet (pedig ezen kívül még természetbeni lakást is kapott) nem fogad el.
A nagy fizetés követelésében megnyilvánuló önzését azzal leplezte, hogy neki kötelessége új állásában jótékony alapítványokat tenni, a tudományokat és a mûvészeteket támogatni,s ezért van szüksége nagyobb jövedelemre. Pedig ezzel is csak hiúságát és dinasztikus törekvéseit árulta el, mert demokráciában és köztársaságban az ilyesmi az állam dolga, nem pedig
az államfõé. Amit õ akart, az csak azokhoz a régi uralkodókhoz és született nagyurakhoz illett, akiknek uralmát õ egész életében és oly hévvel törekedett megdönteni, s akikre szerinte a
mai idõkben már nincs szükség. Az õ elveibõl az következett, hogy most már a nép uralkodik, alapítványokat is az tesz, s a tudományokat és a mûvészeteket is az támogatja.
Kossuth kénytelen volt színész lenni, mert olyan kirívó rossz tulajdonságai voltak, hogy
ha nem leplezte volna õket, az még nagyobb hátránnyal lett volna rá, mint a színésziesség,
melyet legalább csak azok vettek benne észre, akik közelebbrõl ismerték.
Szemere írja (Ludwig Kossuth, 56. o.), hogy testõrsége volt, bár azzal az ürüggyel, hogyaz életét védik. Pedig hát az életét senki se fenyegette.
A színházban Szemere figyelmeztetése ellenére a vörösbársony udvari páholyt használta
családjával együtt. Budavára ostromakor külön írt Görgeynek, hogy a királyi palotát neágyúztassa, mert õ ott szándékozik majd lakni. Buda bevétele után a királyi palota kertjeit isrögtön lefoglalta a maga használatára.
„Miközben hadseregünk – írja Szemere (57. o.) – jobbról is, balról is élethalálharcot vívott az ellenséggel, a fõváros legragyogóbb palotái között se talált magának megfelelõ lakást,
hanem terveket csináltatott a fejedelmi lakás szépítésére és bõvítésére, ezen a címen a minisztériumtól 40.000 forintot utaltatott ki (a 200.000 forintos fizetés mellé). Ilyen elõkészületek közepette lépett hivatalba a még szülési fájdalmakban vonagló magyar köztársaság
ideiglenes demokrata elnöke!” (Ezért kellett tehát Görgeynek az ellenség üldözése helyettelõbb Buda várát elfoglalnia, s így lehetõvé tennie, hogy az osztrák összeszedhesse magát és
az országot leverhesse.)
Magában véve jelentéktelen dolog – írja Szemere (57. o.) –, de jellemzõ, hogy Kossuth
1849 áprilisában, mikor a magyar fegyvereket ragyogó gyõzelmek kecsegtették, Gödöllõn
több személy elõtt öntetszelgõ nevetés közepette beszélte el, hogy felesége mit álmodott, mikor 1848 decemberében Windischgrätz a fõváros felé közeledett. A budai királyi vár – mondta– fényesen ki volt világítva, melléképületei pompásan kiépítve, a termek királyi ízléssel sokkalfényûzõbben berendezve, mint István nádor idejében volt és õ a családjával benne lakott.
De a viddini levélben nemcsak a felesége, hanem a maga részérõl is elárulja, hogy eszébe jutott a saját királysága, bár színészies, öntetszelgõ természetének megfelelõen úgy hozza
a dolgot elõ, mint önzetlensége bizonyítékát. Mikor azt írja le ebben a levélben, hogy hogyan
kínálta fel Görgeynek a fõ hatalmat (láttuk, hogy ezt csak akkor kínálta fel, mikor már nem

175volt mit felkínálni), így fejezi ki magát: „Ám változtassa koronává a koszorút, mert nekem az
sem kell, nem kellend és nem kellett soha, bár kelleni akaratomtól függött.” (Hajnal: A Kossuth-emigráció, 58. o.)
Itt még legtúlzóbb hívei (Pulszkyék) is észrevették, hogy ez a megjegyzése árt Kossuth
nimbuszának, mert nem annyira szerénységét bizonyítja, mint inkább nagyravágyását árulja
el, s bizony egész addig azok, akik Kossuth tisztelõi voltak, nem is gondoltak arra, hogy Kossuthnak még az is eszébe jutott, hogy õ még magyar király is lehetne, sõt egyedül csak tõlefügg, hogy az legyen. Ezért Kossuth jóakarói ezt a részt akkor ki is hagyták a viddini levél
szövegébõl.
Kossuth tehát annyira hiú volt és mellette annyira színész, hogy még legnagyobb hiúságából is önzetlenséget akart csinálni, de olyan ügyetlenül, hogy még azok is észrevették a kiálló lólábat s ezért még hamisítással is szükségesnek tartották eltüntetését, akik Kossuthot
addig még sose bírálták, hanem csak ünnepelték és bámulták.
„Otthon – írja Szemere (58. o.) – egyáltalán nem volt titok, hogy Kossuth a lapokba maga írt vagy íratott önmagát dicsérõ cikkeket. Buda elfoglalása után a magam szemeivel láttam
egy ilyen, a saját kezébõl származó kéziratot.”
Nemcsak megengedte, írja szintén Szemere (59. o.), hogy itt egy honvédszakasz, ott egy
huszárezred az õ nevét viselje, hanem meg is kívánta. Tetszett neki, hogy a honvédeket itt-ott„Kossuth katonáinak” nevezték. Tudvalevõ, hogy még lapjának is „Kossuth Lapja” volt a neve, s ezt a nevet õ maga adta neki, nem más. Az is tetszett neki, hogy a nép a magyar bankjegyeket „Kossuth-bankóknak” hívta. Az már bizonyára kevésbé tetszhetett neki, hogy ezekheza bankókhoz késõbb oly sok könny és átok tapadt. Azt azonban bizonyára örömmel látta,hogy elértéktelenedése miatt nem õt, hanem az osztrákot szidták.
Szemere azt írja, hogy az osztráknak nagyszerû fogása volt, hogy úgy állította be a dolgot, mintha õ nem a magyar nemzettel, hanem csak Kossuthtal és párthíveivel állna harcban.
Nem nagyszerû fogás volt ez az osztrák részérõl, feleljük, hanem a bizonyítékok tömegét
hoztuk már fel arra, hogy tényleg ez volt a valóság. Láttuk, hogy a magyar nép mennyire
nem lelkesedett Kossuth ügyéért, vagy ha valóban lelkesedett, ennél tovább sose ment: áldozatot már nem volt hajlandó hozni érte. Láttuk, Pálffy is mennyire hangsúlyozza, hogy a forradalmat egyedül Kossuth csinálta. Tehát nem a magyar nép.
Szemerének azonban abban feltétlenül igaza van, hogy Kossuthnak és mindenkinek, ki
vele tartott, az volt az elsõrangú érdeke, hogy a küzdelmet ne Kossuth, hanem a nemzet küzdelmének tekintsék és ezért ennek megfelelõ kifejezéseket használtak. Kossuth hiúságának
azonban mégis annyira tetszett az õ személyének ez az elõtérbe tolása, hogy nemcsak nem
vette észre, hogy ez a beállítás az ügyre káros, hanem örült neki, s mikor Szemere figyelmeztette hátrányos voltára, akkor se akarta belátni.
„Hogy ez a végzetes dicsõségvágy – folytatja Szemere (61. o.) – mennyire egybe volt olvadva Kossuth lelkével, bizonyítja az a körülmény, hogy õ a szabadság érdekében nem tudott
semmit sem okosan csinálni, ezzel szemben abba, ami a maga nagyravágyását illeti, sohase
követett el egy hibát se.”Lemondólevelében – mondja – egész világosan megírta Görgeynek, hogy azért adja átneki a hatalmat, mert már nincsen „semmi remény” a gyõzelemre, tehát mivel a most következõ szerep már dicstelen s így akarja, hogy ezt már ne õ, hanem más játssza. Mikor azonban
már biztos helyen, külföldön volt, akkor újra felveszi a kormányzói címet és rangot, mert ez
most már megint hatalmat, befolyást és rangot jelentett részére. Mikor azonban címét visszavette – hallatlan jellemtelenség! –, elsõ dolga volt megátkozni Görgeyt azért, mert vállalta azt
a dicstelen szerepet, melyet õ nem volt hajlandó vállalni, s szemére hányta, miért nem mentette meg Magyarországot akkor is, mikor már lehetetlen volt, azaz miért nem tett csodát.
Azt írja Szemere (89. o.), hogy addig, míg a nemzet ügye rosszul állt (a fõvárosnak
Windischgrätztõl való elfoglalását követõ elsõ hónapokban), Kossuth semmit se tett anélkül,

176hogy a nemzetgyûlés felhatalmazását ki ne kérte volna hozzá. Nem akarta, hogy a felelõsség
az övé legyen. Nem akarta, hogy a kudarcok az õ nevéhez fûzõdjenek. Még a rendeletek alá
se írta oda a nevét. A rendeleteken az volt: a Nemzeti Bizottmány.
Mihelyt azonban tavasszal gyõzni kezdtünk, a nemzetgyûlést mindjárt tûrhetetlen gõggel
kezdte kezelni, önteltséggel lépett fel, az országgyûlést egyenesen fel akarta oszlatni, s meg
is tette volna, ha Szemere a maga miniszterelnökségét nem köti ahhoz a feltételhez, hogy ez
meg ne történjék.
Éles megfigyelésre vall Szemerének az a megjegyzése (98. o.), hogy Kossuth akkor, mikor magyar királyi miniszter volt, forradalmi miniszter volt, mikor azonban már formailag isforradalmi miniszter volt, akkor már a valóságban nem volt az. Mind a kettõnek hiúsága ésnagyravágyása volt az oka. Nem akart s nem tudott szolgálni. Királyi miniszter korában nem
tudta és nem akarta a királyt szolgálni, hanem felhasználta az utcát és a forradalmi szellemet,
hogy õ uralkodhassék a királyon. Mikor pedig a népet kellett volna szolgálnia, mert annak
minisztere lett, a kezébe jutott hatalmat és népszerûséget arra használta fel, hogy a népen
uralkodjék.
„Görgey is ravasz ember – írja Szemere (123. o.) –, aki a maga módjára szintén érti aszínjátszás mesterségét.” (Látjuk tehát, hogy Görgeyrõl nemcsak Mészárosnak (aki két rókáról beszél) volt ez a véleménye.) „Közte és Kossuth között csak az volt a különbség, hogy az
utóbbi akkor, mikor hiúsága volt érintve, éleslátását teljesen elvesztette.” (Kossuth hiúsága
tehát még az eszénél is nagyobb volt. Õ esztelenül hiú volt. Görgey azonban le tudta gyõzni
hiúságát, mikor fontosabb érdekeirõl volt szó.) „Röviden: Kossuth félénk, hiú, dicsõségre és
uralomra vágyó volt. Csak két célja volt: a hazát megmenteni és megakadályozni, nehogy ne
õ, hanem más valaki mentse meg.”Ez is nagyszerû megfigyelés és nagyon igaz. Csak azt fûzöm még hozzá, hogy a hazamegmentésére való törekvés is önzés volt Kossuth részérõl. Ez is hiúság kérdése volt nála,mert hiszen a hazát õ vitte bajba, tehát elsõsorban az õ érdeke volt, hogy megmentse, s az õ
szégyene, ha nem sikerült.
Szemere írja (ezt nem legutóbb idézett kis mûvében, hanem Naplójában, I. kötet, 182183. o.), hogy mikor õt Lukács Móric Párizsban meglátogatta, mondta neki, hogy „Kossuthtal õ se szimpatizált soha annak sarlatánsága és komédiáskodásai miatt.” Két esetet mondott
el neki erre vonatkozólag. Mindkettõ még 48-at megelõzõ, ún. reformkori nemzeti küzdelmek idejében történt.
Kossuth – mondta – felkérte Eötvöst, Szalayt és többeket, köztük õt is, hogy írjanak
imént megindult lapjába. Száz ezüstforintot fizet nekik egy cikkért. Lukács írt neki egyet, deelámult, mikor megjelenése után elolvasta, mert tele volt Kossuth olyan magasztalásaival,
melyekbõl egy szó se származott õtõle, sõt maga a cikk is olyan tárgyú volt, hogy csak a legnagyobb erõlködéssel lehetett abba Kossuth személyét belekeverni.
Kossuth tehát nem cikkeket, hanem õt magasztaló cikkeket értett és a száz ezüstforintígéretével ezeket akarta kicsikarni érdemesebb közéleti férfiakból. Ha aztán õk nem értették
meg, mit akar, vagy ha meg is értették, nem voltak hajlandók Kossuthot magasztalni, mert
meggyõzõdésükkel ellenkezett, segített magán úgy, hogy maga szõtte bele a cikkekbe a magaóhajtotta magasztalását, az ilyesmivel természetszerûleg együtt járó önmegalázásért pedig azzal állt bosszút az udvariatlan cikkírón, hogy nemhogy száz ezüstforintot, hanem egyáltalánsemmit nem fizetett neki. Lukács ugyanis emiatt is panaszkodott Szemerének.
„Nem szóltam Kossuthnak semmit – mondta –, õ se nekem, az igaz, de nem is írtam a
Hírlapba egy sort soha többé. Átláttam e vonásból az egész embert.”
Azt hiszem, ezek után már nem kell külön magyaráznom, miért nem tudták becsülni, sõtmiért nézték le Kossuthot azok az érdemesebb emberek, akik eleinte eszméi szolgálatába szegõdtek, munkatársaivá lettek s így alkalmuk volt az embert közelebbrõl megismerni. Most
már bizonyára mindenki érti, miért kellett Kossuthnak a Madarászok, Csernátonyak, Kállay

177

Ödönök, Mérei Mórok és Sikesiek (azelõtt Krónek) körébõl választania bizalmasait, akiknem éreztették vele e fogyatékosságait és akiktõl megkapta azt a tömjénezést, melyet várt és
amely nélkül nem tudott ellenni.
Úgy látszik, feleségét is azért szerette annyira, mert õ volt legnagyobb tömjénezõje, sõt õaz õ „Lajosát” valóságos félistennek tartotta. Láttuk, hogy anyjának is valóságos istene volt afia. De olvastam Ludwigtól, sõt Csányitól is Kossuthnak írt, egész az émelygésig hízelgõ leveleket. Ezek azonban, mivel érdemesebb emberek voltak, késõbb nemcsak abbahagyták ahízelgést, hanem egyenesen Kossuth ellenfeleivé váltak. Petõfi is hamarosan ellenségévé válts természetesen Kossuth is hasonlóval fizetett neki. Bemnek azonban Petõfi is hízelgett, Szabó Imre és Molnár Ferdinánd pedig, mint vezérkari tisztjei, Görgeynek írtak az emberfeletti
embernek járó hódolat hangján, bár baráti, sõt tegezõ viszonyban voltak vele. Úgy látszik,
48-ban senki se tudott ellenni hízelgõk nélkül. Pedig ez igen rossz jel a szereplõk jellemére.
A másik, Lukácstól Szemerének Kossuthról elbeszélt eset a következõ. A 48 elõtti idõkben volt Pesten egy ellenzéki bizottság, melynek Batthyány Lajos volt az elnöke, aki, mikor afõvárostól távol volt, hol az egyik, hol a másik tagot bízta meg helyettesítésével. Egyszer, mikor Lukács töltötte be ezt a tisztet, éppen az ellenzéki vezéreknek a Védegyletben tartott beszédeinek külföldön való kinyomtatását intézték. Kossuth hosszú beszéde végéhez egy
megbecstelenítõ megjegyzést fûzött Augusz Tolna megyei hajdan ellenzéki, de újabban az
udvar pártjára állt alispánra, de – álnokul – nem a maga, hanem „a kiadók nevében a jegyzetben még azt is hozzátette, hogy a közölt beszédek mindenegyes állításáért, mivel gyors jegyzetek után készültek, nem kezeskedhetnek a kiadók”. (Igazi becstelen eljárás.)
Lukács közölte Kossuthtal, hogy az Auguszról közölt megjegyzés annyira sértõ, hogy õ
sem a maga, sem a távollévõ tagok nevében, megkérdezésük nélkül nem meri vállalni érte afelelõsséget. A sértõ megjegyzést csak abban az esetben volt hajlandó közölni, ha Kossuth
vállalja a szerzõséget s nem hárítja „a kiadókra”. Erre Kossuth sértõ választ írt Lukácsnak és
kétségbe vonta bátorságát. Õ maga azonban, a bátor, mintsem a maga nevét írja az alá, amit õírt, inkább azt választotta, hogy a megjegyzést töröljék.
Lukács e sértésekért provokálni akarta Kossuthot, de „Teleki Laci azt minden erejébõl
hátráltatta”. „Utóbb mindezt elbeszélvén a visszatért Batthyány Lajosnak – fejezte be elbeszélését Lukács –, s hogy Teleki és Batthyány Kázmér mintegy hajlandók valának mindent
aláírni, amit Kossuth kívánt, Batthyány Lajos nekem ezt felelte: „Kossuth az utolsó ember,
akivel barát és intim tudnék lenni (Batthyány ezt jóval 48 elõtt mondta, de azért Kossuthot
mégis az ország nyakára hozta) és azt hiszem, ez az eset Telekire és Kázmérra nézve is, de õk
nem mertek a népszerûséggel dacolni s míg szívükben utálják, külsõleg hódolnak neki”.”
Csakugyan így lehetett, mert láttuk, hogy az emigrációban már Teleki és Batthyány Kázmér is kimutatta, hogy mennyire jóllakott Kossuthtal. Teleki ugyan nem oly nyíltan, mint
Batthyány Kázmér, de láttuk, hogy legalább magánlevélben õ is.
Csak a közöltek után tudjuk igazán méltányolni, milyen nagy színészi teljesítmény az,
mikor Kossuth 1848. november 18-án ezt írja Görgeynek: „Mi ketten egymás közt nem affektáljuk a formákat, egyikünk sem vágyik a hatalomra, hanem mindegyikünk vágyik jót és
jól tenni a hazának.”Aztán december 2-án: „Mi ketten megmentjük hazánk szent ügyét és kikérjük jutalmul,
hogy a megmentett hazában én paraszt, ön vegytanprofesszor lehessen, nemde?” „Szinte látom – teszi hozzá –, hogy tátandja el száját a gyáva nép.”
Ekkora affektálástól bizony el is kellett tátania a száját a 48-ban valóban gyáva, de azért
mégis becsületes magyar népnek!
Hát még micsoda szenvelgés volt, mikor Kossuth a már elõadott mesterkedések és hazudozások következményeképp sürgõsen kimondatta a detronizációt (azért olyan sürgõsen, nehogy az akkor diadalait arató és a népszerûségben már-már õt is túlhaladó Görgey még
kiüthesse a nyeregbõl) s megteteti kormányzóválasztásra az indítványt! (Annyira nem a köz-178hangulatnak megfelelõen történt mindez, hogy az indítvány megtevésére nem kap más embert, mint azt a Madarászt, aki annyira közgyûlöletnek örvendett, hogy még Kossuth közvetlen környezete is Kossuth füle hallatára szidta, tehát neki is tudomással kellett bírnia aképviselõknek róla alkotott véleményérõl.) Mikor Madarász indítványára – természetesenegyhangú lelkesedéssel – megválasztják, így adta tudtul, hogy a választást elfogadja:„Ma a vész percei elmúlnak (köztudomású, hogy ez a választás a honvédség diadalai,
nem pedig vész közepette történt, s az is köztudomású, hogy éppen a mindig túlságosan derûlátó Kossuth szentül meg volt gyõzõdve, hogy ezek a diadalok véglegesek, tehát „a vész”
már végleg elmúlt), azt kérem, bocsássanak vissza pihenni a magános polgárok körébe.”Tehát úgy beszélt, mintha az ország õt erõszakkal húzta volna ki a „magános polgárok”
soraiból. Könyörgött tehát az ország népe képviselõinek, hogy legalább akkor, ha majd avész elmúlt (mert miatta a haza érdekében most még szívesen lemond a magános polgárokédes nyugalmáról), eresszék vissza megint az igénytelenségbe, mely neki természetesen mindig legfõbb vágya volt.
„Addig, míg Önök – folytatta – vagy mást választanak, addig, míg elérkezik az idõ s a
kormányrendszert részleteiben is megállapítják, vagy végre addig, míg nyílt homlokkal nem
mondhatom el, hogy a nemzet már tökéletesen biztosítva van, addig én, uraim, ha Önök úgyparancsolják, leszek kormányzó elnök.” (Zajos éljenzés.)„De az örökkévaló Istenre – kezd el affektálásában még esküdözni is – azon percnél tovább pillanatig sem. Nem egyéb, mint szerény és szegény magánpolgár.” (De hogy addig,
míg ez a vágyva vágyott, számára boldog pillanat elkövetkezik, miért kellett Kossuthnak
200.000 forint fizetés és azonkívül még 40.000 forint a palota-átalakításra, hogy miért kellett
neki piros bársony udvari páholy, azt bajosan tudta volna megmagyarázni.)
Hogy lehet összeegyeztetni Kossuth e szavaival, hogy ezt a most megszerzett kormányzói méltóságot és vele a hatalmat mégis éppen akkor adta át Görgeynek, mikor nem elmúlt,
hanem legnagyobb lett a nemzet fölött „a vész”, s mihelyt ugyanez a vész – legalábbis Kossuth feje fölül – elmúlt s a külföldön biztos talajt érzett a lába alatt, ismét felvette Magyarország kormányzó elnökének díszes címét, sõt hatalmát is? (Hiszen újra tiszteket nevezett ki és
bankókat nyomatott.) Hogy lehet, hogy ekkor nem tudott már újra „szerény és szegény magános polgár” lenni? A tettek mennyire merõ ellentétei a szavaknak!
Vagy íme, a kossuthi szenvelgésnek egy nem szerényen idilli, hanem vészesen fenyegetõ
formája: Görgeynek írja 1849. július 13-án: „Meg nem foghatom, hogy lehet ember, ki mástképes bálványozni, másnak tud híve lenni, mint a hazának. Meg nem foghatom, miként lehet
ember, aki személyhez köti magát s nem a hazához. Ha emberre akadnék, aki azt mondaná,
hogy õ nekem hû s nem a hazának, árulónak tekinteném, s úgy bánnék vele. Aki azt mondja,
hogy másnak, akárkinek híve, s nem a hazának, árulónak tekintendem.”
Nem csoda, hogy ezen a valósággal annyira ellenkezõ és éppen Kossuth szájába annyira
nem illõ mûfelháborodáson még a Kossuth-imádó és õt mindenben mentõ Steier is úgy felháborodik, hogy így tör ki miatta (Haynau és Paskievics, I., 184-185. o.): „Kossuth ezt valószínûleg extázisban írhatta, vagy pedig olyan színészkedõ célzatossággal (tehát még Steier se
képes a „színész” szót elkerülni, mikor Kossuthot méltatja), hogy nem látta vagy nem akarta
látni e mondatokban eddig követett saját politikai taktikájának rajzát. Rabbulisztika [körmönfont okoskodás] mindenesetre az, hogy a személyi kérdés mellé kisegítõnek a hazához valóhûséget csúsztatta, mert éppen Kossuth az egész szabadságharcot a személye iránti kultusz
szemszögébõl vezette. Ám ha azt írja, hogy nem hiú és nem nagyravágyó, az még nem gyengíti tetteinek nagyravágyását s hiúságot mutató jellegét. (Nemcsak nem gyengíti, hanem kiemeli és undorítóvá teszi.) Éppen ebben az idõben akart fõvezér is lenni és korántsemóhajtott hivatala nehéz terheitõl szabadulni, mint azt írja.” (Tehát még Steier is világosan kimondja, hogy Kossuth éppen az ellenkezõjét mondja annak, mint amit gondol és mint ami avalóság.)179

Ugyancsak Steier állapítja meg – természetesen a 48-as vezetõkkel kapcsolatban – a következõket is (Haynau és Paskievics, II., 38. o.): „A nagy férfiak összes tulajdonságai nem
egyenrangúan nagyok és imponálóak. Kicsinyesek õk is sok tekintetben.”Nem így kellett volna megfogalmazni a mondatot, mert például a Habsburgok, akár I.,
akár II., akár III., akár IV., akár V. Ferdinánd, akár Miksa, akár I. Lipót, akár III. Károly, akár
Mária Terézia, akár I. Ferenc, akár Ferenc József, akár IV. Károly irataiban vagy magánleveleiben nem fog találni sem Steier, sem senki más hasonló álnokságokat és affektálásokat.
Remélem, hogy e megállapításomra nem felelné Steier azt, hogy õk nem is voltak nagy emberek, mert abból az következnék, hogy nem a nagy jellemek a nagy emberek.
Annyi bizonyos, hogy a nagy ember nem lehet kicsinyes és affektáló, de álnok s hazug
se. Helyesen abban kellett volna megadni a magyarázatot, hogy a nagy szónokok, hadvezérek
vagy államférfiak, azaz a nagy tehetségek még nem szükségképpen nagy jellemek is, mertmás dolog nagy tehetségnek, s más dolog nagy jellemnek lenni. Az azonban kétségtelen,hogy nagy ember csak az, aki mind tehetségben, mind jellemben nagy. Hogy melyik fontosabb, a tehetség-e vagy a jellem, az felfogás dolga. Még csak azt se mondhatjuk, hogy a tehetség azért fontosabb, mint a jellem, mert ritkább. Akik ugyanis nagy emberismerõk, azok
azt mondják, hogy a jellem még ritkább, mint a tehetség. Ha azonban a jellem hiánya mégegyszerû hivatal viselésére is alkalmatlanná tesz, kétségtelen, hogy semmiképpen se pótolhatja a nagy tehetség, de különösen akkor nem, ha az ilyen egyén a nemzet élére kerül. A
nagy tehetség jellem nélkül veszélyes. Még veszélyesebb, mint a nagy állás tehetség nélkül.
Kossuth (és Görgey is) csak tehetségben voltak nagyok s ezért nem tekinthetõk igazi nagy
embereknek.
„Görgey nagy hadvezér volt – folytatja Steier –, Kossuth nagy szónok és késõbb kiváló
politikus, azonban mindkettõ rendkívül hiú.” (Igaz, de Görgey közel se volt akkora hadvezér,
mint amilyen nagy szónok volt Kossuth. De olyan nagy hadvezér volt, sõt talán még nagyobb
is, mint amilyen nagy politikus volt Kossuth. Azzal azonban, hogy „mindkettõ rendkívül hiú
volt”, Steier azt ismeri el, hogy egyik se volt igazi nagy ember.)„Amaz hideg póz alá, emez pedig szenvedélyes szavak alá rejtette hiúságát.” Steier még
azt is hozzáteszi, hogy 48 harmadik fõszereplõje, Szemere „is az (hiú) volt, akinek hiúságát
még sérté szerepének alárendeltsége”. (Azt azonban nem tekinthetjük Szemere részérõl hiúságnak, ha miniszterelnök létére nem akart Kossuth mellett írnok lenni. Aki ugyanis azt követeli a maga számára, ami jár neki, az nem hiú még. Egyébként pedig Szemere még ezt is
csak akkor követelte, mikor már Kossuth tekintélye lehanyatlott.
A teljesen Kossuth-párti Steier még ezt is írja (Haynau és Paskievics, II., 32. o.): „Kossuthnak nagy tevékenységét csak egy tulajdonság torzította el: hatalomszeretete, melynek
egyik kiegészítõ része hiúsága volt.” E megállapításhoz csak azt tesszük hozzá, hogy ez tulajdonképpen annak megállapítása, hogy Kossuth önzõ volt. Hogy elsõsorban önmagáért tevékenykedett, nem pedig a hazáért.
Természetes, hogy minél régebb idõ óta tartott Kossuth közéleti szereplése, annál többen
és annál kirívóbban vették észre ezeket a még Steiertõl is megállapított tulajdonságait s így
népszerûsége és varázsa is annál kisebb lett. De ez a varázs eleinte is már csak olyan külsõséges és üres volt, mint magának Kossuthnak a szólamai és pózai. Hiszen láttuk, hogy az ország minden 48-as lelkesedése ellenére is milyen mérsékelten és milyen nehézkesen hoztaáldozatait a haza oltárára.
Nem hiába írja epésen Szemere, hogy Kossuth akkor, mikor például annyira sietett a detronizációval és a maga kormányzóvá választásával, a maga szempontjából akkor is igaza
volt. Ha ugyanis pár hónapig várt volna, lekésett volna. Nemcsak azért, mert a gyõzelmek,
melyek õt annyira derûlátókká tették, ekkor már vereségekre változtak, hanem azért is, mert
ekkor már nem a szeretet és a ragaszkodás, hanem csak a már megszerzett hatalom volt uralma alapja.

180

Amint egymást érték a kudarcok, mind több és mind bátrabb hang emelkedett fel ellene.
A képviselõház július 25-i viharos zárt ülésén már szenvedélyes támadások hangzottak el, sérdekes, hogy nem Görgey ellen, akit a harctéri kudarcok értek, hanem Kossuth ellen. A kudarcokat annak tulajdonították, hogy semmiképpen se akarta, hogy Görgey legyen a fõvezér.
Határozatot hoztak, hogy Görgey legyen a honvédség fõparancsnoka.
„E határozat majdnem osztatlan helyesléssel találkozott – írja Steier –, éspedig nem minden közvetlen célzás nélkül Kossuthra és legközelebbi környezetére, sõt élénk közbekiáltások kíséretében nejének számûzése is követeltetett.” (33. o.)
Ennyire eltûnt tehát már Kossuth hajdani varázsa és tüneményes népszerûsége. Ez csak
az emigrációban, a bujdosó, a hazátlan, a szenvedõ és Görgey „elárulta” Kossuth iránt lángolt
fel újra, de természetesen egészen hamis alapon, mert hiszen Görgey nem árulta el sem õt,
sem a hazát, Kossuth tehát nem miatta szenvedett. Egyébként nem is szenvedett, mert az
emigrációban is úr, sõt kormányzó volt, titkára volt, kihallgatást kellett kérnie tõle annak, aki
beszélni akart vele, õexcellenciájának szólíttatta magát, nagy pénzek fölött rendelkezett ésegész palotákat lakott.
Szedlák írja („Leleplezések a magyar szabadságharc és a magyar emigráció idejébõl”),
hogy mikor Amerikában Kossuthot az ottani magyarok élén õ elõször üdvözölte és „polgártársnak” szólította, Kossuth válaszbeszédét azzal kezdte, hogy tudtára adta, hogy nincs megelégedve megszólításával. „Magyarország kormányzója vagyok” – kezdte válaszát. Pedig hát
dehogy volt az. Még akkor se lett volna akkor már az, ha nem mondott volna le.
Említettük már, hogy Marx, a nemzetközi szociáldemokrácia és kommunizmus megalapítója, milyen rokonszenvvel szemlélte és mennyire a maga eszméi küzdelmének érezte a mi
48-as „hazafias” szabadságharcunkat. Mi is hangsúlyoztuk, hogy ez nem is csak magyar
nemzeti küzdelem volt, hanem sokkal inkább a szabadelvûség és az állítólagos modern haladás harca a „maradiság” és a „reakció”, köztük elsõsorban a „klerikális reakció” ellen.
Kossuth az ötvenes években, az emigrációban olvasta Marxnak egy legújabb mûvét, smivel tudta, hogy Marx is mennyire lelkesedett a mi szabadságharcunkért, ezt pedig Kossuth
mindig a maga személyéért való lelkesedéssel azonosította, üzent neki, hogy látogassa meg.
Marx azonban, aki gazdag és gõgös zsidónak született (bár akkor már Kossuth protestáns hittestvére volt) s nálánál nagyobb urat sose akart ismerni, megküldte neki a címét, hogy nagyon szívesen látja, ha találkozni akar vele. Erre aztán ki is tört az örök harag köztük, mert
Kossuth, mint államfõ, azt tartotta magáról, hogy õ legfeljebb hasonló nagyságokat, tehátszintén államfõket látogathat meg. Akik csak szellemi nagyságok voltak, mint Marx, azokat
nem tartotta magával egyenrangúaknak. De egyébként is sértõnek tartotta magára Marx arcátlan viselkedését. Ezt Marx maga beszélte el Szemerének. (Szemere Naplója, II., 168. o.)Ebbõl egyúttal azt is megtudhatjuk, hogy az emigrációban Szemere is felkereste Marxot, tehát õ is barátkozott vele. Össze is illettek.
Eötvös Károly „gróf Károlyi Gábor feljegyzései”-ben azt olvasom, hogy a 90 éves Kossuthtal lakó nõvére, Ruttkayné, nagy titkolózva azt írta haza Kossuth egyes tisztelõinek – meg a
Turinban „zarándokoló” magyarok elõtt is elejtette a dolgot –, hogy az õsz kormányzó anyagi
zavarokkal küzd, sõt egyenesen nyomor fenyegeti (pedig csak a lakbére évi 3000 aranykorona
volt még ekkor is). Nem lehetne-e – kérdezte tõlük – valami ügyesen, nem megalázó módon,segíteni rajta, mert hiszen „kapálni, mint 89 éves öreg, nem mehet”. (Eötvös, i. m., II., 129. o.)De újra meg újra „csitt”-et intve és lelkükre kötve, hogy az öregúrnak valahogyan meg
ne mondják, hogy õ szólt ez ügyben s ne is célozzanak semmiképpen se rá, mert ha õ ezt
megtudja, akkor kárba veszett minden, mert nincs az a hatalom a földön, mely õt akkor rá
tudja bírni, hogy csak egy fillért is elfogadjon. „Szentséges szent férfibüszkesége ezt nem engedi.” (Eötvös Károly, II., 129. o.)
Ennek hatására Eötvös Károlyék (bizonyára nem véletlen, hogy éppen azok, akik a keresztény magyar lányt lesakteroló [legyilkoló] zsidók ügyét kedvezõen intézték el) úgy oldot-

181

ták meg a dolgot, hogy indítványozták Kossuthnak, hogy adja ki emlékiratait és elõre kifizették neki a hatalmas írói tiszteletdíjat.
Kossuth állítólag sose tudta meg, hogy ez az egész tíz nagy kötetre terjedõ mû egyedül
csak az õ megsegítésére találtatott ki és jelent meg, azt pedig még kevésbé, hogy testvére,
Ruttkayné, sõt bizalmas zsidó titkára, Helfi, a „közönséges Náci” is kérõleg szólt ez ügyben
Kossuth magyar híveihez nem is egyszer. Hiszen ha ezt Kossuth megtudta volna, igen nagy
baj lett volna belõle, mert a dolog ellenkezett szentséges szent elveivel s õ inkább éhen halt
volna, mintsem híveitõl csak egy fillért is elfogadott volna a maga számára.
Mi is udvariasan elhinnénk a dolgot, csak Thewrewk József röpiratát ne olvastuk volna
Kossuth ifjúkoráról és anyjáról (aki egyúttal Ruttkayné anyja és jellemének kialakítója isvolt), s ha nem tudnánk, hogy Breznayné is testvére volt Ruttkaynénak. Aztán meg ha nem
tudnánk, hogy Kossuth Wesselényinek is megtiltotta, hogy családjának pénzt gyûjtsön, viszont anyja meg egyenesen megkérte erre ugyanezt a Wesselényit.
Még csak egy esetet említek fel, ami mutatja, hogy a már 90 éves Kossuth is ugyanaz
volt, aki a fiatal Kossuth volt.
Mikor Eötvös Károlyék késõ öregségében nála jártak Turinban, az elsõ találkozás alkalmával (Eötvös Károly legutóbb idézett mûve, II., 198. o.) úgy jött a beszélgetés sora, hogy
Kossuth Eötvös Károly szavaira „bizonyos kedvetlenséggel, lehajtott fejjel s rekedt hangon”
azt a megjegyzést tette, hogy tudja, hogy õt a mai magyar nemzedék már nem fogadja el. „Deén nem is tartom magam nagy embernek” – tette hozzá.
Aki Kossuthot csak egy cseppet ismerte, tudnia kellett, hogy ezt Kossuth csak azért
mondta, mert igen is nagy embernek tartotta magát s ennek ellenkezõjét csak azért mondta,
mert egy hosszú és szép bókot kívánt hallani arról, hogy éppen ellenkezõleg, az ezeréves magyar történelem még olyan nagy embert nem szült, mint õ, s emberért magyar még nem rajongott annyira, mint érte (ez utóbbi – sajnos – igaz is volt).
Hogy, hogy nem azonban, Eötvös Károly, noha „a Kossuth iránt való szentséges tisztelet” (Gróf Károlyi Gábor feljegyzései, II., 191. o.) egyébként csorbítatlanul élt benne, nem
kapta be a horgot s – hallatlan sértés! – válasz nélkül hagyta Kossuth ezen megjegyzését.
Ugyanakkor ezek a magyar „zarándokok” azt is észrevették, hogy Kossuth Deák nevét iscsak azért vetette fel, mert elpusztíthatatlan hiúsága egyúttal azt is kívánta, hogy õt meg ócsárolják, vagy legalábbis kisebbítsék elõtte. Eötvös azonban egyelõre erre se volt hajlandó.
Mivel Eötvös Károly talán még Kossuthnál is nagyobb róka és még nála is hiúbb ember
volt, lehetetlen, hogy ne tudta volna, mit vár tõle Kossuth. Ezért bizonyosra veszem, hogy
Kossuth tömjénezésével csak azért várt, mert tudta, hogy az a lány, akinek keze nehezebben
kapható meg, sokkal többre becsült és kapósabb, mint aki rögtön kimondja az igent. Õ tömjénezni akart Kossuthnak, de nem rögtön. Olyasmire akarta õ ugyanis ekkor rávenni Kossuthot, amire Kossuth nehezen volt kapható. Kisült, hogy jól számított.
Kossuth a következõ napok beszélgetései folyamán hallgatott egy ideig a tõle felvetett,de válasz nélkül hagyott kérdésrõl, hogy nagy ember-e õ vagy nem. Eötvös azonban újra megújra kénytelen megemlíteni, hogy egész addig, míg õ erre a kérdésre választ nem adott, milyen „hidegen”, sõt milyen „ridegen” viseltetett vele és társaival. Végül Kossuth már nem
tudta türtõztetni magát, a legelsõ alkalommal, mikor feltûnés nélkül tehette, újra elõhozta az
Eötvöséktõl ez ideig még meg nem válaszolt kérdést s újra ezt mondta: „Turinból nem kormányozzák Magyarországot. A mostani nemzedék nem fogad el élére engem!”
Eötvös érezte, hogy tovább már nem feszítheti a húrt, mert Kossuth idegei felmondják aszolgálatot s õ végleg kegyvesztett lesz. Rászánta hát magát végül a válaszra, mely annál becsesebb lett Kossuth számára, minél nehezebben kapta meg:
„Kormányzó Úr! – mondta. – Az ország határát Ön, ha innen indul, Pragerhofnál éri el.
Pragerhof öt-hat órai út Budapesthez vasúti gyorsvonaton. De Ön el nem ér Budapestre három napig se. Mert útja mentén körülseregli Önt Magyarország hálás népe, hogy arcát lássa,182

szavait hallja, ruhája szegélyét megcsókolja s igaz szívvel, áhítatos lélekkel adjon hálát az Istennek, hogy az kegyelmesen megengedte, hogy Önt élõ szemeivel lássa és otthon lássa. S hamár otthon látja, halálos holtig való vezére gyanánt látja.”„A kormányzó nem felelt – írja Eötvös. – Mély érzés vett rajta erõt.” Megkapta, amit
várt, ki volt elégítve hiúsága. De mivel ekkor már késõre járt az idõ, elbúcsúzott vendégeitõl,s bizonyára igen jóízût aludt utána.
Hát még ha azt is tudta volna, hogy mindehhez én most még azt is hozzáteszem, hogy
Eötvös Károly nem is túlzott, mert valóban így is lett volna, ha Kossuth akkor hazajött volna.
De hiszen éppen az a nagy gyarlóság Kossuthban, hogy noha példátlan népszerûsége köztudomású volt, s ezt természetesen éppen õ tudta legjobban, mégis újra meg újra akarta hallani,mert nem tudott ellenni dicshimnuszok nélkül s ha nem hangzottak elég gyorsan maguktól,
akkor álszerénységek közepette kiprovokálta õket.
A hiúság gyöngeségét még megbocsátanánk is neki, hiszen emberek vagyunk. Csak az
fekszi meg a gyomrunkat, hogy ha azt akarta hallani, hogy õ milyen nagy ember, akkor miért
mondta mindig ennek éppen az ellenkezõjét? Miért mondta azt, hogy „én nem vagyok nagy
ember”? És ha mindenáron azt akarta hallani, hogy milyen legendásan nagy az õ befolyása amagyar lelkekre, akkor miért mondta azt, hogy a magyarok ma már nem õrá hallgatnak?
Egyben azonban nem volt igaza a Kossuthot dicsõítõ Eötvösnek. Azért nem, mert ezek a
Kossuth ruháját csókolgató magyarok minden módon kifejezték volna Kossuth iránti rajongásukat, csak azzal nem, hogy Istennek adtak volna hálát érte. A Kossuth-kultusznak hódoló
magyarok nem szoktak imádkozni. Ez csak az õ frázisaikban van. Ha imádkoznak is, nem
Kossuthtal kapcsolatban. Mintha éreznék, hogy a Kossuth-féle hazaszeretetnek semmi köze
sincs Istenhez, sõt mintha még azt is éreznék, hogy vele még bizonyos ellentétben is van.
Kossuth rajongói nem Istentõl várják hazájuk boldogulását, hanem – mint a kommunisták is– a maguk erejébõl. (El is vesztették aztán a maguk erejébõl.)Hogy ez mennyire igaz, éppen ebbõl az Eötvös–Kossuth beszélgetésbõl is megállapíthatjuk. Eötvös kijelentette itt „a kormányzónak”, hogy õ „nyílt és titkos klerikálisokkal egy
pártkörben nem lesz”.
Kossuth erre megkérdezte tõle: „Mi az Ön nézete? A pápaság ereje és hatalma növekedõben vagy csökkenõben van-e, mióta megszûnt világi állami szervezete és hatalma?”
Eötvös azt felelte, hogy növekedõben van, mégpedig a legnagyobb fokban. (Látszik,
hogy okos ember volt ez az Eötvös. Ez a megjegyzésünk természetesen nem jelenti azt, hogy
ez nemcsak Eötvös Károly korában, a XIX. század végén, hanem jelenleg, a XX. század végén is így van.)Eötvös talán még akkor se tévedett, mikor azt mondta, hogy a pápaság ezen „túlzottan”
nagy hatalma olyan gyûlöletet kelt majd fel az emberekben, hogy „Olaszországnak lesz majd
egy napja, amelynek folyamán napkeltétõl napnyugtáig kétszáz pap és szerzetes lesz legyilkolva”. Mert ez azóta, ha nem is Olasz-, hanem Spanyolországban körülbelül meg is történt,
lassú és lelki gyilkosság alakjában pedig nálunk is megtörtént nem a papok és szerzetesekszázaival, hanem ezreivel és a hívõ katolikus magyarok százezreivel.
Eötvös Károly se úgy mondta e jövendölését, mintha megbotránkoznék vagy felháborodnék azon, hogy ez a tömeges papgyilkosság meg fog majd történni, hanem mint logikai szükségességet, hogy ne mondjam: a megérdemelt büntetést említette meg. (A papságnak tehát –látjuk – nemcsak az bûne, ha világi hatalma van, hanem az is gyûlöletet kelt a Kossuth vagy
Eötvös Károly-féle emberekben, ha lelki hatalommal bír, ha az emberek szeretik õket és hallgatnak rájuk.)
Eötvös Károly látogatótársa Kossuthnál, a másik függetlenségi, 48-as képviselõ, a katolikus gróf Károlyi Gábor, egészen sátáni módon, egyenesen ezt a megjegyzést fûzi az Eötvös
Károly megjövendölte tömeges papgyilkossághoz: „Én ugyan láttam már ilyenforma napot
Olaszországban s magam is részt vettem a munkában (!), amikor Garibaldi megsértése miatt

183

Genuában egy zárdát elpusztítottunk (így!), a lakóit agyonvertük vagy a pokolba kergettük.
(Kossuth, Eötvös Károly és gróf Károlyi Gábor természetesen a mennyországba mentek, mikor meghaltak, nem a pokolba.)
De maga Kossuth se gondolkozhatott velük túlságosan ellenkezõleg, mert Eötvös Károly
(gróf Károly Gábor feljegyzései, II., 206. o.) Kossuthtól azzal az üzenettel érkezett haza magyar hazájába, hogy a haza apja is elfogadta az elvet, hogy a 48-as párt célja nemcsak a magyar nemzeti függetlenség kivívása, hanem a „szabadelvû haladás” szolgálata is. Ezen aszabadelvû haladáson pedig akkor még inkább a papgyûlöletet értették, mint ma.
Ezek az emberek akkor még nem látták, hogy az a „szabadelvû haladás”, amely mellé õk– Kossuth helyeslésével – a „hazafias” magyar politika szekerét kötötték, ötven év múlva
már nemcsak a papok és a szerzetesek, hanem az õ kálvinista magyar földbirtokosaik, sõt kulákjaik feneketlen gyûlöletét, anyagi tönkretevését, lakásukból való kitelepítését, sõt internálótáborokban való agyonkínzását is jelenti, s hogy ekkor már nekik egyetlen reményük már
csak „a nyílt és titkos klerikálisok” pártja lesz nemcsak itthon Magyarországon, hanem
Olasz-, Spanyol- és Franciaországban is (Adenauer, Franco, Salazar, Bideault, De Gaulle,
Pella, Fanfani stb.). De hogy is láthatták volna õk már akkor is mindezt, mikor gróf Károlyi
Gábor maga vallja be, hogy az idõsebb Dumas beszélgetés közben egyszer azt mondta neki:„Kedves Károlyi, az Ön tudatlansága csakugyan szeretetreméltó!” (Eötvös Károly: gróf Károlyi Gábor feljegyzései, I., 195. o.)
Mi lett volna Eötvös Károly kálvinista és Károlyi Gábor katolikus rokonaiból, ha az apapság, melyet gróf Károlyi Gábor személyesen gyilkolt, azóta nem erõsödött volna meg
minden országban, s ha nem sikerült volna neki, hogy az õ és Kossuth ellenkezõ erõfeszítéseinek gátat vessen?
Azoknak a kommunistáknak a sajtója és rádiója, mely Eötvösék és Károlyiék osztályát
mindenébõl kiforgatta és féktelen gyûlöletében agyongyötörte, ma ugyanazon érvek alapján
és ugyanazon kifejezésekkel szidalmazza ma már szinte egyetlen ellenfelét, a „klerikális reakciót”, amellyel ötven vagy száz éve Kossuth és elvbarátai. Ez a kommunista propaganda akülföld kommunistáit épp úgy „haladó szellemû hazafiaknak” nevezi, mint ahogyan õk magukat annak tartották és nevezték. Nem is véletlen ez, hiszen láttuk, hogy már Kossuth és
Szemere is Marxszal barátkoztak.
Kossuth tehát jóízûen aludt el, mikor végre Eötvös Károly szájából is meghallotta, amitúgyis tudott, hogy a magyar nép õt valósággal imádja. De a hiúság olyan szörnyeteg, melyet
minél jobban táplálunk, annál éhesebb lesz s ezért Kossuth hiúsága ezzel még nem volt kielégítve. Eötvös ugyanis eddig még csak azt erõsítette meg, hogy a magyar nép rajong Kossuthért, de azt még nem, hogy Kossuth a valóságban és az õ véleménye szerint is nagy ember.
Kossuth azonban ezt is hallani akarta.
A következõ napon Eötvös Károly nagy hévvel azt fejtegette, hogy „a nagy nemzeteknél
minden más igazság alatta áll a nemzeti és emberi igazságnak. Nálunk nem így van. Nálunk akirály igazsága, az Egyház igazsága és a népek igazsága gyakran erõsebb, mint az emberi
igazság”. „A nemzet igazságának kellene magasan állani, oly magasan, mint a csillagos ég,
melynek alatta fekszik minden. Még a király is, a pápa is és az üdvösség is.” (Vajon ezek
után elhihetjük, hogy ez a minden idegszálával kálvinista Eötvös Károly komolyan hitt az
üdvösségben?)„A magyar nemzetet csak akkor tûrik meg saját házában gazdának, ha tolakodó (!), telhetetlen (!) és erõszakos vendégeit, a koronát, az Egyházat, és a fajokat (bizonyára nemzetiségeinkre gondol, mert akkor még nem tette õket ellenségeikké a 48-as gõg és rövidlátás)étellel-itallal jól tartja, habár neki magának koplalnia kell is.” (Eötvös Károly, i.m., II., 259261. o.)
Eötvös Károlynak tehát az a család, mely 400 éven át adta a magyar nemzetnek koronás
királyát, s mely integritását visszaszerezte, s egész addig, míg trónunkat bírta, területi integri-184

tásunkat is megõrizte, sõt nemcsak a dinasztia, hanem még az a szent korona is, mely a magyar címer tartozéka s már ezeréves nálunk, sõt az Egyház is, mely népünket kereszténnyé
tette, polgáriasította és amely Egyház szintén ezeréves már nálunk, s melyhez nemzetünknek
ma is több mint kétharmada tartozik (de természetesen se Kossuth, se Eötvös Károly nem tartozott hozzá), szintén egyszerû, sõt nem is egyszerû, hanem egyenesen „telhetetlen, tolakodó,erõszakos” idegen e hazában s emellett mégis szentül meg van róla gyõzõdve, hogy mily
nagy híve õ annak a vallási békének, melyet ez a „tolakodó” Egyház állandóan megzavar. (Smindezt Ferenc József uralkodása alatt szabadon ki lehetett nyomtatni.)
Mindezen borzalmas káromlásoknak nemcsak a katolikus, de a tudatlanságában egész„szeretetreméltó” gróf Károlyi Gábor, de Kossuth se mondott ellent, sõt mint láttuk már, végsõ nyilatkozatában azonosította magát vele.
Azonban õt most ennél jobban érdekelte a maga egyéni hiúsága. Azt akarta hallani Eötvös szájából, hogy õ milyen nagy ember. Mivel pedig Eötvös Károly errõl csak nem akarózott beszélni, újra csak ráterelte a szót. De nem úgy, mint egyenes jellemek tették volna,
hogy: „Ugye, nagy ember vagyok én?” Sõt még így se: „Mondja, nagy embernek tart maga
engem?” Hanem újra csak az ellenkezõjét jelentette ki annak, mint amit gondolt s megint ezt
mondta: „Én nem tartom magam nagy embernek.”
A társaságnak, mikor Kossuthtól eljöttek, Eötvös Károly megjegyezte, hogy „tegnap isés ma is szóról szóra ezt mondta a kormányzó. Meglássátok, holnap is elõhozza.”
A hiúságáról hírhedt Eötvös Károly de pompásan belelátott a hiúságáról hírhedt Kossuth
lelkébe! Bekövetkezett, amit elõzõ este megjövendölt. A kormányzó társalgás közben megints most már harmadszor ismételte szóról szóra ezt a mondást: „Én nem tartom magam nagy
embernek.” Erre aztán Eötvös Károly, akinek így már három napig volt ideje készülni„rögtönzendõ” nyilatkozatára (Eötvös Károly ugyanis rögtönzõ tehetségére volt a leghiúbb!),erre végül „felállt székérõl” s „lelkes hangon” hatalmas beszédben fejtette ki Kossuth nagyságát.
„Kormányzó Úr! Az Ön nevének nagysága, fénye, dicsõsége s nemesítõ hatása a magyar
nemzet szívébe épp úgy be van vésve, mint Napóleoné a francia s Bismarcké a német nemzet
szívébe.”„Még az Egyháznak sincs olyan szentje, akit a nép úgy övezne körül rajongó szeretetével, mint ahogy az Ön alakját körülövezi.”„De – Kormányzó Úr! – Ön még nagyobb, mint Napóleon vagy Bismarck, mert azok elsõsorban azért voltak nagyok, mert hatalmasok voltak, Ön pedig, noha már 44 év óta nincs
hatalma, még nagyobb ma, mint akkor volt, mikor még Magyarország tényleges kormányzója volt. (Az igazság éppen a megfordítottja ennek. Mert a hatalom egyenesen akadálya annak,
hogy valakit szeressenek s Kossuth kicsinységének bizonyítéka az, hogy el kellett tûnnie, amessze idegenbe vonulnia, hogy szeretni lehessen. Ha itthon maradt volna, sose magasztosult
volna így fel.)„Jaj nékünk az õ generalitása miatt!” – írja az a Pálffy (283-284. o.), aki Kossuth Lajossal „négy hónapig, éjjel és nappal, csaknem szünet nélkül vele volt”. (269. o.)„Menjen inkább zárdába, öltse magára a lelki megtörõdés mezét, kössön ciliciumot [vezeklõövet] derekára, böjtöljön és élete fogytáig kérje Istentõl bûneinek bocsánatát, de hagyjon nekünk békét, örökre!” Kossuth tehát azért lett olyan nagy, mert szót fogadott Pálffynak s
elment, örökre. Pedig hangsúlyozzuk: Pálffy unitárius székely, aki az uralkodóházra épp úgy
haragudott, mint Eötvös Károly, és akkor is épp úgy haragudott rá, mikor e sorokat leírta
Kossuthról.
„Nagy Ön, Kormányzó Úr – folytatta Eötvös Károly –, azért is, mert átalakította, okos ésemberséges alapra fektette 1848-ban társadalmunkat, megszervezte a jogegyenlõséget és alkotmányunkból kiirtotta az ember és ember között való közjogi különbséget.” „Örökre szóló
nagy érdem ez – folytatta Eötvös Károly, de még azt is hozzátette, hogy –, de ezt néhány évvel késõbb kivívta volna Széchenyi és Deák is. Õk kezdték s be is tudták volna fejezni.”

185

Mivel tehát ezt még Eötvös Károly is megállapította, nekünk csak azt kell hozzátennünk,
hogy Kossuth csak elrontotta Széchenyinek s Deáknak ezt a kezdeményét, mert ahelyett,hogy okosan, tehát mérséklettel és tapintattal folytatta volna azt, amit kivett az õ kezükbõl,ajtóstól rontott be, forradalommal, fergeteggel akarta volna megcsinálni (de ezt is egyéni hiúságból, mert tudta, hogy az embereknek – de csak a rövidlátóknak (de ki nem rövidlátó?) –így jobban imponált), s ezáltal még azt is elrontotta, amit a másik két alkotó már felépített.
Mert hiszen Kossuth fergetege, forradalma felsüléssel végzõdött, nem sikerült. Hogy avívmány, a törvény elõtti egyenlõség mégis maradandó kincsévé vált a magyarnak, az igazán
nem Kossuth érdeme, mert hiszen éppen azok csinálták, illetve hagyták meg, akik õt leverték
és in effigie [jelképesen] felakasztották. S hogy az eszmét még a Kossuth kontárkodása miatti
jogos reakció se tudta tönkretenni, sõt még hátráltatni se, éppen az mutatja legjobban, hogymaga az eszme mennyire érett volt már a kivitelre s mennyire meglett volna Kossuth Lajosnélkül is.
„De az Ön nagyságának, Kormányzó Úr – folytatja Eötvös Károly –, van olyan eleme,van olyan része, melyben nem kell osztoznia senkivel, melyet míg a világ áll s benne magyar
él, nem tesz vitássá senki, s melyben Ön egyedül való. És ez az: Ön életcélt tudott teremteni amagyar nemzet számára, melyrõl se Széchenyi, se Deák álmodni se tudtak s amelyrõl még aköltõk ihlete is hallgatott. Ön a századok mohából kitisztította s napsugaras fénybe állította
elénk a magyar függetlenség eszméjét s még ennél is több: szentséges szenvedéllyé tudta tenni ezt az eszmét.”
Csodálatos, hogy Kossuth erre azt mondta, hogy „ezt a gondolatot még nem hallottam”.
Néhány másodperc múlva pedig: „Nem is olvastam.” De még csodálatosabb (mert hiszen azt,
amit eddig közöltünk, Kossuth csupán udvariasságból is mondhatta), hogy még maga Eötvös
is diadallal állapítja meg ez elmeszüleményrõl, hogy Kossuth ezt nem is hallhatta, s nem isolvashatta, mert „mi sem” (ti. Eötvös Károly maga sem). Hogy Károlyi Gábor nem olvashatta még, azon nem csodálkozunk, hiszen õ maga mondja magáról, hogy „én nem szoktam olvasni mást, mint napilapot, s ezt is csak futólag”. (I., 194. o.) De hogy Kossuth s Eötvös
Károly se hallotta vagy olvasta még, amit itt Eötvös Károly mondott, azon már valóban csodálkozom, mert én még – éppen ellenkezõleg – egész életemben szinte mást se olvastam ésmást se hallottam, mint mindig csak az effajta üres szólamokat, s így Eötvös Károly megállapítása rám nézve a legelcsépeltebb közhely.
Az csakugyan Kossuth Lajos „érdeme”, hogy a magyar függetlenség eszméjét „szentséges szenvedéllyé”, azaz észbontó mámorrá, sõt egyedül üdvözítõ vallássá, bálvánnyá tette.
De viszont ez nem érdem, hanem nagy bûn, mert a magyar függetlenség eszméjének tönkretevését, frázishalmazzá válását, szenvedéllyé, bûnné változását jeleni.
Egyenesen el kell képednünk azonban azon az állításon, hogy a magyar nemzet és nép
Kossuth elõtt a függetlenség eszméjét nem is ismerte, hogy Széchenyi és Deák még csak nem
is álmodott róla, sõt még a költõk ihlete sem. De maga Eötvös is észreveszi baklövését és ki
is igazítja azzal, hogy ez csak a 48 elõtti 150 évre, a kuruc kor óta eltelt idõre vonatkozik. De
viszont ha csak erre az aránylag rövid idõre vonatkozik, akkor már Kossuth nagysága semmiképpen se lehet olyan korszakalkotó, kivált ha meggondoljuk, hogy Martinovics „apát” „dicsõ” összeesküvése még ezt a rövid idõt is megszakította.
Azt mondja Eötvös Károly, hogy a kuruc kor óta kétszer lett volna jó alkalom a magyar
függetlensége visszaszerzésére: Mária Terézia trónra léptekor és Napóleon idejében. De aludt
az eszme, nem kísérelte meg senki felélesztését, mert a magyarnak akkor nem volt Kossuth
Lajosa.
„Bután ontotta vérét a magyar, hogy megmentse a trónt, nem az õ királya, nem az õországa, hanem az osztrák szövetséges töredékállamok s népek javára. S koldus maradt ésszolga akkora hõsi elszántság után, amekkorának fele elég lett volna függetlenségének megalkotására.”186

Hogy Eötvös Károly ezt (és az elõbb idézett még elképesztõbb állításokat) leírhatta, s ráadásul még Ferenc József uralkodásának teljében írhatta le anélkül, hogy emiatt utólag bármi
kellemetlensége lett volna, az fényesen bizonyítja, milyen tüneményesen nagy volt a mi sajtó- és szólásszabadságunk a Habsburgok „elnyomása” alatt. Mert vajon írhatott volna-e így
Sztálin magyar uralma alatt Sztálin családjáról (pedig állítólag nálunk Sztálin nem is uralkodott, hanem csak Oroszországban, sõt még ott sem, mert ott is „a nép” uralkodott), vagy Hitler
uralma alatt Hitler családjáról, Horthy alatt Horthy vagy Kossuth alatt Kossuth családjáról?
Pedig hát Horthy alatt már szabad volt Magyarország, Kossuth alatt még inkább, Hitler pedig
csak a szomszédos Ausztriában uralkodott, melytõl mi akkor már rég függetlenek voltunk,Sztálin uralma kezdetén pedig e „felszabadulásunk” idejétõl számítottuk az idõt, s minden
sajtótermékünk a „szabad” vagy „szabadság” nevét viselte.
Pedig mindehhez még azt is hozzá kell tennünk, hogy az, amit Eötvös Károly Ferenc József
uralma alatt Ferenc József családjáról szabadon leírhatott, nem is volt igaz, hanem merõ hazugságot s rágalmat tartalmazott. Elõször is láttuk már ugyanis annak idején, hogy közel se erõltettük
mi meg magunkat annyira Mária Terézia trónja védelmében vagy Napóleon ellenében, mint nálunk a híre van, s még kevésbé, mint Eötvös Károly állítja. Láttuk már, hogy Mária Terézia hétéves háborújának 260 milliós költségeihez mi mindössze 2%-ot adtunk. A sok, már közölt
adathoz itt csak Mészáros naplójának (I., 253. o.) azt a megjegyzését említem meg, hogy
„Lombardia egymaga annyi adót fizetett, mint amennyit a tán tízszerte nagyobb Magyarhon.”
Másodszor számtalan bizonyítékot hoztam fel már arra, hogy mi a Habsburgok alatt nem
voltunk „koldusok”, hanem birodalmunk leggazdagabb és legnagyobb jólétben élõ része voltunk és maradtunk is mindvégig. Az „extra Hungariam non est vita” [Magyarországon kívül
nincs élet...] a Habsburgok uralma alatt keletkezett mondás. Láttuk már, hogy a közvetlenül
48-at megelõzõ idõben is mennyivel jobban el volt adósodva az osztrák, a cseh, a lombard
vagy a galíciai földbirtok, mint a magyarországi.
Ami pedig „koldusságunk” mellett a szabadságunkat illeti, emlékeztetek a Debrecen környéki nemességnek Széchenyi naplójában megörökített dicsekvésére, hogy a világon senkinek, még az angol nemesnek sincs akkora szabadsága, mint a magyar nemesnek. Errevonatkozólag is bõven szolgáltatnak adatokat a 48-as szereplõk naplói is. Láttuk, hogy Földi
János, mikor büntetésül 48-ért Csehországban töltötte várfogsága idejét, ott és akkor látott
életében legelõször asszonyt fát vágni. Addig tehát õ életében nem látott még olyan asszonyt
Magyarországon, aki kénytelen lett volna még ezt a munkát is maga elvégezni.
Csak 40 éve, hogy „felszabadultunk” a Habsburgok elnyomása alól s hol tartunk már azóta az asszonyok munkáját illetõen?
Madarász József 1833-ban, 21 éves korában, elment utazni (gyalog) Csehországba. Ma ez
az ország a föld egyik legfejlettebb és legjobb módú országa. De Madarász 1833-ban, mikor
még ennek a Csehországnak mi állítólag szabadon kiszipolyozott gyarmata voltunk, a magyarállapotokhoz képest ilyen benyomásokat szerzett itt: „Brünnek és Austerlicznek magas és
hosszan tartó hegységein át, nyomorban tengõdõ lakosoknak nyomorult viskói között haladva,
melyekben a lakosok állatocskáikkal együtt húzták meg magukat” stb. Tehát a csehek akkor
még nemcsak nyomorult viskókban laktak, hanem még az állataik is „állatocskák” voltak a mi
címeres ökreinkhez viszonyítva. Ugyancsak fényes cáfolat arra a mi állításunkra, hogy a Habsburgok minket szipolyoztak ki ezek kedvéért. Így fest a valóság Eötvös Károly azon állítását illetõen, hogy a magyar „koldus maradt és szolga”, természetesen Ausztria és Csehország szolgája.
Harmadszor mi címen gondolja Eötvös Károly, hogy ha az osztrák örökösödési háború
idején vagy Napóleon korában az uralkodóház ellen fordultunk volna, akkor függetlenek lehettünk volna? Talán azon a címen, mert 48-ban ellene fordultunk s eredményül elnyomottakká lettünk? Vagy mert mikor másodszor lettünk Habsburgok nélkül „függetlenek” (Horthy
alatt), fiainknak a messzi orosz mezõkre kellett menniük harcolni, de ekkor már valóban
egyedül csak német érdekekért?

187

De bár nincs rá semmi jogcímünk, hogy ezt állíthassuk, de mégis tegyük föl, hogy az
Eötvös Károly említette két alkalommal valóban meg tudtunk volna szabadulni a gyûlölt
uralkodóháztól. Vajon ez valódi függetlenséget vagy akár csak a réginél jobbat jelentett volna-e részünkre? Hiszen nekünk a velünk keletrõl, délrõl és északról egyaránt határos, sõtegyenesen köztünk élõ szlávság, fõ patrónusával, a cárral, vagy a ma már cártalan 200 milliós orosz mamut-birodalommal szintén ellenségünk, mégpedig talán sokkal nagyobb és veszélyesebb ellenségünk, mint az osztrák. Hiszen már Pálffy megjegyzi:„Históriai tény, miszerint a német faj nem bír abszorbeáló [felszívó, elnyelõ] elemmel,de igen a román és a szláv. Mert midõn Magyar- és Erdélyországban találunk több megmagyarosodott német helységet, nemhogy magyar hegységet, de egyént sem, aki magyarból német lett volna. Midõn másfelõl nagyon sok magyar ember, sõt helységek változtak tót- és
románokká.” (258. o.) Aztán ne feledjük, hogy németjeink még 48-ban is velünk tartottak „anémet” ellen. De a cár pártolta rácok vagy románok velünk tartottak-e ugyanakkor?
Mi címen képzeljük el a Habsburgoktól való megszabadulásunkat függetlenségünkkel
egyet jelentõnek, mikor 1918-as tõlük való megszabadulásunk egyet jelentett Csonkamagyarország megszületésével s nemcsak – a németet kivéve – minden nemzetiségünk, hanem még
magyarságunk tekintélyes részének is idegen uralom alá jutásával?
Ellenben nem sokkal megokoltabb-e országunk integritását és nemzetiségek lakta területeink megmaradását éppen a Habsburgok hatalmának tulajdonítani, mikor Ferenc Ferdinándnak is Magyarország integritása miatt kellett meghalnia (a szerb irredenta elsõsorban nem
Ausztria krajnai szlovénjeit, hanem a mi Horvátországunkat és a Bácska és a Bánság rácait
akarta felszabadítani); mikor a „függetlenné” vált Magyarországnak 48-ban is elsõ dolga voltszükség esetén még Horvátország elszakadásába is beleegyezni, amit pedig a Habsburgoknak
sose bocsátottunk volna meg, ha az õ beleegyezésükkel történt volna; mikor Napóleon (akimellé Eötvös Károly szerint állnunk kellett volna a dinasztia helyett, csak akkor – sajnos –még nem volt Kossuthunk, aki a függetlenség „szentséges szenvedélyét” felébresztette volnabennünk s azért ennek hiányában nem álltunk mellé) el is szakította már tõlünk külön Horvátországot és a szláv Délvidéket, melybõl Illíria néven tõlünk különálló, független államot alkotott s mely csak azért került hamarosan ismét vissza hozzánk, mert a végén mégis az
uralkodóház gyõzött, nem pedig Napóleon. Világos tehát, hogy ha Napóleon gyõzött volna,
Horvátországot és a tengerpartot már akkor elvesztettük volna. Nem véletlen tehát, hogy ez
az „Illíria” Jugoszlávia néven 1918-ban ismét rögtön létrejött, mihelyt mi is „megszabadultunk” ettõl a dinasztiától és hogy õk is akkor szabadultak fel alólunk, mikor mi a Habsburgok
uralma alól „felszabadultunk”.
Aztán meg nem szövetkezett-e, illetve nem szeretett volna-e szövetkezni és nem volt-eegyenesen kénytelen szövetkezni Rákóczi Ferenc is, ha egyáltalán gyõzni akart (s azért nemgyõzött, mert mégse sikerült szövetkeznie) szintén az orosz cárral és Hitler elõdjével, a porosz királlyal, és ha ezek szövetségében sikerült volna neki gyõznie, vajon ingyen lett volna-e
ez a segítség és a porosz szövetségesben nem kaptunk volna-e sokkal derekasabban és alaposabban elnyomó németet, mint amilyent a lágy Habsburgokban kaptunk? Oroszország szövetsége pedig, ha a harc eredménnyel járt volna, nem Trianonnak kétszáz évvel elõbbi
megvalósulását jelentette volna-e számunkra?
Vagy fel lehet-e józan ésszel tenni, hogy mikor a történelemben vagy a politikában nincs
önzetlenség és semmi sincs ingyen, akkor éppen annak az Oroszországnak a segítsége lettvolna nekünk mégis ingyen, melynek fajtestvérei és görögkeleti vallású hittestvérei akkor
már tömegesen itt is voltak az országban? Bizony akkor a trianonihoz hasonló nemzeti katasztrófától csak a belsõ erõ menthetett volna meg bennünket, de az oroszországival vetekedõ
belsõ magyar erõrõl lehetett volna-e szó, s ha igen, lehetett volna-e errõl szó a Rákóczi Ferenc korabeli mindössze másfél milliós, akkor még be nem telepített s az évtizedes kuruc-labanc háború és a pestistõl kipusztított Magyarországon?

188

Nem hiába mondtuk hát annak idején, hogy ha Rákóczi talált volna szövetségeseket és
segítségükkel gyõzött volna, csak az lett volna számunkra az igaz baj s csak az jelentette volna Magyarország függetlensége elvesztését!
Ingyen ontottuk-e hát vérünket (már amikor ontottuk), mikor a Habsburgokért ontottuk s
ingyen adtuk-e az adónkat (már amikor adtuk), mikor a Habsburgok hadseregére adtuk, vagy
pedig nem kaptuk-e meg érte a megfelelõ ellenértéket, az ezeréves magyar határok visszaszerzését és sértetlen megtartását egész addig, míg csak Habsburg-fejen volt a magyar korona? Nem vesztek-e el ezek a határok rögtön, mihelyt a magyar korona lehullott a fejükrõl?
Kinek jutott eszébe felháborodni akkor, mikor már „függetlenek” voltunk, azért, mert
Horthynak német parancsra nemegyszer kellett kiutaznia Hitler messze pokolban levõ fõhadiszállására? Ellenben „elnyomott” korunkban hogy megsértõdtünk, mikor Lipót országgyûlés helyett Bécsbe hívta fõurainkat tanácskozásra? Pedig hát Lipót kétségtelenül királyunk
volt, de Hitler állítólag nem volt feljebbvalója Horthynak. Mikor voltunk hát függetlenebbek:
I. Lipót „elnyomása” vagy Horthy „függetlensége” alatt?
Kell-e tehát sajnálnunk, hogy Rákóczi óta egész 48-ig nem volt Kossuthunk, aki a függetlenség „szentséges szenvedélyét” felébresztette volna bennünk, sõt ezzel szemben nem kell-eegyenesen azt mondanunk, hogy végzetes csapás lett volna ránk, ha már régebben is lett volna ilyen „Kossuth apánk”.
Igaz tehát, hogy Kossuth elõtt nem volt nálunk „szentséges szenvedély” a hazaszeretet,annál kevésbé volt ilyen szenvedély a Habsburg-gyûlölet, mert akkor még a magyar nép tisztelte királyát és feljebbvalóit; akkor még csak az Istene volt neki a szentsége; akkor még
nemcsak a földnek élt, hanem az égnek is s a hazából se csinált még bálványt (de üres szólamot vagy érvényesülési lehetõséget se).
Ellenben valóban Kossuth bûne az, hogy 48-ban a hazából csakugyan szentség, illetve
bálvány lett, a hazaszeretet pedig nem az észen alapuló és az észtõl kormányzott nemes érzelem, hanem gyûlölettõl lobogó szenvedély, de mint ilyen is, csak affektált volt, vagy a legjobb
esetben csupán merõ külsõség, mint annak az embernek egész lénye, aki hirdette; maga a hazapedig hamis bálvány. Ezért aztán a hazaszeretet is egyedül csak szavakból állt, meg jó állásokért való tülekedésbõl. Emiatt volt benne 48-ban olyan kevés önzetlenség és önfeláldozás.
Ilyen hazaszeretetet még akkor se volna szabad kívánnunk, ha legalább valami eredményt mégis hozott volna. Hát akkor, mikor eredménye csak szégyen és kudarc volt? Kossuth „érdeme”, hogy összekevertette velünk a hazát a vallással s ezért mindkettõt üres,tartalmatlan szólammá fokozta le; hogy erõszakkal belevitt bennünket egy végeláthatatlanszenvedésekkel járó, mérhetetlen könnybe-vérbe kerülõ, halált és anyagi romlást hozó esztelen hetvenkedésbe, melynek vége aztán csakugyan hosszas szolgaság lett.
Kossuthnak azonban – természetesen – tetszett Eötvös Károly „fennen szárnyaló” fejtegetése. Õ természetesen nem vette észre szóvirágai üres voltát.
„A vajda (Eötvös Károly) elhallgatott – írja magáról – s égõ és lelkesülõ szemmel néztea szent öreg (ez természetesen Kossuthot jelenti) arcát. Én nem tudom leírni, minõ hatást tette beszéd a Kormányzóra (így, nagybetûvel). Sokáig egy szót sem szólt. De szólni akart ismételve. A Kormányzó üde lelkére hihetetlen hatást kellett tennie e beszédnek. Egész bujdosása
alatt sohasem találkozott magyar emberrel, akiken róla való gondolkodása ilyen magas szárnyalású lett volna.”
Kossuth tehát valósággal kikényszerített Eötvös Károlyból egy magasztaló beszédet.
Eötvös nehezen hagyja magából kiprovokálni, hogy hatása – mivel nehezen kapta meg – annál nagyobb legyen. Végül aztán mindketten jól járnak, mindkettejük a dicsõség legnagyobb
fokát aratják. Láthatjuk, mennyire rokon lélek volt a kettõ: a nemzet „legnagyobb fia” és atiszaeszlári sakterok [izraelita rítusú „hentesek”] jó pénzért való sikeres védõje. De hát prókátor [ügyvéd] is volt mind a kettõ, és mindkettõ protestáns. Kossuth magáról szóló dicséreteket szõ bele Lukács Móric cikkébe, mikor az magától erre még száz ezüst forint ígéretével189se hajlandó. Eötvös Károly pedig ilyen dicséreteket szõ bele önmagáról abba az önéletrajzba,
melyet õ maga írt Károlyi Gábor életérõl. Vajon melyik prókátor volt a kettõ közül hiúbb ésönzõbb? Nehéz eldönteni.
„De a hatást én (Károlyi Gáspár képében Eötvös Károly) szemléltem is. Míg a vajda(Eötvös Károly) bement búcsúzni Ruttkaynéhez, a kormányzó megcsókolt (!) engem e szavakkal: Köszönöm, édes Gábor, hogy Eötvöst elhozta hozzám. (Pedig hát nem Eötvöst, a Józsefet hozta el hozzá, hanem csak a Károlyt, s milyen ég és föld különbség van a kettõ
között!) Tanultam tõle!”„Csaknem ugyanezen szavakkal köszönte meg a jó Ruttkaynénak is azt a néhány levelet,
amelyet a vajdához intézett, kérve és biztatva õt, hogy jöjjön minél elõbb Turinba.”„Utánunk néhány nap múlva egy székelyudvarhelyi küldöttség tisztelte meg látogatásával a Kormányzót és a Kormányzó e küldöttség elõtt is nagy elragadtatással beszélt a vajdáról.” S mindezt mind maga a „vajda” írja!

Kossuth gyávasága
Kossuthnak egyik legkirívóbb s igen sokszor kifigurázott fogyatékossága volt feltûnõ
gyávasága. Bizonyára nem valami vonzó vagy tiszteletreméltó tulajdonság egy nemzeti hõsben és szabadságharcos vezérben. Kossuth e fogyatékosságát igen sokat hangsúlyozza Szemere is, Mészáros is, Pálffy is, mások is. A jó Steier azonban cáfolja. De õ persze Kossuthot
személyesen nem ismerte. A gyávaság Kossuthnak részint (és elsõsorban) veleszületett tulajdonsága volt (köztudomású, hogy a született színészek nem szoktak bátrak lenni), részint ifjúkorának erõsen kompromittáló dolgai miatt alsóbbrendûségi érzete okozta. Minél nagyobbúr és minél körülrajongottabb nemzeti hõs lett belõle ugyanis, annál kevésbé kellett ugyan attól félnie, hogy ifjúkori dolgait valaki szellõztetni meri, de viszont annál borzasztóbb érzés
lehetett számára az, hogy hátha valaki mégis elõhozza.
Erre gondolva és ettõl rettegve nem mert komolyan fellépni senkivel szemben (csakazokkal szemben, akik ijedten meghunyászkodtak elõtte), kivált olyanokkal szemben nem,akik bátorságot mutattak vele szemben vagy még meg is fenyegették. Ezeknek azonnal hízelegni kezdett s szinte kezes bárányuk lett. Miket vágott például Kossuth fejéhez Perczel és
milyen hangot használt vele szemben! De azért mégis jóban voltak, illetve Kossuth mindentel próbált követni, hogy jóban lehessenek. Mégse volt – vagy talán éppen ezért nem volt –Kossuthnak öregségében nagyobb megvetõje és lenézõje Perczelnél. Perczel ugyanis épp oly
forradalmár lélek volt, mint Kossuth, s ezért vele egyenrangúan tudott gyûlölni.
Görgeyt Kossuth tette úgyszólván a semmibõl fõvezérré. Aztán Görgey kiadja a vácinyilatkozatot, amelyben leszólja Kossuthot és kereken megtagadja az engedelmességet kormányának, hónapokon át rá se hederít, csak pénzt kér és fogad el tõle. S Kossuth nem merellene csinálni semmit. Csak hallgat, de a pénzt adja. Aztán Görgey megtagadja az engedelmességet a Kossuthtól föléje helyezett Dembinszkynek, sõt el is záratja s Kossuth mindezt
nemcsak eltûri, hanem újra megteszi Görgeyt fõvezérnek. A végén aztán Görgey megint nem
engedelmeskedik és nem vonul a parancs szerint Komáromtól Szeged tájára. De a legvégén
Kossuth mégis õt teszi meg diktátorrá, miután nem egy hízelgõ levélben magasztalta önzetlen hazaszeretetét, mely oly nagy, hogy az övével egyenlõ. Befejezésül aztán – de csak akkor,
mikor már tisztes távolban van tõle – megátkozza, mint árulót és az ország tönkretevõjét.
De egészen kis emberektõl is megijedt Kossuth, ha bátorságot mutattak vele szemben.
Még akkor is, ha ez a bátorság csak látszott. Pálffy beszéli (50. o.), hogy azon az ismert országgyûlési ülésen, melyen Kossuth azt kiáltotta a Batthyány-kormány mindössze 32 fõnyi ellenzéke felé, mely túlzóbb, tehát „hazafiasabb” volt Batthyánynál s melyhez lélekben Kossuth
is tartozott, de akkor hivatalosan neki is ellenzéke volt, mert hiszen õ is tagja volt a kormány-190

nak: „Némuljon el a törpe minoritás!”, ennek a nagyszájú, Madarász-jellegû ellenzéknek az
egyik tagja, Barthos Ede, öklével dühösen megfenyegette Kossuthot.
Úgy látszik, hogy ez a megfenyegetés csak együgyûség vagy félkegyelmûség volt Barthostól, de Kossuth azt hitte, hogy azt jelenti, hogy Barthos tud ellene valamit, s ezt fel akarja
használni tönkretételére, mert egyszerre úgy megijedt, hogy másnap Barthost magához kérette és minisztériumában tanácsossá tette. Olyan mézesmázos volt utána hozzá, hogy Barthosettõl kezdve „csak a Kossuth embere volt”. (Pálffy)
Láttuk már, milyen emberekbõl állt ez a „hazafias” ellenzék. Most ennek a Barthosnak apéldája újabb bizonyíték állításunkra. Annak ellenére ugyanis, hogy Barthos Kossuth embere
lett, mikor Windischgrätz elfoglalta a fõvárost és Kossuth ügye veszettnek látszott, ez a
Barthos hátat fordított a „nemzeti” ügynek s nem követte az országgyûlést Debrecenbe, hova
a kevésbé nagy hazafinak látszó Pálffy elment. Pálffy aztán már csak 1850-ben találkozottvele, mikor már osztrák uralom volt. Kérdezte tõle, hogy van. Barthos nagy kelletlenül bevallotta, hogy osztrák szolgálatban. Pálffy ezért kifejezte elõtte megvetését, „de õ ezért nem haragudott” (!). „Úgy hallom, írja végül Pálffy, hogy késõbb az osztrák is elcsapta.”
Kossuth tehát még ilyen Barthos-féle emberektõl is megijedt s ijedtében lekenyerezte õket.
Kossuth egyik, már Amerikában tartott beszédében azt mondta, hogy „orgánuma, mely
egykor a csatatéren (!) az ágyúk dörgésén is úr tudott lenni, most gyenge”. Mikor pedig New
Yorkban tiszteletajándékul kardot adtak át neki, azt felelte, hogy azzal sose fog gyáván meghátrálni, hanem mindenütt az elsõ lesz. Az egykorúak megemlékezései azonban tele vannak
gúnyolódással, hogy mennyire gyáva volt, mennyire félt a harctértõl; hogy sose volt a harctéren, hanem csak a táborban. Mivel pedig nagyon büszke volt bátorságára, emiatt adódott az afonák helyzet, hogy például akkor is kezében kivont karddal ült hintajában, mikor aschwechati vereség után visszavonultak.
Szemere azt írja (Ludwig Kossuth, 64. o.), hogy Kossuth még lovagolni se mert s ezért
nem is tudott. Azt mondja, hogy õ ezt nem is veheti zokon egy államférfitõl, mert annak
nincs is szüksége se arra, hogy lovagoljon, se arra, hogy a csatákban vitézül elõre törjön. De
viszont azt joggal elvárja, hogy az ilyen államférfi ne is akarjon mindenképpen hadvezér lenni és ne dicsekedjék állandóan a bátorságával, mint Kossuth.
Kossuth alaptermészete annyira félénk volt, hogy elsõsorban (kivált eleinte, mert hiszen
ezt már 1848 októberében elkezdte) nem nagyzolásból vagy hiúságból, hanem félelembõl vetette magát körül testõrökkel. Zárt ajtók mögött nem mert tõle ismeretlen egyént fogadni s étkezéskor is mindig mérgezéstõl félt. Mielõtt a fõhadiszállásra ment, a tábornoki karnak
mindig a lelkére kötötte, hogy személye biztonságáról kellõképpen gondoskodjanak (esetleges ellenséges rajtaütésre gondolt).
„Még most is magam elõtt látom, írja Szemere (67. o.), amint Tiszafüreden, ahol bennünket egy széles folyó választott el az ellenségtõl, és ahol mi 35 ezer emberrel táboroztunk,míg az ellenséges elõvéd alig számlált 4-5 ezer embert, ünnepélyes ábrázattal a vezér gondoskodásába ajánlotta magát.”
Azt meg Mészáros írja (Emlékiratai, II., 291. o.), hogy 1849. „július 9-én este Szolnokon
volt Dembinszky és Mészáros találkozása Kossuthtal. Mészáros Kossuthot hamis magaviseletéért hevesen megtámadta, utóbbi pedig higgadtan mondá, hogy más fõvezérrõl gondoskodjék. Tizenegy órakor a vitának vége volt s a tanácskozás folytatása másnapra halasztatott.
Alig szenderedének azonban el Mészáros és Dembinszky, midõn éjfél után álmukból felriasztattak, hogy a kormányzó a kozákok miatt útra készül. Azonban a föntebbiek szerencsés
utat kívánván tovább is aludtak.”„Árokszállás és Jászberény körül csak egyes kozákok mutatkozának, következõleg hadosztályaik még messze állomásozhattak, mert az oroszok a kozákokat nyolc-tíz, sõt több órányi távolságra szokták elõre küldeni, hogy az elõttük levõ tért kutassák ki... Négy- vagyötezer ember s a biztos tiszai átjárás a kormányzót nem bírta visszatartani arra, hogy oly fon-191

tos esemény megvitatása végett, mint amilyen a fõvezér változása, másnap még ott maradjon,
hanem elment és minden lehatározatlanul maradt.”
Úgy látszik, hogy szegény Kossuth a táborban sose aludt, hanem rettegésében, hogy mikor törnek rájuk az osztrákok vagy a kozákok, álmatlanul virrasztva töltötte az éjszakát, sokszor idegességében fel is kelt és ijedten menekült biztos helyre, csapot-papot otthagyva még
akkor is, mikor ott nagy szükség lett volna rá, sõt elintézetlenül kellett hagynia azt az ügyet,
mely miatt a táborba utazott.
Szemere azt mondja (71. o.), hogy még a végsõ bukáshoz is hozzájárult Kossuth gyávasága, mert ekkor is elõbbre való volt neki a maga személye, mint az ország érdeke. Mikor
ugyanis már kifelé menekült az országból, Bem seregébõl, aki 35.000 emberével Erdély hegyei között még hadi tevékenységet akart folytatni, az olasz és a lengyel légiót a maga útjabiztosítására és védelmére Orsova felé rendeltette és ezzel a sereg felbomlását elõidézte vagy
legalábbis siettette. De egyébként is hogy rendelhetett honvédcsapatokat a már lemondott, tehát már magánember Kossuth a maga védelmére vagy biztosítására?
Ezenkívül a már menekülõ Kossuth azokkal a tisztekkel, akikkel menekülése közben találkozott, azt közölte, hogy az ország ügyét elveszettnek tartja. Hogy lehetett volna hát kedve
tovább harcolni annak a seregnek, mely látja, hogy hajdani lelkesítõje magára hagyja s már
menekül az országból, mikor õk még tovább készülnek harcolni érte? Világos, hogy ilyen körülménye között az ország helyett õk is a maguk bõre biztosítására gondoltak.
Kossuthnak ez az életért való állandó rettegése egyszer komikus módon kapcsolódott
össze hiú önteltségével. Érdekes az esetet elmondanunk, mert sokszor ilyen aprólékosnak látszó esetekbõl lehet igazán megérteni a nagy események rugóját. Ebbõl például azt, hogy és
miért keletkezett a Kossuth és Görgey közti kölcsönös megvetés s ebbõl következõleg az azellentét, mely egyik fõ oka volt a szabadságharc bukásának.
Görgeynek – írja Szemere (67. o.) – megvolt az az elõnyös tulajdonsága, hogy ha fáradt
volt, akárhol azonnal el tudott aludni. Álomba merült akár a földön, akár egy széken, akár feje alatt egy kövön. Ezért történt meg egyszer, hogy mikor Kossuth Görgeynek akkor gyõzelmes táborát kísérte, mikor Gödöllõn egyik reggel szobájából kilépett, ajtaja elõtt a küszöbön
alva találta a fõvezért, Görgeyt.
Azt hiszem, az ilyenfajta furcsa alvásoknak, melyeket jobban lehet Görgey hátrányára,
mint javára felfogni, két fõ okuk volt. Az egyik az állandó mulatozások, melyek Görgey táborában dívtak, s melyeket különösen minden gyõzelmük után megrendeztek. (Mészáros isnemegyszer látta nemcsak Görgeyt, illetve õ nem is Görgeyt, hanem csak a tisztjeit, a legénység természetesen nem nagy épülésére, itt is, ott is, éppen nem megfelelõ helyen és helyzetben aludni a báli éjszaka mámora után.) A másik ok pedig az lehetett, hogy a még tisztelõitõl
is cinikusnak mondott Görgey egyenesen mesterségesen kereste az ilyen helyzeteket, mert tekintve magas rangját és nimbuszát, mely övezte, tudta, hogy ha katonái a fáradtságtól kimerülve ilyen helyzetben látják a táborban, ezzel maga iránt rokonszenvet kelt bennük, mint aki
maga se vonja ki magát a fáradalmak alól s olyan egyszerû, akár az utolsó baka. Bizonyára
ennek is része volt benne, hogy katonái rendkívüli embernek tartották, s noha egyébként
ugyancsak kegyetlen volt hozzájuk, mégis nimbusza volt elõttük.
Szõllõssy (6. o.) ugyanezt az esetet úgy adja elõ, hogy Görgey a Kossuth szobája elõtti
ebédlõben az õ (Szõllõssy) meleg bundájában aludt s Kossuth hiúságának kifigurázására
éppen õ adta ezt be Kossuthnak úgy, hogy ez a tábornok részérõl az õ féltett személyének védelmére történik. (Valószínû, hogy ez a változat az igazi s Szemere azért közli más változatban, mert õ csak hallomásból értesült a dologról.)
Elég az hozzá, hogy Kossuth bekapta a horgot és Görgey „hûsége” rendkívül meghatotta.
Mindig jobban meggyõzõdésévé vált ugyanis, hogy az õ személye az imádott hazával szinte
azonos. Ezért hiúsága miatt rendkívül kedves tudott lenni azokhoz, akik hódolatos ragaszkodást mutattak iránta. Görgeynek is édes szavakban mondott hát köszönetet az ország kor-

192

mányzója személyes biztonsága iránti e megható aggódásáért. Szerényen hozzáfûzte azonban, hogy a jövõben ezt nem engedi meg.
Mindenki hangsúlyozza, hogy Kossuthban az emberismeretnek még a szikrája se volt
meg, hiszen – mint már ismételten mondtuk – úgyszólván egész környezete hitvány, jellemtelen emberekbõl állt. Én ezt nem annyira az emberismeret hiányának, mint inkább annak
volnék hajlandó tulajdonítani, hogy Kossuth nem tudott ellenni hízelgõk nélkül. Mivel pediga hízelgésre érdemes ember nem volt hajlandó, jellemes ember nem bírta ki huzamosabb ideig a közelében.
Ez a Görgeyvel való esete azonban azt is világosan bizonyítja, hogy Kossuthnak éppen
nem volt emberismerete se. Azt a szerepet ugyanis, melyet õ itt Görgeyrõl irányában feltett,mindenkitõl jobban feltehette volna, mint a végtelenül gõgös, hozzá hasonlóan öntelt, szintén
forradalmi hajlandóságú, urat és tekintélyt egyáltalán nem ismerõ, még fiatal Görgeyrõl. Kivált mikor jól tudta, hogy iránta való lekicsinylésének már nem egy tanújelét adta.
Világos, hogy most se Kossuth személyének õrzésére feküdt õ le aludni a Kossuth hálószobája elõtti ebédlõben. Ezért eleinte nem is értette, mit akar jelenteni Kossuth nagy meghatódottsága és hálája. Mihelyt azonban észrevette, mirõl van szó, szokott gúnyos modorában sszarkazmusában vállalta a Kossuthtól neki tulajdonított szerepet s Kossuth mesterkélt szerénykedésére azt válaszolta, hogy õ tudja a kötelességét és kérte, engedje meg neki, hogy akötelességét a maga módjára tölthesse be és Kossuth személyében a hazára vigyázhasson.
Rá egy órára azonban a táborban a tisztek, Görgey barátai és rajongói között már szájról
szájra járt Görgeynek gúnyos hahoták közt tett megjegyzése: Képzeljétek, Kossuth engemházõrzõ kutyának nézett, aki az õ küszöbén vigyáz!
Kétségtelen, hogy olyan hazafias mozgalom, melynek vezérét a háta mögött rendszeresen komédiásnak csúfolja a Nemzeti Bizottmányban az alelnök, tehát a Kossuth után rangban
következõ tag, a hadseregben pedig a fõvezér, már eleve szükségképpen kudarcra van ítélve,s bár kétségtelen, hogy ennek a fõ oka a vezér nem éppen tiszteletreméltó egyénisége és jelleme volt, de azért feltétlenül hibáztatnunk kell Görgeyt és Nyáryt is, hogy a véleményüket, ha
még annyira igaz és jogos is volt, a haza érdekében nem fojtották magukba, hanem gúnyos lenézésüknek annyira szabad folyást engedtek. Ehhez azonban önmérséklés, önuralom, alázatosság kellett volna, azt pedig nem a forradalomtól s különösen nem Kossuthtól lehetett tanulni.
De Kossuth jellembeli gyöngesége, nevezetesen gyávasága annyira nyilvánvaló volt,
hogy környezetének mégoly finom tartózkodása és diszkréciója se akadályozhatta volna meg
demoralizáló hatását. Igaz, hogy éppen olyan esetekben nyilvánult meg az a bámulatos színészi képesség is, mellyel fogyatékosságait el tudta leplezni, sõt egyenesen a bátorság színébe
öltöztetni. De viszont azok részére, akik a kulisszák mögé láttak, éppen ez tette a tiszteletnek
még külsõ megõrzését s vele még a hallgatást is emberileg majdnem lehetetlenné.
Szemerétõl tudjuk meg (64-65. o.), hogy mikor 1848 szeptemberében Jellasics a fõváros
felé közeledett s így mindenkinek látnia kellett, hogy az uralkodóház és Kossuth közötti harc
kezd végzetessé válni, Kossuthot is elhagyta közmondásos, szinte betegesen nagy önbizalmas rémeket kezdett látni. Mivel a nemzet akkor még egyáltalán nem volt felkészülve, sok mással együtt Kossuth is azt hitte, hogy a katasztrófa elkerülhetetlen. Ekkor a hõsi pózt külsõleg
mindig megõrzõ Kossuth egy harmadik ember közvetítésével arra kérte Batthyányt, a miniszterelnököt, hogy küldje ki hazafias misszióval Franciaországba és ebbõl a célból adjon nekiútlevelet. A dolog kivitele csak azért maradt el, mert Batthyány erre nem volt hajlandó.
„Azért küldjem ki, hogy ott kompromittáljon?” – válaszolta a kérelemre.
Talán jobb lett volna – feleli erre Szemere –, ha kiküldte volna, mert akkor legalább csak
külföldön kompromittálhatta volna!
„1848. szeptember végén – folytatja Szemere (65. o.) –, mikor Jellasics már csak 5-6
mérföldre volt Pesttõl, és miközben az országgyûlés tagjai és a fõváros lakói a harctérre siettek (jaj is lett volna nekik, ha nem siettek volna!), Kossuth az alatt az ürügy alatt, hogy a193nemzetõrséget szervezi meg, Szegedre futott (mi úgy tudjuk, hogy csak Ceglédre), ami 20
német mérföldre van a fõvárostól. Meg kell jegyeznünk – folytatja –, hogy a döntõ ütközet
Pákozdnál szeptember 29-én volt és hogy akkor mindenki csüggedt volt és senki se hitt már agyõzelemben. És éppen ezen a napon ment Kossuth Szegedre, hogy – mint õ mondta – anemzetõrséget talpra állítsa, noha ez a nemzetõrség még a legjobb esetben is csak néhány nap
múlva lehetett volna Pesten, s így nekünk, akik ott maradtunk, vagy nélküle kellett volnagyõznünk, vagy Jellasics akkor már rég a fõvárosban lett volna.”„Mi, akik akkor a kormányt ideiglenesen vezettük, kénytelenek voltunk futárt küldeni
utána, hogy ne menjen el még messzebbre, hanem jöjjön vissza és így megjött október 7-én,akkor, mikor Jellasics már Pozsonynál állt. Mivel azonban a lakása teljesen ki volt már ürítve(ez fényes bizonyítéka volt annak, hogy Kossuth a menekülés szándékával ment el Pestrõl),kénytelen volt szállodában szállni.”„Ezt mindenki tudta Pesten, de hallgattunk róla, mert kíméltük. Mint a képviselõház elnöke indirekt célzással bejelentette: Noha a nádor és még többen Pestet elhagyták, én mégsem hagyom el addig, míg azt nem látom, hogy jelenlétemre többé nincs szükség. Mindenki
tudta, hogy a szó: „többen”, Kossuthra vonatkozik és az elnök ezt a hivatalos lapban (a Közlönyben) dõlt betûkkel szedette.”
Pálffy János ugyanezt így adja elõ (látható tehát, hogy Kossuth gyávaságát nemcsak
Szemere rosszmájúsága vette észre):
Kossuth „akkor volt legbátrabb, mikor legjobban félt, mikor például közeledvén Jellasics
Pest felé, azon nevezetes gyûlésben, mikor Kossuth Lajos kardosan (!) jelenve meg, lépett aszószékre, kijelentvén azon szándokát, hogy azonnal indul Ceglédre (de nem Fehérvár felé!)s bevárja a magyar városokat, felkölti a nép millióit, ezeknek élén jövend vissza szembeszállani a haza ellenségeivel s megszabadítani szent földjét, vagy polgártársaival együtt halnimeg”.
„A képviselõk örömittasan tapsolták meg áhítatos bámulatban a hõs polgárt s a nemzet
föllelkesedve hangoztatta vissza képviselõinek tapsát. Igaz ugyan, hogy Kossuth Lajos a Jellasics Flankenbewegungja után csak saját békés kardját hozta vissza s nem többet; igaz
ugyan, hogy midõn azt mondta, hogy visszajövend a nép millióival meghalni, ha kell, a hazáért, azon percben éppen azt gondolta, hogy szép élni a hazáért, mert már akkor zsebében volt
azon tízezer pengõforint aranyban, melyet Batthyány Lajos, mint miniszterelnök, utalványozott néki útiköltségül azon esetre, ha Jellasicsnak sikerülvén Pestet elfoglalva bennebb haladni, Kossuth Lajos, mint leginkább kompromittált, kimenekülhessen az országból. Ez tény!
De a színészies fogás sikerült s a hõsiesség álcája tökéletesen eltakarta a félénkséget.” (Ne feledjük, hogy ezt a 48-as kormány tagja állítja!)
Kérdem az olvasót: Csodálkozhatunk-e, ha a mozgalom beavatottjai, a szabadságharc
egyéb vezetõi, akik ilyen intim titkokat tudtak, akkor, mikor napról napra látniuk s hallaniuk
kellett a nép Kossuth iránti rajongását és Kossuth erényeinek bámulását, bizony epeömlést
kaptak tõle, s ha eleinte talán fontosabb tekintetek miatt fékezni tudták is magukat, az idõ haladtával mind kevésbé tudtak hallgatni s magukba fojtani Kossuth iránti ellenszenvüket, sõtmegvetésüket?
Kossuth második menekülése Pestrõl, akkor, mikor Windischgrätz közeledett, még csúfosabb volt. Míg azonban a Jellasics elõli távozásának menekülés jellege legalább a közvélemény elõtt titokban maradt, sõt mint hõsiesség szerepelt (még ma is így tanítják atörténelemben s Kossuth ekkor adott példájával lelkesítik fiainkat hõsiességre), addig ez amásodik, Windischgrätz elõli menekülés bizony már közbotránkozást keltett.
Mészáros kétszer is említi emlékirataiban gúnyosan. Elõször (I., 352. o.) így: „E hó(1849. január) 4-én elhagyta helyét a hadügyminisztérium; a kormány már elõtte tette ezt, akormány feje pedig még ennél is elõbb.” (A hármas sorrendnek éppen megfordítottnak kellett volna lenni.)

194

S másodszor (II., 7. o.): „A kormányfõ, hogy becses életét megtartsa honának, hatalmát
Csányinak adván át (Csányi életére ugyanis nem volt akkora szüksége a hazának, mint azövére), már három vagy négy nappal elõbb indult Debrecenbe, hogy ott intézkedjék s útközben (mint Jellasics beütése korában) beszédeket tartson a honfiakat kitûrésre buzdítván.”Szemere így beszél a dologról: „1849. január hónap elején Kossuth legelébb és egész titokban Debrecenbe futott.”Pálffy e második menekülésrõl is egész intim részletekkel szolgál (285-287. o.). Csak az
õ elbeszélésébõl tudjuk meg igazán, milyen szégyenletes volt ez a menekülés és milyen furcsa háttere volt:„Az 1848-as Szilveszter napján valaki azt a tréfát csinálta magának, mely szerint névtelen levelet írt Madarász Lászlónak, mint rendõrfõnöknek, melyben tudatja vele, hogy a pestiek azon éjjel megrohanják a Kossuth szállását és a Windischgrätz táborába viszik, hogy
megválthassák magukat az õ kiadása által a hadisarctól. Aki a viszonyokkal a legkevésbé isismeretes volt, be kellett látnia az elsõ pillanatra, hogy ezen levél tartalma semmi sem lehet
egyéb, mint tréfa és gúny, mert a pestieknél (az erdélyi unitárius magyar mondja ezt akkor
még német pestiekrõl) jobb szellemû nem volt Magyarországon s ilyen gazság egy árva léleknek se jutott eszébe.”„De kivihetetlen is lett volna, mert a Görgey hadserege Windischgrätz és Pest között állott, valamint azért, mert ily merényt nem lehet oly zajtalanul végrehajtani, mint egy zsebkendõlopást. S aztán, ezen figyelmeztetés után mi sem leéndebb könnyebb a rendõrfõnöknek,mint a Kossuth tudtán kívül megerõsíteni szállásán azon õrséget, mely õt elõszobájában, atornácon, a lépcsõkön, mindig, éjjel és nappal is, gyakran õrizte. Hogy ki ellen? Bizonyosanhiszem, hogy õ maga sem tudta.”„De Madarász önmagáért is megrettenve, mindezekre nem gondolt, hanem ijedtében
Kossuthhoz szaladt a levéllel, vagyis Kossuthnéhoz, s megmutatta azt ennek, aki is illõnek
találta rögtön elájulni. Madarász fölzaklatta a cselédséget, hogy a nagyságos asszony elájult.
Odább állott. A nagy zajra Kossuth a neje szobájába sietett s ott látva az eszmélni kezdõ hû
felesége mellett a földön egy nyitott levelet, elolvasta s az ijedtség az õ eszét is annyira megzavarta, hogy estvére azonnal vegyesgyûlést hirdetett (az alsó és felsõháznak együtt), mely
Debrecenbe menetelét az országgyûlésnek másnap reggel elhatározó legyen.”„E volt oka azon rögtönzött vegyesgyûlésnek s a képviselõház és a kormány még rögtönzöttebb megszökésének. Kossuthnak ugyanis sikerült a Honvédelmi Bizottmány több tagját
is reá beszélni, hogy egy hajnalban induló trénnel [vonattal] õk is hagyják el Pestet. Csak nekem
nem szólott semmit, miután én kijelentettem volt az ülésben, hogy nem fogok másnap távozni
Pestrõl. De a Kossuth poltronsága [gyávasága] oly nagy volt, hogy az esti gyûlésbõl nem mert
többé szállására visszatérni, hanem egyenesen az indóházhoz ment, az éjet nejével egy vagonban töltötte s reggel indult el Szolnokra. Én meg sem álmodtam, hogy a kormány ily gyalázatosan megszökjék s csak másnap tudtam meg, Kossuth annyi idõt sem vett magának,hogy legalább irományait magával vigye (de megijedhetett!), hanem mindent hátrahagyva Windischgrätz pár nap múlva lefoglaltatta s ennek következtében többnek kellett bûnhõdni” (!).
Steier e gyáva meneküléssel kapcsolatban is pártul fogja Kossuthot (igaz, hogy neki
Pálffy elbeszélésébõl még nem volt tudomása).
„A kormány távozása – írja – óriási munkát igényelt s Kossuth mindezt egyedül végezte.
A harc folytatásának biztosítéka a kormány menekülése volt, mert Kossuth nélkül nem lettvolna szabadságharc. (No és az olyan nagy baj lett volna? Megtakaríthatták volna sok ezer
magyar ember halálát, százezrek szenvedését, óriási anyagi károkat s nagy nemzeti szégyent.
Akkor még kiegyezni, illetve Windischgrätznek feltétlenül meghódolni is sokkal elõnyösebb
lett volna annál, mint ami a világosi fegyverletétel után következett.)„Kossuth szorgalma, munkaereje, kitartása, lelkesítõ képessége, tehetségei, kiváló tulajdonságai a szabadságharc folytatásának alapfeltételét képezték s ezt õ maga érezte és tudta.

195

Ha tehát a kormány helyének védelmét akarta biztosítani, ha a seregeket Debrecen környékére rendelte, az nem azon kicsinyes szempontból történt, mint ezt ellenségei és Görgey is, sõtaz objektivitást fitogtató Horváth is állítják, hogy személyét féltette, hogy személyileg nem
volt bátor, hanem hogy a nemzeti harc folytatását biztosítsa.”„Vagy talán ésszerû lett volna az ellenséget bevárni és csak az utolsó percben eltávozni,
mikor nemcsak a fõváros elõtt álló magyar hadsereg, hanem a Miskolc mellett álló, az erdélyi, a déli hadseregek is Kossuthtól várták az intézkedéseket, az utánpótlásokat, a lelkesítést,egyszóval mindent? Kossuth nem vezetett csak egy sereget, mint Görgey, hanem az összeset,ötöt-hatot is egyszerre és sokkal nehezebb, nagyobb gondok terhelték, mint Görgeyt.”
Ezekkel menti Kossuthot zsidó történetírója. De éppen e mentségébõl láthatjuk, mennyire nem menthetõ. Pedig ügyes a mentség, csak az a baj, hogy az igazsággal ellenkezõ s így
haszontalan. Hiszen nemcsak ennek az egy menekülésnek a címén vádoljuk mi és vádolják
már kortársai is Kossuthot feltûnõ félénkséggel, gyávasággal, hanem számtalan más bizonyítékot is hoztunk fel már rá (s még kétszer annyit is felhozhattunk volna, ha szükségesnek tartottuk volna). Láttuk, hogy Pálffy ennek a menekülésnek olyan intim részleteit hozza fel,
melyek miatt a tény még sokkal szégyenletesebb, mint gondoltuk s melyeket Steier érvei
egyáltalán nem érintenek.
Vajon megcáfolta-e Steier azt, hogy mikor Kossuth Jellasics elõl Ceglédre menekült állítólag csak lelkesíteni, már útlevele is volt, mely azonban éppen nem Ceglédre szólt, s tízezer
forint is volt már a zsebében aranyban? (Természetesen nem fizikailag kell a dolgot érteni,mert hiszen zsebét túlságosan lehúzta volna, sõt egyáltalán bele se fért volna.) Vajon szükség
volt-e minderre, ha Kossuth csak lelkesíteni akart és csak Cegléden? S ha csak lelkesíteni
ment s csak azért, hogy tízezred magával térjen vissza, miért szállíttatta akkor el minden bútorát és miért ürítette ki annyira lakását, hogy mikor – minden számítása ellenére – mégis hamarosan visszatért, nem volt hol megszállnia?
Ha pedig Windischgrätz elõl is csupán a haza érdekében hagyta el Pestet mindenki másnál elõbb, miért töltötte már az elutazása elõtti éjszakát is a vasúti kocsiban a pályaudvaron,
noha most nem volt még kiürítve a lakása, mert nagy rémületében most még arra se volt ideje? És ha csak a haza érdekében távozott annyira gyorsan, miért hagyta hátra és engedte
Windischgrätz kezére jutni még legkényesebb iratait is? Ezt csak nem a haza érdeke kívánta?
Ami érvet Steier felhoz, mind azt bizonyítják, hogy Kossuthnak – éppen ellenkezõleg –maradnia kellett volna még, nem pedig szaladnia. Azt elfogadjuk érvnek, hogy ha magának ahazának ugyan nem is, de a forradalomnak szüksége volt Kossuth életére. De éppen abbanállt Kossuth egyenesen nevetséges – mint Pálffy kifejezi magát – „poltronsága”, hogy azt hitte, hogy ha rögtön (még január elsején reggel) nem fut el, vége lesz az életének. Pedig hát akkor még Windischgrätz serege elõtt ott volt Görgey serege s ez a sereg még nem is volt
szétverve, mert hiszen nem mert még megütközni. Még Görgey serege is csak napok múlva
ért Pestre s ez után is még csak napok múlva Windischgrätzé.
Csányi László még január 4-én is Pestrõl ír Kossuthnak: „Ismét itt vagyunk, mint a mirigyhaláltól pusztított városban. Bús, komoly, aggódott mindenki. A kormány kivonul (teháta kormány is ott volt még ekkor is s ezzel Csányi is megerõsíti Szemere elõbb idézett állítását, csak éppen a kormány feje nem volt már ott), Perczel Budán (tehát még Budát is tartottáka mieink még akkor is), itt Görgey tartalékserege. Én maradok, míg a kormány elvonul. Azután Döbröcönbe, míg onnan is ki nem zavarnak. Mulatságból történetét írandom a vészteljes
kilenc holnapoknak.”Az idõs Csányi, aki apja lehetett volna Kossuthnak, legutoljára hagyta el Pestet, s lám,mégse lett semmi baja. Annyira nem is izgul, hogy „mulatságból” akarja majd megírni történetét „a vészteljes napoknak”.
Igaz, hogy Kossuth volt 48-ban minden. Igaz, hogy övé volt minden gond s neki nem
egy, hanem 5-6 seregrõl kellett gondoskodnia. De hiszen éppen emiatt kellett volna még ma-

196radnia. Mindezekrõl ugyanis akkor még nem „Döbröcönben”, hanem egyedül csak Pesten lehetett gondoskodni. Ekkor sokkal fontosabb volt arra vigyázni, hogy az elköltözés rendben
menjen, a szállítandó értékeket, a nemzet vagyonát károsodás ne érje, semmi fontos dolog
vissza ne maradjon s az ellenség kezébe ne kerüljön, mint Debrecenben berendezkedni.
Milyen jó szolgálatot tehetett volna ekkor a nemzetnek Kossuth „szorgalma, munkaereje,kitartása, lelkesítõ képességei, tehetségei, kiváló tulajdonságai”? Mennyivel jobban lehetett
volna az erdélyi, déli és északi seregekrõl gondoskodnia a kormányfõnek itt, mint Debrecenbõl, ahol akkor még nem volt semmi hivatal, tehát semmi olyan orgánum, mely parancsai végrehajtásáról gondoskodni tudott volna. Debrecen akkor még nem volt székhely, se központ.
Vasútja se volt még. Akkor még nem érkeztek oda meg azok a szervek, hivatalok, felszerelés, pénz, személyzet, iratok, akták, pénzverõ gépek, melyek Kossuth kormányfõi mûködéséhez szükségesek voltak, nem is szólva arról, hogy az ország mennyivel nagyobb
bizalommal fogadta volna Kossuth rendeleteit még Pestrõl, mint már Debrecenbõl.
Pest azt jelentette volna, hogy még nincs baj, Debrecen pedig azt adta tudtul, hogy már
az ország fele elveszett. Ha ezt az ország csak egy héttel késõbb tudja is meg, már az is nagy
nyereség lett volna. De egyébként is ekkor elsõsorban Görgey és Perczel seregérõl kellett
gondoskodni, ezek pedig Pest körül voltak. E seregek szelleme is mennyivel jobb, kitartása
mennyivel nagyobb lett volna, ha „a haza atyja” körükben, vagy legalább közelükben lettvolna, nem pedig messze Debrecenben!
Mennyivel nagyobb lett volna a kiürítendõ fõvárosban is a rend, különösen pedig
mennyivel kisebb a csüggedés, ha az emberek látják, hogy nincsenek fej nélkül, hanem ottdolgozik, küzd, lelkesít, intézkedik köztük a nemzet vezetõje. Így nem kellett volna az embereknek fejüket veszteniük.
Ki ne rémüljön meg azonban, mikor meghallja, megtudja, hogy már fõ nélkül van, anemzet vezére már elmenekült. Az már biztosabb helyen van, veszélyben csak õk vannak
már. Egész bizonyos, hogy akkor Pest városa nem látszott volna olyan „búsnak”, „komolynak”, „aggódottnak”, „mirigyhaláltól pusztítottnak”, mint Csányi írja, ha Kossuth még körében tartózkodott volna.
De a hátsó ország, a Tiszántúl, sõt maga Debrecen népére is milyen lehangoló lehetett,mikor az ország lelkesítõjét körükbe érkezni látják! Nem sokkal jobb lett volna-e, ha Kossuthérkezett volna oda legutoljára? Akkor jogosan gondolhatták volna, hogy csakugyan stratégiai
átcsoportosítás történt és valóban tervszerûen adták fel Pestet és Budát. Így azonban mindenkinek akarva-nemakarva a „menekülés” szó jutott eszébe, ami pedig nem éppen alkalmas acsüggedés távoltartására vagy a bizalom megõrzésére.
Ez volt a második dicstelen menekülés. De Kossuth harmadszor is elmenekült Pestrõl sharmadszor is ilyen csúfosan, sõt amiatt a színészies handabanda miatt, melyet gyerekes önbizalmában csak hetekkel elõbb rendezett meg, talán még a másodiknál is csúfosabban. Tudjuk, hogy Kossuth Görgeytõl Budavára minél elõbbi bevételét kívánta, mert Pestbudára
minél elõbb be akart vonulni, mint a nemzet gyõztes feje. Tudjuk, hogy május 21-én Görgey
be is veszi Budavárát. Június 5-én a kormány be is vonul Pestre. Kossuth természetesen díszkocsiban, hol ott van körülötte családja is. Bevonulás közben olyan ellenszenves pózt fejt ki,s úgy lefoglalja a maga és családja számára a nagy nemzeti sikert, hogy minisztertársai megsértõdésükben otthagyják az egész cécót, átengedik neki és családjának az egész dicsõséget sméltatlankodva hazamennek.
Este azonban Kossuthnak még a rommá lõtt Pesten tiszteletére rendezett kivilágításban iskedve van gyönyörködni s ünneplése közben nagy hangon kijelenti, hogy ezennel fogadalmattesz, hogy többet a magyar fõvárost soha el nem hagyja.
Lehet-e ezek után szégyenteljesebb, sõt komikusabb dolgot elképzelni, mint azt, hogyaztán Pestbudát mégis elhagyta, mégpedig már ugyanabban a hónapban, amelyben ezt a fogadalmat nyilvánosan letette? Milyen szégyen még a magyar nemzetre is, hogy ennyire ko-

197molytalan s a szavával ilyen könnyelmûen játszó államfõje volt akkor, mikor szabad és független volt: Pedig hát ez a harmadik elhagyás most már végleges volt és örökre szólt.
Aki a magyar nemzet kormányzója, sõt több: atyja, büszkesége, eszményképe, sõt „Isten
második fia”, annak kissé jobban meg kellett volna gondolnia, mit mond s mire tesz fogadalmat. Annak ekkor inkább tennie kellett volna, mint beszélnie, s ha már mégis beszélt, kissé
nagyobb tisztánlátást és politikai tájékozottságot kellett volna mutatnia. Ilyen hallatlan megszégyenülésekkel ugyanis nemcsak magát, hanem mozgalmát is, sõt az egész nemzetet, mely
követte, nevetségessé tette. Lehetett-e ugyanis tekintélye az olyan nemzetnek, melynek ilyen
vezére van?
S ha egyszer már ilyen nagyhangú kijelentést és ennyire jelentõs fogadalmat tett, akkor
legalább igyekezett volna, ha törik, ha szakad, meg is tartani. Azonban látni fogjuk, hogy
harmadszor és ilyen nagyhangú fogadkozás után is megint idõ elõtt menekült s megint õ távozott legelõször.
Mennyire másképpen viselkedett ugyanekkor Haynau! Õ, mikor Magyarországra jött június 26-án, Magyaróvárott kijelenti császárának (aki – mellesleg megjegyezve – valóban
részt vett a június 28-i gyõri és július 2-i komáromi csatában és ott valóban bátran viselkedett), hogy „hat hét múlva vége lesz a háborúnak”. (Szeremlei: Magyarország krónikája az
1848 és 1849-es forradalom idejébõl, II., 195. o.) Június 26-a után hat hét augusztus tizedikét
jelenti, a világosi fegyverletétel pedig augusztus 13-án volt.
Így aztán érdemes jövendölni és nagyhangú kijelentéseket tenni!
Mennyire más férfi volt Haynau és mennyire más Kossuth! Az utóbbi 1849 júniusában
azt jelenti ki, sõt arra tesz egyenesen fogadalmat egész Pest-Buda nyilvánossága elõtt, hogy õsoha többet a magyar fõvárost el nem hagyja s még ugyanezen év ugyanezen hónapjában elhagyja, s õ hagyja el legelõször, mégpedig most már örökre.
Kossuth e harmadik, gyáva s kevéssel elõbb tett „fogadalmára” oly megszégyenítõ harmadik pesti futását Szeremlei (II., 201. o.) így közli:„A kormányzó éppen úgy, mint a múlt évben Jellasics közelgésekor, elhagyta a fõvárost,
természetesen most is védelmi intézkedések céljából s koronként tekintett be Pestre. (Hogy„koronként” még utána is „betekinthetett”, mutatja, mennyire túl korán elment.) A komáromi
táborban (Görgey környezetében) pedig leplezetlen örömmel fogadták a hírt, hogy a kormány minõ zavarba jutott s miként kényszerül ismét futni Budapestrõl.”A kálvinista Szemere (egyébként Szeremlei is az, sõt õ egyenesen kálvinista lelkész) így
közli a dolgot:„1849. július elsején (valójában már június végén) Görgey levelére, melyben azt írta,hogy Pest védelméért nem tud szavatolni, Kossuth nagy sietve elhagyta a kormány székhelyét és elsietett Pestrõl utazását egy, a táborba való látogatásának adva ki, míg a miniszterek
Pesten maradtak.”A lutheránus Petõfi június 11-én így ír a dologról Mezõberénybõl Aranynak: „Kedves
Barátom! Aznapon, melyre hirdettük a népgyûlést, melyre föllovalt volt bennünket Kossuth,
hogy fantáziáljuk a pesti népet a fõváros környékén vívandó véres, elhatározó, utolsó leheletünkig tartó csatára, hol Kossuth maga is jelen lesz, s ha kell, meghal Pest romjai alatt stb.,
mint õ maga mondá: ugyanaz napon adta tudtára a kormány a fõvárosi népnek – hegedûszóban persze –, hogy esze ágában sincs Pest környékén harcolni, még kevésbé otthagyni becses
fogát, hanem az elsõ bokor zörrenésére el fog eblábolni világtalan világig, hol Árpád óta nem
volt ellenség s hol hazamentõ irhája nagyobb biztonságban lehet.” (Minõ „tisztelet” érezhetõ
ki Petõfi stílusából a haza atyja iránt!)„Én ezen komiszságra teljes erõm és tehetségem szerint dühbe jövén s megemlékezvén
még elõbbeni sebeimrõl is (persze Petõfinek se a testén voltak a „sebek”, hanem csak a lelkén), kaptam magamat, felszedtem sátorfámat s másnap családommal együtt ide, a békési
magányba (tehát „véletlenül” még a Kossuthénál is messzebbi s így biztosabb helyre) bujdo-198

koltam azon óhajtással, vajha soha többé a nyilvános életnek még csak küszöbére se kényszerítene sorsom. És most itt vagyunk és amely percben végképp felejtem, hogy hazám is van,tökéletesen boldog vagyok. Hát ti mit csináltok, hogy vagytok? Add tudtomra, valamint azokat is, mik az utóbbi idõkben a világban és Magyarországon történtek, mert én, mióta Pestet
elhagytam, semmit se tudok. Te mégiscsak közelebb állasz az eseményekhez, vagy legalább
a hírekhez. Írj mielõbb! Az utolsó posták ide Gyula és Csaba. Isten veletek, ölelünk benneteket! Barátod, Petõfi Sándor.” (Mikes Lajos – Dernõi Kocsis László: Szendrey Júlia ismeretlen naplója, levelei és halálos ágyán tett vallomása, 21-22. o.)
Kemény s meg is érdemelt kritika, csak az a szomorú a szegény hazára, hogy Petõfinek
még csak eszébe se jutott, hogy ha a Kossuthnál húsz évvel idõsebb Csányinak Kossuth újévi
megfutása ellenére is volt kedve Pesten visszamaradni, ott az állam ügyeivel veszõdni s menteni, ami még menthetõ, akkor neki, aki még Kossuthnál is húsz évvel fiatalabb volt, szintén
nem kellett volna még szükségképpen otthagyni csapot-papot, hazát, fõvárost csak azért,
mert Kossuth is otthagyta. Sõt neki annál inkább maradnia kellett volna, mert Kossuth és mások nem maradtak. Hiszen elsõsorban éppen annak van szüksége segítõkre, akit elhagytak.
Kinek lett volna ez jobban kötelessége, ha még neki se, a fiatalnak, s aki úgy szerette a hazát(legalábbis azt gondolta), mint senki más széles e hazában; aki annyira bátor volt (legalábbis
azt hitte), mint senki más és aki – de ez aztán már csakugyan valóság is volt – fiatalabb isvolt, mint akár Kossuth, akár a kormány tagjai, sõt fiatalabb volt még a fiatal Görgeynél is,tehát lelkesebbnek is kellett volna lennie.
Aztán nem õ írta-e csak egy évvel elõbb a „Talpra, magyar!”-t, s nem õ esküdött-e meg
benne légiószor, hogy „rabok tovább nem leszünk”? Pedig hát rabláncokat lerázni nemmezõberényi lapulással lehetett. Aztán meg ki írta azt, hogy „ott essem én a harc mezején”,
ha nem õ? Miért menekült hát el a harc mezejétõl olyan messze, amilyen messze csak ebben
a hazában lehetett, keletre, hogy az osztrák ne érje, délre, hogy a muszka ne érje?
Vagy Petõfi csak akkor volt köteles szeretni a hazáját, ha Kossuth is legalább annyiraszereti? A rabbilincseket csak akkor kell leráznia, ha Kossuth is lerázza? Magánsebeirõl is(amik egyébként nem is voltak) kár volt éppen ekkor „megemlékezni”, mikor maga a hazavolt sebes, sõt halálos sebben vérzõ s így az akár tényleg létezõ, akár csak képzelt magánsebek orvoslása helyett inkább a hazát kellett volna menteni. De hát a vallástalan hazafiak csak
ilyenek és csak ennyire õszinte hazafias felháborodásuk is!
Tudvalevõ, hogy a végsõ és annyira csúfos összeomlás oka az volt, hogy mikor márészakról özönlöttek be az oroszok, Haynau pedig már Komáromnál volt, Kossuth és minisztertanácsa azt határozta, s így Mészárossal, az újonnan kinevezett fõparancsnokkal azt a határozott parancsot is küldte Görgeynek, hogy vezesse az egész sereget Szeged tájára. Ott leszaz összes csapat összpontosítása és a döntõ ütközet elõbb Haynauval, majd az oroszokkal.
Külön-külön ugyanis azzal a sereggel és hadifelszereléssel, mely a forradalmi országnak rendelkezésére állt, el lehetett volna bánni mindkettõvel.
Görgey azonban, megsértõdve amiatt, hogy nem õ lett a fõvezér, meg azért is, mert a parancs nem volt éppen a legbölcsebb, nem engedelmeskedett, mert õ – igen okosan – Komáromnál célszerûbbnek tartotta a Haynauval való leszámolást, mint az ország közepébe való
háborítatlan beeresztése után; Mészáros pedig az akkor már bizonytalanná vált út miatt nem
mert Komáromba menni, s így a parancs átadása is késett.
Az egész szabadságharc kimenetelére végül oly végzetessé vált bonyodalom megoldására legjobb az lett volna, ha Kossuth maga ment volna Komáromba Görgey táborába, amint
erre maga Görgey is kérte. A személyes találkozással, mivel érdekbõl mindketten nagyon barátságosak és kedvesek tudtak lenni, mindig megenyhült a kettejük közötti viszony, sõt hacsak rövid idõre is, de a legmelegebb barátságra változott.
Láttuk, hogy Kossuth ilyenkor olyan jóakaratúnak látta Görgeyt, hogy még azt is elhitteróla, hogy házõrzõ kutyaként vigyáz élete biztonságára. Majdnem bizonyos tehát, hogy most199

is így lett volna. Ha Kossuth személyesen jelent volna meg a komáromi táborban, ha személyesen közölte volna Görgeyvel a kormány parancsát, Görgey vagy azonnal engedelmeskedett volna, vagy pedig meggyõzte volna Kossuthot az inkább Komáromnál való megütközés
tanácsosabb voltáról. Az egyetértés azonban mindenképpen létrejött volna.
De tudvalevõ, hogy ugyanekkor Görgey súlyos sebesült is volt és sebét a haza védelmébenszerezte. Ez újabb ok lehetett volna, hogy Kossuth személyesen felkeresse. De a sebesült Görgey
részérõl Kossuth még inkább számíthatott volna arra, hogy útja nem lesz eredménytelen.
Kossuth azonban egyszerûen nem mert Komáromba menni. Nem azért, mert az út akkor
már veszélyes volt, mert Kossuth mehetett volna már akkor is, mikor az utazás még nem volt
veszélyes, hanem legfõképpen azért, mert félt Görgeytõl és a hozzá hû honvédségtõl: attól
félt, hogy Görgey foglyul ejti. Nagy szégyen ez Kossuthra, mert mutatja, hogy jobban féltettemagát, mint a hazát.
Pedig félelme alaptalan lett volna még akkor is, ha Görgeyben a szükséges rosszakarat
meglett volna, mert hiszen Kossuth presztízse sokkal nagyobb volt annál, semhogy ilyesmit
végre lehetett volna hajtani. De ha balsejtelme megalapozott lett volna, a haza érdekében akkor is meg kellett volna kockáztatnia a dolgot, ha az a nagy honszerelem, melyre oly sokszor
hivatkozott, benne csakugyan meglett volna.
Nemegyszer fontosabb-e, hogy a hazán segítsünk, mint az, hogy Kossuth vagy Görgey
segít-e rajta, vagy hogy Kossuth szabad marad-e vagy fogoly lesz, vagy akár hogy életben
marad-e, vagy a hóhér bárdja alatt fejezi be életét miatta? Pedig hol volt akkor még Kossuth
becses élete a hóhér bárdjától vagy akár csak a fogságtól is?
Ha Görgey akár erõszak árán is Kossuth fölé kerekedni s õt a közszereplés színterérõl eltávolítani akarta volna, ezt már rég megtehette volna azzal, hogy csapataival Debrecen ellenvonul. Nem is követett volna el ezzel törvénytelenséget, csak a nemzetgyûlés nagy békepárti
többségét szabadította volna fel Kossuth és Madarász törvénytelen terrorja alól, tehát csak anemzetgyûlés szabadságát és a szólásszabadságot állította volna helyre. Számított is erre anemzetgyûlés többsége, mely az uralkodóházzal megegyezést akart.
De ha Görgey még erre a lépésre se merte vagy tudta magát elszánni (itt látszik, mennyire nem volt „áruló”), hogy merte volna akkor a most valóban a nemzetgyûlés megbízásából
hozzá érkezõ Kossuthot bántani vagy szabadságától megfosztani? Görgey táborába ugyanis
így nem az a Kossuth ment volna, aki a nemzetgyûlést szabadságától megfosztotta, hanem
az, aki valóban a nemzetgyûlés nevében beszélt, annak tényleges megbízásából érkezett hozzá.
Érdekes, hogy most még az a Steier is megállapítja Kossuthról a gyávaságot, akinek csak
az imént idéztük és cáfoltuk Kossuthot a gyávaság vádja alól felmenteni próbáló fejtegetését.
Most (Haynau és Paskievics, I., 87. o.) így ír:„Kossuth bátran megjelenhetett a fõhadiszálláson és súlyos hiba volt, hogy ezt meg nem
tette. Görgey elsõ, ellentmondást tartalmazó levele után nem Csányinak s késõbb nem Mészárosnak kellett volna Komáromba utaznia, hanem Kossuthnak.”
De Steier még azt is nyíltan kimondja (179. o.), hogy Kossuth gyávaságból nem ment
Komáromba:„Kossuth a leghevesebb szemrehányásokkal illette Mészárost, mert nem ment Komáromba... Kossuthnak Mészáros elleni szemrehányásai akkor volnának valóban helytállóak, haazokat õreá nem lehetne applikálni. Miképpen Mészáros nem mert Komáromba menni (látni
fogjuk majd, hogy Mészáros nem félénkségbõl nem ment), éppen úgy nem mert Kossuth semés éppen Kossuthnak félénksége hatott Mészárosra is.” (Látni fogjuk majd, ha Mészárosról
lesz szó, hogy Kossuth nem épp oly gyáva volt, mint Mészáros, hanem százszorta gyávább.)Még azt is elismeri még Steier is, hogy Görgeynek s vele az egész honvédségnek Szeged
tájára rendelése és a végsõ, döntõ ütközetnek ott való megkísérlése akkor, mikor az ellenség
még csak Komáromnál állt, tehát az ország egész nyugati fele önként való feladásának terve,
mely végeredményben (de csak Görgey engedetlensége miatt, mit csak némileg ment, hogy

200

egyébként neki volt igaza) az egész szabadságharc bukását okozta, szintén Kossuth túlságosönzésének s ebbõl fakadó félénkségének okozata volt.
Kossuth ugyanis még ott, az ország belsejében, Szegeden is félt és azért akarta maga körül látni az egész honvédséget. De világos, hogy ilyen körülmények között Komáromba,
Haynau seregének közelébe menni még sokkal jobban félt. Kossuth még Szegeden is félt. Pedig hát hol voltak akkor még az osztrákok Szegedtõl, s hol voltak akkor még tõle a kozák
portyázók? De ha már akár az osztrák, akár az orosz elõõrsök meg is jelentek volna, akkora
honvédsereg Görgey lerendelése nélkül is állt volna Kossuth és a kormány rendelkezésére,hogy néhány száz (vagy akár néhány ezer) portyázót fel tudjon tartóztatni és szét tudjon verni
még akkor is, ha ez a honvédség semmi különös hõsiességet nem mutatott volna (mert abban
Kossuthnak igaza volt, hogy ilyesmit nem nagyon mutatott).
Kossuth azonban elsõsorban magát nézte s azt gondolta, hogy ami biztos, biztos. De természetesen nem a hazát akarta biztosnak, hanem magát. Ezt is elismeri még Steier is.
Kossuth – írja (Haynau és Paskievics, I., 182-183. o.) – „július 12-én érkezett Szegedre(Debrecenbõl menekülõben), ahol ünnepélyesen fogadták és a tiszteletére rendezett esti fáklyás menet alkalmával szenvedélyes hangú beszédet tartott, melyben célzatos fenyegetést
hangoztatott Görgey ellen. Azt hirdette, hogy ha találkozna valakivel, aki nagyravágyásból
diktátori hatalomra törekednék, azt saját kezével (de hõs és bátor volt!) ölné meg Kossuth,
hogy a hazát megmentse”.
„Ez a kifakadás már azért sem fogadható el az igazságszeretet következményének, mertéppen e válságos idõkben Kossuth volt az, aki a kormányzói hatalom mellé a fõvezéri hatalmat is magához akarta ragadni, amiben azonban kormányának miniszterei akadályozták meg.
Görgey ekkor súlyos fejsebétõl aléltan korántsem foglalkozott diktátori tervekkel, és nehézóráiban csak egy gondolat vezérlé, megmenteni seregét és levonulni Szegedre.” (Késõbb
ugyanis elhatározta, hogy mégis engedelmeskedik.)„Kossuth részérõl elképesztõ (!) igazságtalanság ez a szegedi kifakadás, különösen ha tekintetbe vesszük, hogy Görgeynek dunántúli terveit cserben hagyta és minden harmadik napon más és más tervekkel állt elõ. Mennyivel másképp alakult volna a kormány helyzete, haGörgey serege Komáromnál Haynaut tökéletesen megveri. Akkor nem kellett volna sem Szegedre menekülni, sem pedig az erõket szétforgácsolni.”„Kossuth valósággal meghiúsította (!) a gyõzelmet, mert Kmetty hadosztályát ígéretekkel és fenyegetésekkel elszakította a Görgey-seregtõl, Wisoczkyt és Dessewffyt se dirigálta
Komáromba és Nagy-Sándor, Klapka, Újházy, Thaly stb. útján Görgeynek Haynau elleni tervét keresztezni igyekezett. Nagyon is hozzájárult Kossuthnak ez a taktikája a július 11-i komáromi csata eredménytelenségének egyéb okaihoz.”„Egészen világosan kitûnik a Kossuth–Klapka-féle haditerv ésszerûtlensége abból is,hogy Kossuth a Haynauval már szemben álló fõsereget ahelyett, hogy erõsítené, lerendeli az
ország déli részébe és feláldozza az egész Dunántúlt, a Duna-Tisza közét, szabad utat hagy az
oroszoknak, otthagyja a fõvárost, holott Komárom elõtt Haynaut sokkal valószínûbben lehetett volna megfelelõ erõkkel a határra szorítani, sõt seregét felmorzsolva a védtelen Ausztriába nyomulni és így egy békét kierõszakolni.”„Tagadhatatlan, hogy Kossuth a kormányt és a kormányzót akarta a hadsereggel védelmezni. A hadseregek mozdulatait alárendelte a kormány mozdulatainak, pedig a kormány
nem a haditaktika és célszerûség szerint mozgott, hanem biztonsági érzetének megfelelõen.
Ez volt Kossuth nagy hibája és tévedése.” (Látható, milyen végzetesen nagy hiba volt ésmennyire Kossuth önzésébõl fakadt és gyávaságából folyt. De láthatjuk azt is, hogy nemcsak
tévedés volt, hanem bûn is, mert az ok Kossuth önzése, gyávasága volt.)
Steier Kossuth iránti kíméletbõl „Kossuth” helyett „kormányt” mond. Pedig hát mindezek a „tévedések” és „hibák” mind Kossuth önzésébõl, a jószerencsében hiúságából, a balszerencsében gyávaságából folytak s különösen ellenszenvesekké teszi õket az a színészi

201képmutatás, melyrõl most is tanúságot tett. Július 13-án azt írja ugyanis Aschermann Lajosnak, a komáromi kormányzónak, hogy „amit rendelek, nem saját személyem érdekében, nem
nagyravágyásból, hiúságból teszem, mert – Istennek hála! – mindezen indulatokat nem ismeremés semmit nem óhajtok, mint mihamarébb egyszerû magánpolgár lenni a szabad hazában.”„Én meg nem tudom fogni, miként élhet ember e nagy idõkben, midõn hazánk sorsáról avilágszabadság sorsa függ (!), akinek lelkében más indulat is helyet foglalhat, mint csupán ahaza és szabadság magasztos szeretete.” Kossuth eszerint nem is sejtette, hogy az õ lelkében
mennyivel nagyobb a saját maga szeretete, mint a hazáé, noha körülötte már régen mindenki
tudta ezt s akár kárörömmel, akár elszomorodva, úgyszólván senki se gondolt másra és beszélt másról, mint csak az õ önzésérõl, hiúságáról és saját becses hatalma, állása és élete féltésérõl annyira, hogy még Steier Lajosnak is el kell ismernie mindezt.
De Kossuth rendületlenül folytatja: „Meg nem foghatom, miként lehet ember, aki személyhez köti magát s nem a hazához.”„Ha emberre akadnék, aki azt mondaná, hogy õ nekem hû s nem a hazának, árulónak tekinteném s úgy bánnék vele.”„Hazánkat semmi sem veszítheti el, mint a karaktereknek ezen nyomorúságos kicsinydedsége (csakugyan az vesztette el, de természetesen Kossuthé is közte, sõt elsõsorban éppen
az övé), mely a nagy idõkhöz, nagy célhoz nem illõ asszonyias szenvedelmekbõl indulva
nem átall szakadásokat szítogatni, midõn csak egység mentheti meg a hazát.”

A külföldre menekülõ Kossuth
Igen nagy gyávaságra vall és ugyancsak csattanós cáfolata elõbb idézett szavainak Kossuth végsõ menekülése is. Steier ezt is mentegetni igyekszik a következõképpen:„Görgey István könyvében kajánul kimondja a szentenciát [ítéletet], hogy Kossuth bátorságának határa volt, éspedig ez a határ abban állt, hogy nem akart meghalni a hazáért... Kossuth Görgeyvel szemben ismételten kifejtette azt a nézetét, hogy nekik élniük kell, hogy akitûzött célokat a nemzet részére kiküzdhessék és elérhessék. Haláluk összeroppanást, összeomlást jelentett volna. A harctéren való önfeláldozásszerû halál, melyet Görgey Kossuthnak
ajánlott, sötét pesszimizmusától eltekintve nem lett volna más, mint egy gyengeséget eláruló,
a nemzeti célok elérésében kételkedést mutató öngyilkosság.”„Kossuth mindvégig megõrzé a nemzeti jövõbe vetett erõs hitét, és hogy Világos után elmenekült, az csakis a hitének tulajdonítható és tehetsége, munkaereje tudatának, mellyel még
a nemzetért cselekedni remélt. Rákóczi is elmenekült, s vajon neki is szemére hányták, hogya hazáért nem tudott meghalni? (Igen, mi neki is szemére hánytuk.) Kossuth Világos után következõ életszakaszában még nagyobbá nõtt, mint amilyen volt.”„Görgey katona és hadvezér volt, Kossuth politikus és államférfiú. A katonai mentalitásazelõtt a halálra való készségben és a harctéri halálban látta a dicsõség csúcspontját, az államférfi viszont nem ebben keresheti életcélját, hanem elve és politikája megvalósításában.
És Görgey elutazásának Világos alól sokkal kínosabb szépséghibája bajtársainak, kiket az
osztrák halálra szánt elhagyása, mint Kossuth elutazásának hirtelensége.”E legutóbbi állítást elfogadjuk s Görgeyvel kapcsolatban majd beszélünk is róla. De ha
Görgey bûnös volt, abból még egyáltalán nem következik, hogy akkor Kossuth nem lehetettbûnös. Bizony lehettek õk mindketten egyformán is bûnösök, és éppen azért bizonyítja olyan
buzgalommal mindkettõ a másikról a bûnt, mert mindegyik érzi, hogy neki magának is nagy
szégyellni valója van.
Azt is elismerjük, hogy semmi szükség sincs arra, hogy egy államférfi azért, mert tervei
egyelõre kudarcot vallottak, mindjárt meg is haljon. Azt mondjuk, hogy erre még egy katonarészérõl sincs feltétlenül szükség. Az azonban szükséges nemcsak a katonában, hanem az ál-202lamférfiban is, hogy ne mutasson egyenesen gyávaságot, hogy ne meneküljön idõ elõtt. Nem
szabad még az államférfinak se úgy viselkednie, hogy még a vak is lássa, hogy „rongy életét”
sokkal jobban félti, mint a hazáját vagy az eszmét. Nem szabad elárulnia viselkedésével,hogy elsõsorban önmagáért küzd, nem pedig az eszméért.
Rákóczira felesleges hivatkozni, mert ma már túl vagyunk azon, hogy benne a vitézség
vagy önzetlenség elérhetetlen példaképét lássuk, sõt azt is kimutattuk már, hogy neki se váliképpen dicsõségére hazájából való szintén túl korai elmenekülése, de menekülése körülményei
se. Rákóczi is szükségesnek érezte, hogy e tekintetben magát mentegesse. De ha Rákóczi menekülése ki is állná a bátorság és az önzetlenség minden követelményét, abból még nem következik szükségképpen, hogy Kossuthé is kiállja.
Nem azt kifogásoljuk, hogy egyáltalán elmenekült s nem halt meg az országgal együtt, melyet tönkretett, hanem azokat a körülményeket furcsálljuk, melyek közt ez megtörtént, s melyek
annyira kicsinyesek, sõt szégyenletesek, hogy nemrég láttuk, hogy még Steier is megbotránkozik
rajtuk s még õ is azt mondta, hogy még ha csak a felét hisszük is el annak, amit erre vonatkozólag
titkára, Stuller jegyzõkönyvbe mondott, a dolog akkor is végtelenül lehangoló.
„Ne felejtsük el – írja Szemere is „Ludwig Kossuth”-jában (72-73. o.) –, hogy mikor
Kossuth az országot elhagyta, még négy vár volt a keze között, köztük Komárom és Pétervárad, az egész osztrák birodalom két legnagyobb erõssége és a honvédség még 135.000 emberbõl és 3-400 tábori ágyúból állott. Nincs még egy példa arra a világtörténelemben, hogyállamfõ ilyen haderõ hátrahagyásával menekült volna el országából.”
Nem kívánjuk a szabadsághõstõl, hogy mindenképpen és feltétlenül temesse el magát
hazája romjai alá, de azt meg kell kívánnunk tõle, hogy ne hagyja el már akkor, mikor az ahaza még nem is rom. Megkívánjuk tõle, hogy kitartson, példát adjon, s ha menekül, az utolsók között hagyja el a küzdõteret. De ha már akkor menekül, mikor a többiek még javában
küzdenek és sokan közülük még nem is látják veszettnek az ügyet; ha már akkor szalad, mikor futása a még küzdõk között keserû lehangolást okoz és végsõ csüggedtséget eredményez,
azt feltétlenül gyávaságnak kell minõsítenünk, tehát el is kell ítélnünk.
Mikor Kossuth menekülésre adta fejét, hazánk ügye – igaz – emberileg és lényegében
már elveszett, menthetetlen volt. Ámde a legendás hõsök még úgynevezett csodákra is képesek s még azt is megvalósítják, vagy legalább megpróbálják megvalósítani, amit mások lehetetlennek gondolnak. A történelem bizonyítja, hogy ez nagyon sokszor sikerül is nekik.
Kossuth ügye Világos elõtt egy cseppet se volt válságosabb, mint Nagy Frigyesé a hétéves háború megindításakor. Hiszen Mária Terézia szinte egész Európát szövetségbe tömörítette ellene. S Nagy Frigyesnek, hogy a készülõ veszedelmet elhárítsa feje felõl, még csak
szaladnia se kellett volna országából, hanem csak a nemrég meghódított Sziléziát kellett volna visszaadnia. Õ azonban még ezt se tette meg, hanem megelõzte Mária Teréziát s egyenesen õ támadta meg.
Mivel erre már igazán senki se számított, ezzel a még csak készülõ királynét állította teljesen váratlan helyzet elé és forgatta fel úgyszólván minden tervét. Aztán az a remény is
fenntartotta tetterejét, hogy az ellene felsorakozott sok szövetséges idõközben még össze isveszhet egymással, mint ez a történelem tanúsága szerint szokásos s valóban ebben az esetben is bekövetkezett: végül váratlan szerencsére is lehet számítani, amint a háború vége felé
Nagy Frigyes javára ez is bekövetkezett azáltal, hogy a cárnõ meghalt, utóda pedig Nagy Frigyes egyik legnagyobb rajongója volt, aki aztán ellenségbõl szövetségesévé vált.
Nagy Frigyes helyzete annyira válságos volt, hogy még ennek ellenére is nehezen úszta
meg a dolgot, sõt közben még öngyilkossá is akart lenni. A dolog vége azonban mégis az lett,hogy Szilézia mégiscsak az övé maradt. Ilyen a nagy ember s Nagy Frigyes valóban az volt,
bár jellemileg s erkölcsileg egy cseppet se volt különb Kossuthnál.
De Mária Terézia is épp oly nagy volt, mikor trónra léptekor egész Európa úgyszólván
minden uralkodója rabolni akart valamit örökségébõl s õ mégse ijedt meg, s még Nagy Fri-203

gyes ajánlatát is megvetéssel és fölénnyel utasította vissza, aki védelmét ajánlotta fel számára, ha azt, amit õ kért (Sziléziát), megkapja. Vajon könnyebb volt-e az õ helyzete, mint Kossuthé akkor, mikor elszánta magát a menekülésre? Lehetetlen kívánság-e tehát részünkrõl, ha
Kossuthtól is kívánunk akkora bátorságot, mint amekkorát Mária Terézia, a nõ mutatott?
Kossuthot nem egész Európa támadta meg, hanem csak két nagyhatalom, melyeknek
idehozott ereje azonban egyenként nem volt nagyobb az övénél. Õ is számíthatott a kettõ
összeveszésére, ami állandóan fenyegetett is, hiszen annak ellenére, hogy könnyûszerrelgyõztek, mégis majdnem összevesztek. Ha kudarcok érték volna õket, ha magyar gyõzelmek
lettek volna, összeveszésük feltétlenül bekövetkezett volna.
Aztán Kossuth menekülésekor az év második felében voltak már s az orosz sereg a télre
mindenképpen haza akart menni. A kolera is erõsen pusztította soraikat. Aztán Paskievics kényelmes és egészen tehetségtelen vezér volt. Végül Kossuthék itthon voltak, ismerték a terepet, a nép velük volt stb. (Ne mondja itt senki, hogy éppen az imént bizonyítottam be, hogy a
nép nem volt velük, mert hiszen ha Kossuth ügyéért nem is akart áldozni, annyi bizonyára
kétségtelen, hogy inkább kívánta a honvédek, mint Haynau vagy az oroszok gyõzelmét.)Igaz, hogy mire Kossuth a menekülésre elszánta magát, arra Haynau már szétverte ahonvédsereget. Ámde annak is Kossuth az oka, hogy ez a vereség megtörtént, mert ha nem
avatkozik bele a hadvezérek dolgába és a végén nem parancsolja meg Görgeynek az Alföldre
vonulást ütközet nélkül, s különösen ha Görgey elkeserítésével nem oka annak, hogy Temesvárnál nem volt ott a Görgey-sereg, akkor Haynaut könnyen legyõzhette volna s az osztrákok
elintézése és a tehetséges Haynau megverése után az oroszokkal külön még könnyebb lettvolna elbánni. De ha annak a Temesvárnál megvert honvédseregnek, mely még Görgey csatlakozása nélkül is erõsebb volt Haynau seregénél, a hivatása magaslatán álló Kossuth képében lett volna egy Kapisztránja, aki fegyver nélkül se fél, hanem elõretör, lelkesít, bátorságotönt a katonákba, felvillanyozza õket, még így is gyõzhettek volna.
De azáltal, hogy a számkivetésbõl, tehát már biztos helyrõl Kossuth Görgey „árulását”
vádolta a katasztrófával, sõt Görgeynek már távozása elõtt is kötelességévé tette, hogy a hazát megmentse, maga Kossuth állapította meg és hirdette, hogy mikor õ elhagyta a hazát, akkor még éppen nem volt veszve minden, s ha Görgey nem áruló, vagyis nem tette volnakészakarva tönkre a hazát, még lehetett volna rajta segíteni.
De ha így áll a dolog, miért menekült õ akkor el? Azzal, hogy Görgeyvel meg akarta mentetni a hazát, nem õ maga árulta-e el, hogy meg lehetett volna még menteni? Igaz, hogy csak
hadvezér menthette volna meg, õ pedig nem volt hadvezér, de a hadvezér is csak jól felszerelt
és mindennel ellátott sereggel tud eredményt elérni s ez az ellátás az õ kötelessége lett volna.
A vezér csak jó szellemû, lelkes sereggel tud eredményesen harcolni (kivált mikor az ellenség
nála számosabb), de a lelket adásra, a csüggedésbõl való felrázásra éppen Kossuth elpusztíthatatlan optimizmusa, munkabírása, tüneményes szónoki tehetsége, agitátori képessége lett volnaa legalkalmasabb. Neki tehát a haza érdekében minden hatalmat úgy kellett volna átadnia Görgeynek, hogy utána a haza érdekében itt maradt volna szerény, bár profán Kapisztránnak. Ekkor színészi tehetsége is milyen hasznos lett volna. Hiszen a valóságot már titkolni kellett,leplezni, hogy már alig van remény. S ki tudott leplezni, ha még Kossuth sem?
Kossuth azonban most az egyszer nem volt színész. Éppen akkor mondott le veleszületett tehetsége érvényesítésérõl, mikor a hazának éppen erre lett volna szüksége. Most csak
abban volt színész, hogy maszkot változtatott: eddig szakállt, szép Kossuth-szakállt viselt,menekülés elõtt azonban leborotváltatta, de természetesen csak azért, hogy senki meg ne ismerje s így baj nélkül menekülhessen. Eddig kopaszsága leplezésére parókát viselt, most azt
is elhagyta s kopaszon menekült. Így azonban érthetõ, hogy az izgalomtól sápadt, borotvált
arcú, a kopaszságtól csillogó fejû és a határ felé tartó forradalmi vezér mindenre volt alkalmas, csak a nemzeti ügy iránti bizalom felkeltésére nem azokban, akik így is felismerték.

204

Ezek egyszerre meztelenül ismerték meg a kulisszák mögötti valóságot, s még azoknak akedve is elment mindentõl, akik addig még az ügy lelkes hívei voltak.
Ezek a honvédek akkor még – szerencsére – nem tudták, de mi – sajnos – ma már tudjuk,
hogy Kossuth azért sietett annyira, mert nemcsak az ellenségtõl félt, hanem attól is, akire az
ország sorsát bízta: Görgeytõl. Azért menekült oly gyorsan, a hatalom átadása után rögtön,
hogy Görgey el ne fogathassa. Annyira félt tõle, hogy délben adja ugyan át neki a hatalmat,
de kiköti, hogy csak estétõl kezdve léphet életbe, hogy õ arra már árkon-bokron túl lehessen.
Szép kis hõsei lehettek a hazának azok, akik ily „testvéri” egyetértésben küzdöttek érte s egymást így szerették és becsülték! Vajon elhihetjük-e, hogy az a Kossuth, aki ilyen lelkülettel
hagyta el örökre hazáját, csak a hazájára gondolt menekülés közben s egyedül csak azért menekült, hogy dolgozhasson még a hazájáért?
Maró gúnnyal kérdi Szemere, hogy hogy merte Kossuth olyan emberre bízni a tõle állítólag annyira imádott hazáját, akire a maga életét ennyire nem merte rábízni? Ez az eljárása
nagyszerûen mutatja, melyiket féltette jobban: a hazáját-e vagy magát?
Természetes, hogy az öngyilkosság nem lett volna megoldás. Világos, hogy az gyávaság
lett volna. De az is csak Kossuth ellen szól, hogy õ mégis öngyilkos akart lenni. Görgeynek
azt mondta, hogy az lesz, de aztán mégse lett az. Helyes, okos és örvendetes, hogy nem lettöngyilkos, de még helyesebb és még okosabb lett volna, ha nem is mondta volna, hogy az
lesz. Olyan nagy embernek, mint amilyennek Kossuthot a magyarok tartották, többet kellett
volna adnia a szavára s nem kellett volna mindent összevissza beszélnie. De egyébként is ki
tudja bebizonyítani, hogy Kossuth az ész javára (azért, hogy hazájának továbbra is használhasson) szegte meg a szavát, vagy pedig egyszerûen csak azért, mert nem mert öngyilkos lenni, azaz gyávaságból? Hogy ugyanis a szavát nem vallásossága miatt szegte meg, azt tudjuk.
Ha ugyanis vallásos lett volna, akkor az öngyilkosságot nem is emlegette volna.
De végsõkig kitartani a halálkínokban vergõdõ haza mellett s nem keresve ugyan készakarva a halált, de nem is félve tõle, azaz bátorságból a harctéren meghalni már nem lett volna kevésbé üdvös, mint a számkivetésben dolgozni érte. Még akkor se, ha már akkor is tudta
volna, amire pedig józan ésszel igazán nem számíthatott, hogy élete a számkivetésben 92éves koráig fog majd eltartani.
Tény, s mi is kiemeltük már, hogy Kossuth legendás népszerûsége és presztízse tulajdonképpen csak számkivetése után kezdõdik. Nem amiatt azonban, mert õ ott értünk annyit dolgozott, agitált, tervezett (mert hiszen nem ért el semmit), hanem a részvét, a szánalom miatt:hogy a nagy férfiú meg van fosztva imádott hazája látásától s tõle távol kellett szemét örökálomra hunynia s mindezt a „gaz” Görgey árulásából.
Biztosíthatok mindenkit, hogy ahogyan Rákóczi legendás dicsõsége is százszorta nagyobb lett volna, ha nem hagyja el még idejében, sõt idõ elõtt az országot, hanem úgy, ahogyelõször tervezte (de persze õ is csak tervezte), Munkács várába zárkózott volna, azt védte
volna haláláig, s mikor tovább már nem tarthatta volna magát, úgy pusztult volna el utolsó emberig a várból való végsõ kirohanáskor, mint õse, Zrínyi, Szigetvárott: épp úgy Kossuth dicsõsége is sokkal legendásabb lett volna, ha Világos helyett egy népnek nagy csatáját
rendezte volna, melyben a honvédség nem harc nélkül szétfutott volna, mint Temesvárnál
1849-ben tette, hanem Kossuthtal az élén mind egy szálig odaveszett volna.
Erkölcsileg és a nemzeti öntudat szempontjából százszorta többet használt volna a magyar nemzetnek az ilyen halál, mint Kossuth 92 évig tartó munkás élete a hazátlanságban. Ha
ugyanis Kossuth halála ilyen lett volna, akkor az élõ Kossuthban se találna olyan hibákat és
fogyatékosságokat a „rosszmájú” történetíró, mint amilyeneket mi találtunk, hanem akkor az
élõ Kossuth is mindig büszkesége lehetne történelmünknek, a magyar ifjúság számára pedig
olyan erkölcsi tõke, melybõl évszázadokon át meríthetne és mellyel mindig a megcáfolás veszélye nélkül büszkélkedhetne.

205Így azonban Kossuth átmentett és megmentett élete közel se használt nekünk annyit,
mint Steier sejteti. Mit használt ugyanis a magyar szabadságharcnak a számkivetésben Kossuth? Vajon mondhatjuk-e, hogy az õ „fáradhatatlan” emigrációs mûködése nélkül a hatvanhetes kiegyezés csak egy évvel is eltolódott volna?
Megfogható eredménye semminek se lett, amit õ tervezett vagy készített elõ. Minden dugába dõlt, semmi se sikerült, amit akart. Mikor a 60-as évek porosz-osztrák háborújában
Klapka – persze porosz pénzen – felállította légióját, mire tûzbe kerülhettek volna, már vége
is volt a háborúnak s például a már említett nagy Kossuth-rajongó gróf Károlyi Gábor két
testvére, Tibor és István, mint a Klapka-légió tagjai, osztrák fogságba kerültek. Mikor kiszabadításuk érdekében Gábor gróf Bismarcknál járt, az ezt mondta neki: „Az egész Klapka-légió se ártott annyit Ausztriának, hogy azért érdemes volna két embert fogva tartani.” (Eötvös
Károly: gróf Károlyi Gábor följegyzései, I., 176. o.)Eme epés megjegyzésben bizonyára része volt annak is, hogy a poroszok sajnálták azt a hiába kidobott pénzt, amit ráköltöttek. Mivel Kossuth kivétel nélkül minden terve és tevékenysége
hasonló eredménytelenséggel végzõdött, mindig az sült ki, hogy felesleges volt az egész, viszont
azoknak az Ausztriával ellentétes államoknak pedig, akik Kossuth szövetségét elfogadták, ez sok
pénzükbe került, az emigránsok tevékenysége tulajdonképpen csak ártott a magyar ügynek, merta csalódott ember ellenszenvet szokott érezni azok iránt, akikben csalódik.
De itthon is igen sok embernek ártott Kossuth külföldi hazamentõ tevékenysége, mertláttuk már, hogy assignatával itthon pénzt vágott ki a „hazafiakból”, mely kidobott pénz volt,
mert semmi haszna se volt (legfeljebb Kossuthnak), kára azonban igen, mert igen sokan Kossuth ügynökei befolyására „hazafias” összeesküvésbe kerültek miatta s nem egy magyar éveken át tartó várfogságot, sõt egyesek még halált is szenvedtek anélkül, hogy hazájuknak akár
csak a maguk szempontjából is bármit használtak volna vele. Hogy az áldozatok száma nem
sokkal több lett, csak annak köszönhetõ, hogy itthon a nép sokkal józanabb volt, semhogy
ilyen „hazafias” összeesküvésekre kapható lett volna, az osztrák pedig igen irgalmas azokhoz, akik mégis kaphatók voltak.
De hoztam fel már bizonyítékokat arra is, hogy magának Kossuthnak se volt olyan nagy
becsülete külföldön, hogy miatta még nemzetéé is növekedhetett volna, illetve hogy Kossuthnak inkább csak az olyan néprétegek elõtt volt becsülete, melyek ma ugyanezen államokban kommunisták vagy a kommunizmus szálláscsinálói. De Kossuth még ezeket is csak
eleinte kápráztatta el. Mihelyt kissé jobban megismerték, még ezek is kiábrándultak belõle.
Kossuth is keserûen érezte ezt s hogy oly hamar otthagyta Amerikát s akkor se abba az Angliába ment vissza, ahol azelõtt olyan lelkesen fogadták, hanem abba az Olaszországba, ahol
addig még nem járt, az elsõsorban emiatt történt.
Szemere erre vonatkozólag így ír Naplójában (I., 145-146. o.):„Aszerint, amint többször felszólal, amint nagyobb térben jobban kiterjeszkedik, kezdik
jobban megismerni. Bámulatos azon ítélet helyessége, melyet róla több lap hozott. Anélkül,
hogy õt és eljárását részletesen úgy ismernék, mint én, csaknem azon eredményre jutottak
absztrakció útján, amelyre én jutottam. Így az Examiner, mely barátai közé tartozott, így a
Journal des Debats [Vitázó újság], melynek fõ ereje a kritika, így sok amerikai lap is. Kezdik
komédiásnak, kaméleonnak, sarlatánnak, hipokritának nevezni, mert látják, hogy mindenüttazon elvet vallja, ami ott népszerû, mindenütt a többségnek hízeleg, alázatosságával gõgösködik, mindenben a színpadi hatást keresi, mindenben a külszínt igyekszik megtartani, szerény és dicsekvõ, gyáva és bátor, népies és fejedelmi, hideg és enthuziaszta [rajongó,
lelkesedni tudó], szóval õ hasonló azon színészhez, ki szülõvárosában imádtatván, nagy elbizakodással lép fel a fõváros (a világ) színpadán és egyszerre ráismernek az egyoldalú mûvészre.”

206

Kossuth erényei
De vizsgáljuk meg végül külön Kossuth jótulajdonságait is. Tehetségét már elismertük,
de nem diplomáciai vagy államférfiúi tehetségét, vagy éppen nem Deák Ferenc-i logikáját.
Hiszen fõ hibája volt, hogy túlságosan nagy optimizmusa és szárnyaló képzelõereje mindjárt
elragadta és a józan valóságból könnyen az álmok világába ragadtatta magát, melynek aztán
az ügy itta meg a levét.
Az ilyen ember mindenre alkalmas, csak milliók sorsának intézésére nem. Kossuth csak
mint izgató, mint szónok és agitátor volt nagy, de az bámulatosan nagy. Mindez azonban a tehetség világába tartozik, mi pedig azt hangsúlyozzuk, hogy a kettõt nem szabad összezavarni
s a nagy tehetségû embert nem kell szükségképpen nagy jellemnek is gondolni.
Eleinte erkölcsi jótulajdonságokat is találtam benne. Eleinte éppen hogy nem volt vérszomjas. Bosszúja – ellentétben igen sok történelmi nagyemberrel – a vérpadig sose terjedt.
Kossuth kezéhez közvetlenül nem tapad vér. Ma azonban azt kell már mondanom, hogy még
ez a tulajdonsága is hibájából, nem pedig erényébõl folyik: félelmébõl és alsóbbrendûségi érzetébõl. Nem szeretetbõl, nem megbocsátásból, nem szelídségbõl nem szokta õ alkalmazni abitót. Azt akarta, hogy szeressék, dicsérjék, magasztalják, viszont tudta, hogy azok s azok
hozzátartozói, akiket büntet, nem szeretik, hanem gyûlölik és rossz hírét terjesztik. Ettõl félt,ezt nem akarta.
Szemere és még nála is jobban Pálffy a köz szempontjából (pedig egy ország sorsának
irányítójáról lévén szó, elsõsorban ezt kell nézni) éppen ezt a tulajdonságát tartotta az országra legveszedelmesebbnek. Mindketten azt hangsúlyozzák, hogy aki a forradalomra vállalkozik, annak forradalmi lelkületûnek is kell lennie, azaz keménynek, sõt ha kell, kegyetlennek.
Kossuth azonban puha és félénk ember létére csinált nálunk forradalmat.
Ezért volt aztán tele az egész elejétõl végig rendetlenséggel, egyenetlenséggel, veszekedéssel. Egy kemény, igazi forradalmi vezér alatt ez nem lett volna lehetséges s így akkor
egész más lett volna az eredmény is. A francia forradalom egyedül vezetõi véres kegyetlenségének, kíméletlenségének köszönheti sikereit. Forradalomban, mikor a törvény nem számít sminden fék megszûnt, csak ez használ.
Ha Kossuth is bátran és kíméletlenül lépett volna fel s mindjárt az elején felköttetett volna néhány fegyelmetlenkedõt, engedetlenkedõt, egész másként folyt volna minden. De amit õpéldául Perczeltõl eltûrt, az szégyen; ahogyan Görgeyt engedte magával packázni, az egyenesen nevetséges. Ilyen viselkedéssel nem is várhatta, hogy tekintélye legyen.
Kossuth nem jó volt, nem szelíd, nem megbocsátó vagy türelmes, nem gyûlölni nem tudó
(mert túlságosan is tudott gyûlölni), hanem csak félénk, gyáva, következetlen, szemben meghunyászkodó, ellenfele háta mögött azonban támadó és fondorkodó. S mindez annál feltûnõbb
és visszatetszõbb volt, mert hiszen egyébként olyan tekintélye, tehát olyan hatalma is volt,
népszerûsége is akkora volt, hogy akárkivel, még a legnagyobbakkal is könnyen elbánhatottvolna, ha mert volna, mert vele se tekintélyben, se népszerûségben senki se vetekedhetett.
A kitüntetéseket, mondja Szemere, mindig személyesen osztogatta, mégpedig nagy bõségben, nagy kedvteléssel és tüntetõ külsõségek közepette. Láttuk, hogy a katonai kinevezéseket is õ maga adta még akkor is, mikor a hadügyminiszter jogkörébe tartozott s így
törvénybe és alkotmányba ütközött. De hát az embereket ezzel lehetett megnyerni s ez számára fontosabb volt, mint a törvény megtartása. Arra se gondolt, hogy például a hadügyminisztert viszont ezzel lehetett magától elidegeníteni s annak neheztelése viszont jogos éstörvényes volt. A büntetést azonban mindig másokra bízta, hogy az emberek ne rá haragudjanak miatta s a büntetéssel szükségképpen együtt járó ellenszenv s gyûlölet ne õt érje. Világos,hogy ilyen magatartással nem lehetett se rend, se fegyelem, se siker.
Hogy mennyire nem Kossuth jóságából vagy galamblelkületébõl folyt ez a beteges engedékenység, azt jól mutatja az, hogy ha mások büntettek vagy akár kegyetlenkedtek, az Kos-

207

suthot nemcsak nem bántotta, hanem megelégedéssel töltötte el. Az ilyen emberek egyenesen
kegyeltjei lettek. Vakmerõbb, túlzóbb s igazságtalanabb kivégzést el sem lehet képzelni, mint
Zichy Jenõ grófét Görgey által (a Habsburg-gyûlölõ Pálffy is egyszerûen törvénytelennek
mondja), Kossuth azonban nemcsak nem helytelenítette a dolgot, hanem Görgey utána egyenesen a kegyence lett. Hogy Kossuth mennyire örült az effajta kegyetlenkedéseknek, mutatja,
hogy késõbb gyakran hivatkozott rájuk, mint utánzandó cselekedetekre.
Kossuth ugyanolyan volt, mint az a gyengeszívû és idegzetû modern háziasszony, aki
nem meri egy csirke nyakát elvágni, de ebbõl természetesen nem az következik, hogy õ is,családja is lemond a baromfihúsról, hanem az, hogy elvágatja a cseléddel, vagy ha az nincs, aszomszédasszonnyal. Ez bizonyára nem érdem vagy jószívûség bizonyítéka, hanem affektálás és képmutatás. Kossuth természetesen nem affektálásból csinálta a dolgot, hanem gyávaságból és önzésbõl, hogy a felelõsség (mert hiszen nála nem baromfiakról volt szó) ne az övé
legyen és az emberek vagy hozzátartozóik ne rá haragudjanak miatta.
Hogy Kossuth egész életében nagy dohányos volt, már említettük. Most ehhez azt
tesszük hozzá, hogy nagy kártyás, nagy hazárdjátékos is. Szõllõssyvel kapcsolatban láttuk,
hogy nemcsak fiatal korában. Így nem csoda, hogy a pénzzel sose tudott bánni s elköltötte
volna még a Dárius kincsét is. Az emigrációban is sokszor volt pénzzavarban s láttuk, hogy
testvére, Ruttkayné, milyen csalárdul fejte meg magyarországi híveit. Sajátságos, hogy ezt azembert 48-ban éppen az ország pénzügye vezetésére tartották a legalkalmasabbnak.
Kossuth szorgalmát el kell ismernünk, mert az kétségtelen, hogy igen sokat dolgozott
egész életén át. Láttuk, hogy Nyáry is csodálkozott, hogy tud annyit és mindig csak írni. A
gondja mindenre kiterjedt, s bámulatos, mennyire törõdött az ország minden ügyével. Sokszor
meghatódtam leveleit olvasva és látva, hogyan alkalmazkodott, sõt hogyan megalázkodott
például Görgey elõtt is. Tegezõdik vele s „Édes Barátomnak” szólítja például 1849. június
27-én, mikor pedig ugyancsak sok borsot törtek már egymás orra alá. „Esdekelve kérem tehát” – írja neki három nappal késõbb, 30-án éjjel, most már magázva. Azt meg már közöltem, hogy egyszer még ilyen kifejezést is használ feléje: „Kérem magam utasíttatni.” Mégis
még ezt is hibájának kell mondanom, mert ugyanakkor, mikor szemben így viselkedett, sõtmegalázkodott, a háta mögött fondorkodott ellene s nemegyszer bebizonyította, hogy nem
úgy gondolkodik, ahogyan ír vagy beszél.
Görgeynek is, másoknak is arról kellett ismételten meggyõzõdniük, hogy irántuk mutatott jóindulata s kedveskedése csak színészies és érdek, nem pedig õszinte érzelem. Miutánpedig errõl meggyõzõdtek, a szép szavak csak ártottak, mert csak bosszantották azokat, akiknek szóltak.
Mivel ugyanezek a szép szavak – ezt még Steier is nemegyszer kénytelen megállapítani
– még akkor is affektáltak voltak, mikor nem egyes személyekre, hanem a hazára vonatkoztak, akkor bizony kénytelenek vagyunk megállapítani, hogy az a tagadhatatlanul sok munkaés fáradtság, melyet Kossuth a hazáért végzett, tulajdonképpen szintén önzõ és önmagáért
végzett munka volt. A hazát ugyanis kétségtelenül õ vitte bele a fegyveres küzdelembe, s hamár belevitte, kétségtelen, hogy elsõsorban az õ egyéni érdeke volt, hogy a haza sikeresen
kerüljön ki ebbõl a küzdelembõl. A haza itt egy volt Kossuthtal. Az ellenség is nem a magyarság, hanem Kossuth háborújának nevezte 48-at, s mint láttuk, Kossuth hiúságában ezt az
elnevezést örömmel el is fogadta, mert a maga személyének felmagasztalását látta benne. Tulajdonképpen a hazáért végzett munkája is önmagáért végzett munka volt. Nagy munkabírása
és szorgalma tehát különleges, istenadta képesség volt benne, de nem érdem és nem erény.
Kossuthnak csak az a munkája lett volna egészen és önzetlenül a hazáé, amit hiúságának,dicsõségvágyának és más veleszületett gyarlóságainak, például elsõsorban színésziességének,kétszínûségének és álnokságának, melyek oly sokat ártottak a nemzeti ügynek s végeredményben bukását is okozták, leküzdésére fordított volna az önmegtagadás, a szerénység, az
igazmondás és egyenesség erényének gyakorlásával.

208

Ámde effajta munkálkodásnak Kossuthban nyomát se találjuk. Ehhez igazi vallásosság
kellett volna, mely – sajnos – az õ korának nem volt sajátja és sokszor még katolikus kortársaiban is hiába keressük (a katolikus vallásosságnak még Deákban s Eötvösben sincs nyoma
se s Széchenyiben vagy Mészárosban se sokat találunk belõle). A protestáns vallásosság
nagyrészt ma se az önkritikában áll. Kossuth veleszületett elbizakodottsága és tekintélyt nem
ismerése (melyet némileg ment az, hogy emberileg csakugyan volt miért elbizakodottnak
lennie, értem kiváló testi és szellemi tulajdonságait) egyébként is majdnem lehetetlenné tettvolna az Egyház részérõl minden komolyabb lelki irányítást.
Kossuth korának a szabadság volt a fõ eszménye s ez mutatja, mennyire nem volt ez a kor
se evangéliumi, se keresztény. Az önmegtagadás, a káros egyéni ösztönök állandó nyesegetése, az önkritika és önuralom bizony ellenségei a szabadságnak, hisz állandóan azt harsogják
fülünkbe, hogy ezt se szabad, meg azt se szabad. Világos tehát, hogy éppen ezek tetszettek
legkevésbé a „szabadság” százada fiainak. Pedig olyan nehéz dolgok ezek, hogy gyakorlatilag még azok is ritkán tudják õket megvalósítani, akik elméletben elfogadják õket s törekednek rájuk. Hát akkor mit várhatunk azoktól, akiknek még az elveik is éppen az ellenkezõk!
Pedig 48 elsõsorban azért bukott el, mert vezetõi (tehát nem egyedül csak Kossuth) nemcsak a nemzeti életben, hanem egyéni életükben is szabadosak, féktelenek, fegyelmezetlenek,ösztöneik rabjai voltak. Mindenki túl soknak tartotta magát, mindenki a maga feje után ment;
alkalmazkodni, engedelmeskedni senki se akart, s hogy e téren elkövetett hibáit mentse, azok
hibáival takarózott, akiknek nem engedelmeskedett (lásd Petõfi nemrég idézett levelét
Aranyhoz), Kossuthban pedig, mint e levélbõl is láthattuk, lehetett is bõven találni olyant,amivel takarózhattak.
Eleinte Kossuth szép családi élete is igen rokonszenves és tiszteletreméltó volt szememben. Tetszett a szép egyetértés, melyben a Kossuth-házaspár élt, sõt még az az engedékenység is erénynek tûnt fel szememben, mellyel a nagy Kossuth alávetette magát felesége
akaratának és befolyását maga fölött érvényesülni engedte. Ez ugyanis sose szégyene egy
férjnek. Azonban – noha ma is rokonszenves tulajdonsága ez elõttem Kossuthnak – ma már
ezt se fogom fel olyan mindenképpen örvendetes értelemben.
Kossuth viharos elõélete nemi tekintetben se sok jót sejtet, sõt láttuk – de egyébként ismagától értetõdõ –, hogy fiatalkori romlottsága a bûnök e fajtájára is kiterjedt. Egyáltalán
nem egyedülálló dolog azonban, hogy viharos, bûnös elõéletû férfiak, ha nekik testileg-lelkileg megfelelõ párra találnak, mintaházastársakká válnak s feleségük oldalán annyira megelégedettek és boldogok, hogy kívüle más nõ többé nem is kell nekik, sõt bizonyos tekintetben
feleségük uralma alá kerülnek s ott is maradnak halálukig.
Például a Kossuth politikájának oly nagy híve, a már többször említett gróf Károlyi Gábor is – minden értéktelensége és lecsúszott volna ellenére (apja ki is tagadta miatta) – a legboldogabb házasságban és a legteljesebb lelki harmóniában élt azzal az egyszerû származásúnõvel, akit családja ellenére feleségül vett. Minden szava parancs volt számára.
Kossuth számára is úgyszólván parancs volt felesége minden szava, sõt azt mondhatnánk, hogy bizonyos tekintetben még félt is tõle. Kossuth kortársai között is feltûnõen nagyszámban találunk ilyen típusokat. Szemere Bertalan naplójából is egész világosan látható,
hogy õ is mintaférj és ideális családapa volt, aki feleségét valósággal imádta. Még Madarász
József emlékirataiból is ez tûnik ki, s láttuk, hogy õ is éppen példás családi életével nyerte
meg Haynau tetszését.
Petõfi ugyanilyen boldog volt Szendrey Júlia oldalán! Õ is mennyire imádta a feleségét sviszont az is milyen túlzó forradalmár lett férje oldalán! Gárdonyi hallotta Jókaitól, hogy mikor együtt lakott Petõfivel, s beszéd közben Orlai azt a kifejezést használta, hogy „egye meg
a fene!”, Petõfi felesége letette a kanalat (étkezés közben történt ugyanis) s átszaladt a másik
szobába. Petõfi utánarohant, s néhány perc múlva mogorva arccal tért vissza. „Micsoda illetlenség – mondta – hölgyek elõtt fenézni. Nem vagyunk kocsmában!”209

„Hát te nem azt írtad: Táncolok, mint veszett fene? – mondta erre neki Orlai.”„Az más! – válaszolta bosszúsan Petõfi. – Ezt nem hölgyeknek írtam.” (Gárdonyi:
Aranymorzsák, 152-153. o.)Tudvalevõ, hogy a másik nagy kortárs, a nemi tekintetben egyébként igen gyarló Jókai
is, mennyire Laborfalvy Róza uralma alatt állott haláláig, az aggastyán korában feleségül vettbakfis zsidó lány pedig úgy bánhatott vele, mint a kutyájával. Még azt is eltûrte tõle Jókai,hogy legazemberezze vagy – mint ez ortodox-zsidók körében szokásos – leköpje. (Fényes
László: Jókai Mór utolsó évei és Jókai Mór utolsó évei körül)Érdekes, hogy a felsoroltak egytõl egyig protestánsok voltak: Kossuth is, Szemere is, Jókai is, Petõfi is, de a felesége, az annyira bevált felesége, mindegyiknek katolikus volt, csak
Jókai második asszonya nem, de az nem is vált be. Egyedül a jelentéktelen Madarász Józsefnek volt valószínûleg a felesége is kálvinista és a szintén jelentéktelen Károlyi Gábor és felesége voltak egyaránt katolikusok. Érdekes, hogy a Károlyi-család másik hírhedt tagja,
Mihály is, úgy látszik, végig a legnagyobb egyetértésben élt feleségével, Andrássy Katinkával, aki forradalmi elveiben is egyetértett vele.
Kossuth nagy egyetértése a feleségével közéleti szempontból, mint láttuk, nagyon hátrányos volt s így nem Kossuth erényei, hanem hibái közé sorolandó. Láttuk, hogy Kossuth felesége a szabadságharc idején annyira általános ellenszenvnek „örvendett”, akár Madarász
László, a gyémántos miniszter, és érdekes, hogy ugyanõ egyúttal Kossuthné bizalmasa is volts Madarász éppen õáltala gyakorolta befolyását Kossuthra. Láttuk, hogy a végén a Kossuthné
elleni nagy gyûlölet még a képviselõház ülésén is megnyilvánult s ott már egyenesen számûzését követelték. Mivel a Kossuthné elleni általános ellenszenvben még olyan okos és tárgyilagos ember is, mint Pálffy János és olyan jólelkû, szelíd és nem könnyen ítélõ jellem,
mint Mészáros Lázár, is részt vett, kénytelenek vagyunk azt tartani, hogy Kossuthné nem érdemtelenül volt olyan nagy ellenszenv tárgya.
De papucskormány alatt lenni s kivált egy annyira kismûveltségû, olyan sok fogyatékossággal teli s emellett oly oktalanul nagyravágyó feleség papucskormánya alatt, mint amilyennek Kossuth nejét festik legtekintélyesebb kortársai, bizony Kossuthra, mint magánemberre
is inkább szégyen, mint dicsõség.
Kossuth menekülése után Törökországban egy ideig felesége nélkül élt, s hogy a jót csak
felesége terrorja tartotta benne, egyébként azonban mennyire gyönge jellem volt e tekintetben is, mutatja, hogy bizony ott is rögtön kirúgott a hámból. Ez idõ alatt ugyanis feltûnõen
bizalmas viszonyban volt az ifjú s szép gróf Dembinszkynével (itt természetesen nem az ismert hadvezér feleségérõl van szó), s bizony a menekültek a legrosszabbra magyarázták adolgot és pletykázták õket. (Hajnal: A Kossuth-emigráció Törökországban)
Mikor aztán hamarosan megérkezett Kossuthné s eltávolította az asszonyt, férje egyszerre megjavult. Ez is azt mutatja, hogy Kossuth, mint férj, nem annyira jó volt, hanem csak
gyönge. Felesége irányában is, de idegen nõk irányában is. Felesége uralma alatt állott, decsak akkor, mikor felesége mellette volt. Kossuth és Dembinszkyné annyira sülve-fõve voltak, hogy környezetükben mindenki bûnös viszonyban levõnek gondolta õket.
Szõllõssy az asszonyt egyszerûen Kossuth babájának nevezi s azt mondja, hogy még atörökök is megbotránkoztak a szerelmes pár viselkedésén. Kossuth – hogy a botrányt csökkentse – eleinte rokonának hazudta. (Ez újabb bizonyíték a gyanú alaposságára.) Kossuth az
asszony férjének kártyaadósságát is kifizette (erre tehát volt pénze), századosból õrnaggyá
nevezte ki és hadsegédévé tette. S ezt az édes szerelmi életet Kossuth akkor élte, mikor hazátlanná lett, otthon pedig a tõle eljátszott haza rémületben élt és a bakó mûködött azok nyaka
körül, akik szavának hittek.
Itt használjuk fel az alkalmat annak megemlítésére, hogy Kossuthéknak egy lányuk volt,
Vilma, aki serdülõkorban halt meg külföldön és két fiuk: Lajos Tivadar és Ferenc, kik mindketten agglegények maradtak s így utódok nélkül haltak meg. Kossuth Ferenc, aki késõbb

210

miniszter lett itthon, a halálos ágyán házasságot kötött özv. gróf Benyovszky Sándornéval,akinek katolikus reverzálist adott, tehát protestantizmusához hûtlen lett. Azt beszélték, hogya Kossuth-fiúk apjuk kívánságára maradtak agglegények, aki – folytatva szokásos színészieskedését – azt akarta, hogy az az „átkozott” Kossuth-faj kipusztuljon. Lajos Tivadar nem jötthaza Magyarországra és az olasz államvasutak igazgatója lett.
Kossuth tehát, mint ember, nagyon is gyarló volt, de mint közéleti férfiú is tele volt hibákkal. Mozgalma a legteljesebb kudarccal végzõdött, s ez a kudarc közel se a véletlen, balszerencse vagy olyan tényezõk következménye volt, melyek függetlenek voltak tõle vagy
amelyeken õ nem változtathatott. Láttuk, hogy a szabadságharcot egyedül õ robbantotta ki,
mert hiszen erõszakkal és készakarva mérgesítette el a helyzetet (az államadósság egy részeátvállalásának kerek megtagadása, a Pragmatica Sanctióból folyó kötelességek megtagadása,
az osztrák bank szabadalma ellenére és királyi szentesítés nélküli bankónyomtatás, katonasorozás ugyanilyen törvénytelenül, Lamberg békéltetõ megbízásának tudatos megakadályozása
az ellenjegyzés formaságának mesterséges kiélezésével stb.).
Már csak abból is láthatta volna, hogy helytelenül jár el, mert hiszen nemcsak Széchenyiõrült bele mindabba, amit tõle tenni látott, hanem minden valamirevaló magyar államférfiú
szembekerült vele, még azok is, akik azelõtt éppoly szélsõségesek voltak, mint õ (Deák,
Wesselényi, Eötvös, Batthyány Lajos, Szemere, Klauzál, a katonák közül pedig Görgey, Mészáros, Perczel).
Olyan kedvezõtlen körülmények között lovalta bele nemzetét a forradalomba, hogy emberi számítás szerint szinte lehetetlen volt gyõznie s hogy csak egy gyenge évig is el tudta
húzni a vereséget s ügye nem mindjárt az elején roppant össze, csak annak a véletlen szerencsének köszönhette, hogy az ellenséget csupa tehetségtelen hadvezér (Jellasics, Windischgrätz, Welden, Paskievics) vezette. Haynau rögtön elbánt az egésszel, pedig õ is csak közepes
vagy legfeljebb jó közepes hadvezér volt, s õ is nem egy hadügyi baklövést tett.
Gyalokay Jenõ, az ismert hadtörténelmi író, ezt írja a Századok 1916-os évfolyamában(468-469. o.): „A magyar szabadságharc nagyon különbözött egy más – mondjuk normális
lefolyású – háborútól. Azok, akik Goethe bûvészinasaként a szellemeket felidézték ugyan, dekésõbb már azoknak parancsolni nem tudtak: készületlen állapotban ragadták magukkal anemzetet elõbb a forradalomba, majd a minden oldalról reá szakadó véres küzdelembe.”„Más – nem forradalmi – háborúban minden országnak megvolt a hadserege s annak jó
vagy rossz vezetõsége; meglõn tovább már békében minden olyan intézkedés téve, amely, hakenyértörésre kerül sor, a hadmûveletek számára kedvezõ alapot volt hivatva teremteni. Magyarországon 1848-ban minderrõl szó sem lehetett s hiányzott kezdettõl fogva az az ember
is, aki tudta volna, hol és hogyan kell a dologhoz fogni. Mindenféle jó tanácsban és tervben
ugyan nem volt hiány, mert akkor is, csakúgy, mint manapság, hadi szakértõnek hitte magátszéles Magyarországon mindenki, de azt senki se akarta belátni, hogy a hadvezetéshez nem
nagyhangú szónoklás, hanem elsõsorban is jól megalapozott szaktudás kell.”„Maga Kossuth, noha katonai dolgokhoz egyáltalán nem értett, a legkényesebb hadmûveleti ügyekbe is beleártakozott. Késõbb hadmûveleti tervek kovácsolásától se riadt vissza és
valósággal duzzogott és sértve érezte magát, ha terveit a végrehajtásukra hivatott közegek kifogásolták.” (Dembinszky egyszer meg is mondta, hogy ha ügyvédre lesz szüksége, hozzá
fordul, de hadászati kérdésekben nem kér tõle tanácsot. Ez a megjegyzés nem volt ugyan tapintatos, de fején találta a szeget.)„Már most képzeljük el azt a helyzetet, hogy amikor Erdélyben beállott a felfordulás, aDélvidék lángban állott, a horvát bán ellenségként rontott reánk, a tótok fellázadtak, nyugatról és északról pedig az osztrák hadsereg támadása fenyegetett: Magyarország itt állott készületlenül, hadsereg, fõvezér, vezérkari fõnök, hadmûveleti terv és minden más olyan kellék
nélkül, amelynek hiányában ellenséges hadviselésre gondolni sem volt szabad. Még ott is,
ahova a háború lángja egyelõre el nem hatott, teljes volt a zavarodás.”211

Minderre Kossuthnak gondolnia kellett volna, nem pedig egyszerûen azzal intézni elmindent, hogy: „Gyalázat! Ez a hitszegõ dinasztia fellázította ellenünk a nemzetiségeket!”
Kossuthnak tudnia kellett volna, hogy ha õ forradalmat csinál, akkor viszont Bécs is elkövet majd mindent a maga érdekei biztosítására. Ez nem meglepõ, annál kevésbé gyalázat,hanem magától értetõdõ. Mikor aztán a szerencse mégis segített egyelõre rajta s az ellenséges
hadvezérek tehetetlensége miatt mégis levegõhöz juthatott, akkor is elsõsorban Kossuth voltaz oka, hogy még ez se segített rajtunk. Nem mi mondjuk, hanem Steier mondja ki (Haynau
és Paskievics, II., 216. o.), hogy „a nemzeti katasztrófának, mely nem három-négy nap, három-négy hét alatt keletkezett, Kossuth kormányzási rendszere volt az okozója”. Tehát nem
az orosz invázió.
Kossuthra, az emberre, pedig kétségtelenül igen nagy szegénységi bizonyítvány, ha legnemesebb jellemû munkatársa, Mészáros Lázár azt kénytelen róla írni emlékirataiban (II.,179. o.), hogy „Kossuthnak e lapok írója sohasem volt, de nem is lehetett volna barátja”.
Vagy hogy „az egyenes, nyílt és becsületes embereket örömest meghallgatta ugyan, denemigen hederített rájuk”. (II., 222. o.) Sõt: „Legmeghittebb politikai körében – melyre családi köre mindig befolyást gyakorlott –, tudja az Isten, mily egyéniségek voltak körülötte.
Mert az ismertek nagyobb részében sem valódi köztársasági erény, sem ésszerû szabadságszeretet, sem lelkiösméret nem volt s ilyenektõl tanácsoltatva látni azt, kibe a nemzet egyedüli bizalmát helyezé, ez nemcsak az embereket volt képes fölháborítani s megszomorítani, demég az angyalokat is bukfenceztetni” (!). (II., 16. o.)
De a másik, jellemileg szintén értékesebb minisztere, Vukovics Sebõ is, akirõl még ráadásul Steier azt írja (Haynau és Paskievics, II., 198. o.), hogy „Kossuth közeli hívei közé
tartozott”, azt állapítja meg (Emlékiratai, 504. o.), hogy Kossuth „minden egyéniség iránt,
mely mellette emelkedni látszott, féltékennyé hamar lett, majd gyûlöletet érzett”.
Nincs-e ebben egész világosan kimondva, hogy Kossuth gonoszlelkû ember volt, deegyúttal az is, hogy a hazát se szerette. Ha ugyanis szerette volna, akkor nem irigységet, majdgyûlöletet keltett volna benne az, mikor látja, hogy a hazának más és minél több hozzá hasonló, használható embere van, hanem szívbõl örült volna neki. Pedig látjuk, hogy ezt a legrosszabbat jelentõ tulajdonságot nem az ellensége, hanem a jóembere, barátja és lutheránus
hittestvére állapítja meg Kossuthban.
Hát ahhoz meg mit szóljunk, hogy még Madarász is így ír emlékirataiban: „Fölháborodtam Kossuthnak, mint államférfiúnak, föl, mint magánembernek viseletén.” (263. o.)A nagyidai cigányok vajdájának képében Arany János Kossuthot akarta kifigurázni.
Egressy, a nagy színész, életrajzírója, Rakodczay (Egressy Gábor és kora, I., 450. o.) azt írja,hogy ezzel Arany „nem szégyellte nevetségessé tenni” Kossuthot. A szinte az eszelõsségig
Habsburg- és mágnásgyûlölõ kálvinista Rakodczay természetesen Kossuth pártjára áll, érveazonban, hogy „mind emberek vagyunk, kiknek jellemét nem mellékes, hanem fõbenjáró tetteink után ítéljük meg”, kissé túl gyenge.
Itt ugyanis Rakodczay is Kossuth tehetségét keveri össze a jellemével s az elõbbit egyedül fontosnak, az utóbbit pedig teljesen jelentéktelennek nyilvánítja. Pedig hát nekünk nemcsak a tehetség, hanem a jellem és az erkölcs is fontos és fontos mindenki másnak is, hapéldául az ellenségben tudja megállapítani a jellem hiányát. Mi a tehetség kedvéért nem vagyunk hajlandók megbocsátani a jellemtelenséget vagy erkölcstelenséget senkinek.
Egyébként pedig kimutattuk már, hogy Kossuth „emberi gyarlóságai” annyira nem mellékesek voltak, hogy éppen miattuk váltak teljesen eredménytelenekké „fõbenjáró tettei” is. Kossuth
emberi gyarlóságai miatt jutott nemzete az imádott szabadság helyett a világosi szégyenhez és az
aradi kálváriához. E „mellékes” tulajdonságok voltak az okai annak, hogy Kossuthot nem lehetett
tisztelni; emiatt voltak a Görgeyvel és másokkal való veszekedések és végül a bukás.
Lenézett, kinevetett, színészi pózokon, sõt nyilvánvaló hazugságokon rajtakapott szabadsághõs nem érhet el sikert. Éppen nem „mellékesek” voltak tehát Kossuth gyarlóságai.

212

Görgey Artúr(1818-1916)
Görgey, az emberFeltûnõ, hogy a 48-as szabadságharcunk két legnagyobb alakja: Kossuth és Görgey (sõtmég a harmadik is: Petõfi) egyformán a kis lutheránus és többnyire idegen fajúakból álló felekezet tagjaként született és mindketten (de ebben már Petõfi éppen nem követte õket) egyformán matuzsálemi kort értek el: Kossuth 92, Görgey 98 éves korában halt meg. Görgey
itthon élt és halt meg gyermektelenül. Francia származású, szintén protestáns felesége,
Aubouin Adél, akit Prágában ismert meg, a balszerencsében elhagyta. De bizonyára nemcsak
balszerencséje miatt.
„Mint szepességi gyermek – írja Steier (Görgey és Kossuth, 45. o.) –, német anyanyelvû,ki megtanulja egy idõben a tót nyelvet is. A magyar nyelvet félig-meddig az iskolában tanulja,
hibás, németes vagy tótos kiejtéssel. A szepesi diákokat azután magyar szóra le szokták küldeni magyar vidékre, de Görgey Artúr ehelyett osztrák katonaiskolába került.” (Tehát neki még
annyi alkalma sem volt magyarul jól megtanulni, mint a többi szepesi szász gyereknek.)
Görgeyt – Kossuth jóvoltából, aki vele szemben ugyancsak bebizonyította Vukovics megjegyzésének igazságát, hogy mindenki iránt, aki mellette emelkedni látszott, féltékenységet,majd gyûlöletet érzett – sokáig majdnem mindenki árulónak tartotta s mint ilyent, megvetette.
Újabban azonban – elég gyakori jelenség ez a történelemben – mint nagy magyar hõsnek, valóságos kultusza van és megtették a világ egyik legnagyobb hadvezérének. Elõbb bal felé túlzás, aztán jobb felé. (Gömbös miniszterelnök szobájában is ott volt Görgey életnagyságú
arcképe, s Gömbös a képre mutatva Oláh Györgynek büszkén ezt mondta: „Õ is evangélikus
volt!” Sajátságos, hogy Gömbös ezt Görgeyrõl annyira tudta és olyan fontosnak tartotta. Még
sajátságosabb, hogy ezt éppen egy katolikusnak mondta. Pedig milyen szépen tudott ez aGömbös nekünk egyébként a vallási békérõl papolni! De persze csak akkor, ha néha – kivételesen – a katolikusok is észrevették, hogy valaki nem katolikus, hanem „evangélikus”.)
Görgey nem volt áruló. Legalábbis egy cseppet sem volt jobban az, mint Kossuth. De világrengetõ hadvezér se volt. Igaz azonban, hogy jó közepes, vagyis az átlagon felüli hadvezér
volt (sok sikerrel és sok végzetes hadászati baklövéssel) és volt majdnem annyira gyarló ember, mint Kossuth. Még színészi képessége is volt neki is, de természetesen nem akkora, mint
Kossuthnak, mert e tekintetben nem volt éppen könnyû Kossuth apánkkal versenyezni.
Nagyravágyása, gõgje, hiúsága ugyanakkora volt, csak sokkal férfiasabban nyilvánult
meg, s ezért õt nem nézték le s nem kicsinyelték le azok, akik megismerték, mint Kossuthot.
Legfeljebb féltek tõle. Az irigység is megvolt benne, mint Kossuthban. Õ is féltékeny volt
nemcsak Kossuthra, hanem tehetségesebb alvezéreire is és vetélytársakat nem tûrt meg maga
mellett. Mindezeket a visszataszító fogyatékosságait Steier is megállapítja róla, pedig Steier
egyébként neki épp oly jóakarója, mint Kossuthnak, s ezért ahol csak lehet, igazat ad neki.
Ha Kossuth jellemében nincs semmi férfiasság, annál több van Görgeyében. Ha Kossuth
nem tudott vagy nem mert büntetni, annál jobban tudott és mert Görgey, sõt õt, Kossuthtal ellentétben, egyenesen kegyetlennek kell nyilvánítanunk. Neki ez volt egyik jellembeli hibája.
Nagyon könnyen akasztatott, sokszor még szeszélybõl is, máskor cinizmusból vagy „csak
azért is”. Ilyesmik miatt a lelkiismeret nem nagyon bántotta. De éppen e tulajdonosága miattlett belõle híres hadvezér, míg Mészárosból elsõsorban azért nem lett az, mert neki nem volt
szíve ahhoz, hogy keményen büntessen, viszont abban a szabados, fegyelmezetlen, igazi lelkesedés nélküli forradalmi hadseregben csak Görgey módra lehetett rendet teremteni, tehátsikert is csak így lehetett elérni.

213

Ezt Mészáros is tudta, de õt a lelkiismeret ilyen eszközök használatára nem tudta rávinnis ezért inkább akart megmaradni jó embernek, mint híres hadvezérré válni. Görgey serege
azonban azért volt különb, fegyelmezettebb a többi 48-as seregnél, mert õ nem jó ember volt.
Nagy tekintélye is innen származott, sikerei fõ titka is ez volt. Görgey imponálni tudott. Bátor és fölényes volt mindig. Ezért volt benne olyan nagy bizalma katonáinak. Õ is hiú volt, õtis hízelgõk vették körül, de az õ hiúsága nem volt olyan ellenszenvet keltõ. Neki tekintélyt
adott, mert hideg gõgbe rejtette.
Említettük már, hogy azok az emberek, akiket Kossuth úgyszólván Görgey kikémlelésére, vagy legalábbis ellenõrzésére küldött kormánybiztosokként táborába, a Kossuth–Görgey
vitában egytõl egyik Görgey mellé álltak még akkor is, ha azelõtt Kossuth bensõ barátai voltak. Így járt Csányi, így Ludwigh, így Vukovics, így Luzsénszky, így Bónis, Görgey ugyanis
komoly, méltóságteljes, nagy emberként viselkedett, ami imponált. Benne nem voltak meg
azok az alantas ügyvédi fogások s az a pózoló színésziesség, amely Kossuthot minden valamirevaló ember elõtt annyira kicsinnyé, sõt ellenszenvessé tette. De hogy Görgey sem volt
sem jó ember, sem tiszteletreméltó jellem, s hogy õ is tele volt nemcsak emberei gyarlóságokkal, hanem bûnökkel is, azt nem akarva is észre kellett vennie mindenkinek.
A Kossuth és közte keletkezett ellentétben is korántsem csak Kossuth volt a hibás. Kossuth neki feljebbvalója volt, jóval idõsebb is volt nála s Görgey emelkedését, érvényesülését
is neki köszönhette. Kossuth akkor, mikor felemelte, a Honvédelmi Bizottmányhoz intézett
levelében egyenesen becsületszavával kezeskedett, hogy a haza nem fog benne csalódni,mert a legönzetlenebb hazafi. (Láthatjuk, milyen sokszor bizonyult elhamarkodottnak Kossuth becsületszava s ezért milyen sokszor bizonyult mit sem érõnek.)
Érdekes, hogy Kossuth itt külön hangsúlyozza róla, hogy annyira önzetlen és engedelmeskedni tudó, hogy ha a haza érdeke úgy kívánná, mint közkatona is kedvvel szolgálnáügyét. Mikor tehát késõbb ugyanez a Kossuth állapította meg róla, hogy gaz, gonosz és hazaáruló, ez egyúttal azt is jelentette, hogy Kossuth maga hazudtolja meg elõtte adott becsületszavát. Kossuth azonban eleinte sem nézhette volna Görgeyt annyira becsületesnek, hogy
ilyen dicséreteket zengjen róla, ha Görgey elõtte nem lett volna képmutató. Egyébként éppen
nem ez volt az egyetlen eset, melyben Kossuth nagyotmondásai nevetségesekké váltak.
Görgeynek nemcsak azért lett volna kötelessége, hogy Kossuth iránt tisztelettel viseltessék és neki engedelmeskedjék, mert feljebbvalója és nála jóval idõseb volt, hanem azért is,mert hálával tartozott iránta: neki köszönte érvényesülését. Kétségtelen tehát, hogy a kettõjük
közti viszálykodásban Görgey volt a hibásabb. Kossuth háromszoros jogcímen is követelhette, hogy Görgey engedelmeskedjék neki: állása, kora és neki tett személyes szolgálatai, tehát
a hála címén egyaránt.
Görgey csak egyet hozhat fel mentségére, azt, hogy a hadászatban õ volt a szakember,nem pedig Kossuth. A kettejük vitájában neki volt igaza. No meg másodiknak azt is, hogy
Kossuth egyénisége valóban olyan volt, hogy alaposabb megismerés után tisztelni bajosan lehetett. Különösen lehetetlen volt ez olyan éles eszû és fölényeskedõ hajlamú ember számára,mint Görgey volt. Az azonban, hogy Görgeynek volt igaza, még nem dönti el a vitát, mert az
alattvalónak nincs joga ahhoz, hogy maga döntse el, hogy a feljebbvalójával való vitájában
neki van igaza, s ma már az is egészen kétségtelen, hogy noha Görgey okosabbat akart, mint
Kossuth, a kettejük közti egyenetlenség mégis sokkal többet ártott az országnak, mint ha
Görgey engedelmeskedett volna és teljesíthette volna azokat a parancsokat is, melyeknél õokosabbakat akart.
Külön bûne volt Görgeynek, hogy nemcsak nem engedelmeskedett, hanem gúnyos, epés,cinikus megjegyzéseivel és éles, sértõ nyelvével Kossuth tekintélyét is rombolta. Emiatt Kossuth méltán neheztelhetett rá. Nagyon Görgey ellen szól, hogy Mészáros, ez az igazságos,tárgyilagos és tiszteletreméltó ember, õt egy cseppet sem szerette vagy becsülte jobban, mint
Kossuthot, s emlékiratait nemcsak Kossuth, hanem Görgey iránt való ellenszenv is végigkíséri.

214

Még feltûnõbb, hogy Mednyánszky Cézár, a 48-as tábori fõpap sem valami hízelgõen
nyilatkozik Görgeyrõl, pedig õ Görgey kegyeltje és teremtménye volt, mert gyermekember
létére tette Görgey tábori fõpappá. Ismerhette is jól, hiszen közvetlen környezetéhez tartozott.
Mednyánszky azt írja emlékirataiban, hogy õ Görgey táborában tanulta meg a szerencsejátékot (188. o.), sõt azt állítja, hogy Görgeyn bizonyos ördögi vonás volt észrevehetõ. „Cinikus volt – írja továbbá (49. o.) – és nyílt cinizmusán gyakran megütköztünk. De így is kedvestudott lenni. Oly rossznak tetette magát, hogy nem hitte el róla senki. Katonái bálványozták
és szinte dicsfényben látták démoni homlokát. Milton valami hozzá hasonló lényre gondolhatott, mikor leírta a bukott angyalt.”
Bizony kissé furcsa és nem éppen hízelgõ sorok szabadságharcunk egyik legnagyobb
büszkeségérõl, s ráadásul egy olyan másik szabadságharcos tollából, akinek több oka volt arra, hogy Görgeyt szépítse, mint hogy kisebbítse.
Beniczky Lajos, aki szintén Görgey környezetéhez tartozott, szintén bûnösnek és ellenszenvesnek rajzolja. Steier pártul fogja, de láttuk, hogy õ is kénytelen kiemelni, hogy igennagy hibái is voltak s hogy önzésben és hiúságban nem sokkal állt Kossuth mögött.
Sokat tanulhatunk abból, ahogyan Vukovics Görgeyvel való elsõ találkozását leírja (436. o.):„Másnap (1849. március 10.) Kossuthhoz menvén egy ifjú, kimondhatatlan vonzó külsejû hadfit találtam nála, honvédõrnagy-atillában, vállán a táborunk alatt annyira szokásba jöttcsatos táskával. Kíváncsiságomat Kossuth nemsokára kettévágta, midõn az érdekes egyéniségben Görgeyvel ismertetett meg. Magaviseletében felötlõ szerénység ömlött el, Kossuth
irányában a tisztelet, mondhatnám: hódolat vonásai jegyezék minden szavát, mozdulatát.”(Mivel Görgey ekkor már rég ismerte Kossuthot s ezért rég gyûlölte és megvetette is, láthatjuk, mennyire színész volt õ is. Érdekes, hogy – mint láthatjuk – Görgey épp oly szép külsejû
is volt, mint a híres színészek szoktak lenni, Kossuth is szép ember volt.)„Rövid percek múlva Mészáros lépett be. Görgeyvel való találkozása a kölcsönös
bókolatra szorítkozék minden beszélgetés nélkül. Megtudám, hogy Görgey Debrecenbe
jövén a hadügyminiszternél (Mészárosnál) magát jelenteni elmulasztá, mi az öreg tábornokot(ki apja lehetett volna) sértette. Majd Nyáry jöve, ki észrevehetõleg keresé Görgeyhez közeledését. Utolszor mint õrnagyot láttam, mondá. Tehát mint tábornokot velem együtt most elõször látod, megjegyeztem én. Nyáry oly kifejezéssel, minõt fontos célzatúnak venni óhajtottszavaknak adni szokás, viszonzá: Én benne nem a tábornokot nézem, hanem Görgeyt. Ez
igen hallgatag volt.”
Látjuk tehát, hogy Görgey nemcsak kellemes külsejû, hanem ennél sokkal több: egyenesen „kimondhatatlan vonzó külsejû” ember volt. 31 éves volt, mikor ez a Vukoviccsal való
találkozása történt és mégis már tábornok, de a külseje még 30 évesnél is sokkal fiatalabbnak
mutatta. (Olyan kevés volt akkor a Kossuth ügyét támogatni hajlandó tehetségesebb tiszt,
hogy ilyen karriert lehetett csinálni akkor a honvédségben.) Vukovics Görgey tábornokot
egyenesen „ifjúnak” nézte, tehát nem is felnõtt férfiúnak.
Látjuk azt is, hogy Görgeynek „kimondhatatlanul” vonzó külseje mellé még egészen
rendkívüli fokban megnyerõ modora is volt. De tegyük hozzá, hogy egyáltalán nem mindig
és nem mindenkihez, hanem csak akkor és ahhoz, amikor és akivel célja volt, tehát érdekbõl.
Ezért nevezte Mészáros nemcsak Kossuthot, hanem Görgeyt is „rókának”.
Görgey sokszor rendkívül rideg, sõt durva modorú tudott lenni. Úgy látszik, éppen azért,
mert annyira kedves tudott lenni, ha akart. Úgy látszik, idegzetét annyira megviselte, annyira
kimerítette ez a mesterséges kedvesség és hódolat, hogy ennek visszahatásaképpen volt utána
másokhoz, akikkel megengedhette magának ezt a fényûzést, goromba és fölényes.
Mikor Görgey és társai akkori feljebbvalójuknak, Dembinszky fõvezérnek nemcsak az
engedelmességet tagadták meg, hanem rövid idõre még le is záratták és emiatt Kossuth és
Mészáros rendet csinálni a táborba utaztak, Mészáros Görgeynek német nyelven elõadott védõbeszédével kapcsolatban így ír:215

„E sorok írója megvallja, hogy midõn „elõre elkészített” beszédét „hevenyészni” hallá,bámult ügyességén s csaknem bókolt a szépen folyó beszédnek, a szabatos logikának, az elejét végével szakadatlan gondolatláncolattal összefûzött elõadásnak, melynek elmondása
azonban sem tiszteletet, sem szeretetet, hanem bizonyos morális visszatetszést, lelki merevséget idéze elõ. Mintha született ügyész lett volna, ki azokon, mik õt terhelék, ügyesen keresztülugorva azt, mi mellette harcolt, nagy bõséggel kiemeli oly arcvonásokkal, melyekben arossznak és jónak keveréke mutatkozott.”„Midõn mindezt a kedvetlen hatással összehasonlítám, de összeegyeztetni nem bírám, végre be kellett vallanom, hogy fiatal egyéniségen ily rabbulisztikus agyafúrtsággal találkozni valóságos tünemény, és hogy Görgey, mivel azok elõtt, kik dicsvágyát akadályozták, a tényeket
oly tanult hidegvérûséggel tudá elõadni és összezavarni, és azokat természetes vagy mesterséges hazugsággal „pro domo sua” [saját érdekében] felhasználni, azért elsõrangú értelemnek
tartathatik, de félelmes emberré nõheti ki magát.” (Ez bizony magyarul azt jelenti, hogy Görgey olyan egyéniség volt, akirõl bármely rosszat fel lehet tenni, talán még az árulást is.)Görgey semmiképpen sem volt mindennapi ember, de talán nem annyira hadvezériszempontból volt olyan nagy (bár abban sem volt kicsi), mint inkább fellépés, imponálni tudás, éles ész, nagyravágyás, az emberekhez való alkalmazkodni tudás és azoknak céljaira való felhasználása szempontjából volt nagy tehetség. Alkalmazkodása nem volt olyan könnyenátlátszó, mint Kossuthé. Kossuthtal hamar tisztában lehetett lenni, míg Görgeyt sohasem lehetett kiismerni. Fõképpen abban különbözött tõle, hogy õ nem félt. Õ gõgjével, bátorságávals lénye titokzatosságával – Kossuthtal annyira ellentétben – imponált s csak azok elõtt alázkodott meg, akiktõl érvényesülése függött.
Ha azonban egyszer megsértették, azt nem nyelte le. Alkalma volt magát megbosszulni,
mert hamarosan egyenrangúnak számíthatta magát akárkivel. Milyen csúnya vonás például
benne, hogy Kossuthnak szinte udvarol és hódolatot mutat iránta akkor is, mikor már rég ellensége, sõt megvetõje, Mészárosnak azonban, aki ezredes volt már akkor, mikor õ még csak
katonanövendék, s noha még mos is feljebbvalója volt, mint hadügyminiszter, még csak azt alegelemibb tisztességet sem adja, hogy legalább hozzá is elmenjen tisztelegni, mikor Debrecenben jár. Görgey a szerény, jó emberektõl nem félt, de nem is törõdött velük. Azok nem
imponáltak neki akkor se, ha a rangos hivataluk meglett volna hozzá.
Az is nagystílûségre vall, hogy nem kicsinyességekben volt hiú, mint Kossuth. Látjuk,
hogy még tábornok korában is õrnagyi egyenruháját viseli. Nem szerénység ez nála, hanem
gõg, mely megvetette a külsõségeket és ezzel is szellemi fölényét mutatta. Õt nem lehetett
ranggal vagy külsõségekkel lekenyerezni.
Például mikor gyõzelmei jutalmául több százezer forintos nemzeti ajándékot ajánlottak fel
neki, azt „szerényen” elhárította. Félig puritánságnak, félig gõgnek látszott ez nála, valójában
azonban az volt az ok, hogy neki csak dicsõség kellett és hatalom, nem pénz. A pénz visszautasításával is csak a nagyobb dicsõséget szolgálta. Hogy azonban ez mennyire csak gõg és affektálás
volt tõle, mutatja, hogy az állam vagyonát egyébként jobban pazarolta, mint bárki más.
Az altábornagyi rangot is tisztán csak gõgbõl utasította vissza. Részint mert akkor már
többnek tartotta magát egy egyszerû altábornagynál (hisz láttuk, hogy Nyáry is azzal hízelgett neki, hogy Görgeynek lenni több, mint tábornoknak lenni), részint mert a kinevezést
Kossuth adta neki, s gõgje akkor már nem engedte meg, hogy neki valamit Kossuth adjon.
Nyáry viselkedésébõl azonban azt látjuk, hogy ugyancsak nehéz volt számára, hogy el ne bizakodjék, mert világos, hogy nem egyedül csak Nyáry hízelgett neki.
Mészáros azt írja, hogy Dembinszky értékes ember és tehetséges vezér volt, s e tekintetben az általános magyar történetírói ítélettel ellentétben hajlandó vagyok inkább neki adni
igazat. Dembinszkyt Kossuth hívta meg külföldrõl hadvezérnek, tehát nem maga ajánlkozott,mint Bem. Az is kétségtelen (hiszen Kossuth éppen ezért hívta meg), hogy akkor már gyakorlott és neves hadvezér volt, aki már nem egy hadi sikerrel dicsekedhetett.

216

Hogy legfõbb hibája az volt, hogy titkolózott és terveit nem közölte még alvezéreivel
sem, szintén tehetsége és önbizalma mellett szól, mert látszik belõle, hogy bízott magában és
merte egyedül is vállalni a felelõsséget. Még a mi történetíróink is többnyire „a szerencsétlen
kezû”, nem pedig „rossz” hadvezérnek mondják. Az igaz, hogy nálunk egy hadi vállalkozása
sem sikerült, de hogy is sikerülhetett volna, mikor összes hadtestparancsnoka ellenségként
fogadta, parancsainak nem engedelmeskedtek s szinte mesterségesen arra pályáztak, hogy inkább ne legyen siker, mintsem Dembinszky nevéhez fûzõdjék. Világos, hogy ilyen körülmények közt nincs az a lángelme, aki sikert tudjon aratni vagy kedvét s önbizalmát el ne veszítse.
Igazán sajnálni lehet szegényt, hogy nagy bókokkal idecsalogatták, s mikor végre itt volt,gyûlölettel fogadták csak azért, mert állására mások pályáztak. Természetesen elsõsorban
Görgey. Hisz Kossuth is egyedül csak azért hívta ide, hogy Görgey feleslegessé váljék. Dembinszkynek oly sok igazságtalanságban és megszégyenítésben volt itt része Görgeytõl és
uszályától, hogy bizonyára már régen visszafordult volna miatta, ha az (ha egyszer már idejött) olyan könnyen ment volna. Így aztán, mivel Kossuthnak Görgey nem kellett, más alkalmas vezér pedig nem volt, kénytelen volt új meg új hadvezéri megbízást elvállalni Kossuthtól, aztán emiatt újabb meg újabb inzultusokat lenyelni s a bizalmatlanság és a gyûlölet miatt,
mellyel magyar katonai körök körülvették, újabb meg újabb kudarcokat vallani. De azért az
utolsó (temesvári) csatában mégis sokkal bölcsebbnek bizonyult, mint a felkapott Bem.
Hogy kudarcainak elsõsorban nem az õ tehetetlensége, hanem Görgey nagyravágyása voltaz oka, mert fõvezér mindenképpen õ akart lenni, bizonyítja utódának, Vetternek az esete, akit
Mészáros a legképzettebb és így önálló hadvezetésre legalkalmasabb honvédtábornoknak tartott és akit Kossuth – Görgey minden áron való elkerülésére – Dembinszky utódjává tett.
Tiszafüreden tartattak – írja Mészáros (II., 157. o.) – az új hadi tanácskozások, melyekre
Görgey is megjelent s ott találkozván Damjanichcsal, ezzel Vettert ex professo [hivatalból]
mérgesíteni föltették, hogy így azzal vezénylõi állását meguntatva õt eltávolítsák. Az összebeszélés fõbb személyeinek ez is (jellemük nem nagy dicséretére) sikerült, miként ezt Görgeynek egyik csodálója (tehát Görgey kárára bizonyára nem tévedõ, annál kevésbé hazudóíró) a „Constitutionelles Blatt von Bõhmen” címû lap 1849. évi folyama szeptember 23-i,
229. számában kijelentette, így adván elõ a dolgot:„Görgey éjszaka érkezvén Tiszafüredre, Damjanich szállását – kit nem ismert – felkereste s ott minden zaj nélkül a földre feküdvén elaludt. Damjanich, amint fölébredt, ismeretlenszemélyt látván körülötte, törzstiszti ruhában, azt szerencsés sugallatból Görgeynek ismerteföl, rákiáltott, mire Görgey felébredt s alig nézett Damjanich szeme közé, pálinkát kért, hallván már azelõtt, hogy Damjanich az ily tábori modor nagy barátja s azzal hajlamát hamar
meg lehet nyerni. Magyar-lengyel szokás szerint Görgey ráköszöntött Damjanichra s visszaköszöntetett. E reggeli iszogatás közben természetesen a legközelebbi hadi eseményekrõl
szólottak s ezek közt a fõvezénylõrõl is. A beszélgetés közben Damjanich németül szólalt fel:
Lass mich nur machen, ich werde den Kerl schon zu Todt ärgern: Bízd csak rám, majd én halálra bosszantom a fickót.”„E dolog nem a legszebb és e két férfiú kislelkûségérõl – hogy többet ne mondjak –teszen tanúságot. El is érték céljukat, mert az egyik Tartuffe-féle, a másik dacos ellenzéssel akissé hiú fõvezénylõt gyulladós epelázba dönté, mire nagy lõn az öröm.”
Történeti tény, hogy Damjanich úgy viselkedett katonai felettesével, Vetterrel, az új fõvezérrel, hogy az dühében és keserûségében epeömlést kapott, de akkorát, hogy egyszer s mindenkorra visszavonult miatta a vezénylettõl s így lett végre mégiscsak Görgey a fõvezér.
Igaz, hogy végeredményben jól járt vele 48, de látni fogjuk majd, hogy azért mégsem annyira
jól, mint nálunk hiszik. Azt is látni fogjuk, hogy sikeres offenzívájában Görgey nem a maga
haditervét (mert neki nem is volt) használta, hanem Dembinszkyét. Egyébként pedig mostnem Görgey hadvezéri tehetségérõl, hanem jellemérõl beszélünk. Késõbb majd beszélünk róla, mint hadvezérrõl is, bõven.

217

Steier felmenti Görgeyt az alól a vád alól, hogy készakarva késõn ment Aradra, s így az
õ „árulása” az oka, hogy Haynau Temesvárnál az õ csatlakozása elõtt szétverhette a honvédsereget s így neki nem maradt más hátra, mint a fegyverletétel. Igaza van Steiernek, hogy ebben Görgey nem hibás, mert õ tényleg rajta volt, hogy idejében érkezzék. De az is igaz, hogy
mikor megkapta a kormány, illetve Kossuth elsõ parancsát, hogy seregét Komáromból vezesse
a Duna-Tisza közére, akkor az oda vezetõ egyenes út még nyitva állt, s így akkor nem kellett
volna neki most már másodszor (elõször Windischgrätz seregei elõl tért ki oda) Észak-Magyarország felé kanyarodnia, s így nagyon is korán megérkezhetett volna az Alföldre a honvédseregek összpontosítására.
Akkor azonban nem teljesíté a parancsot, sõt mint az ott levõk bizonyíták, midõn a fõvezéri parancsot megkapta, azt mondá: „Tehát most azért is itt kell maradnunk”. (Mészáros, II.,
287. o.)Tehát mégiscsak Görgey volt a hibás, hogy a seregkoncentráció nem történhetett meg, sígy õ volt a hibás a végsõ vereségben is. Ez az eset nemcsak fegyelmezetlenségét és gõgjét,
hanem cinizmusát is bizonyítja.
Néhány nap múlva már észre tért ugyan s már ment volna s késõ még ekkor se lett volna,
mert az út még mindig nyitva állt. Ekkor viszont azért késlekedett tovább, mert dicsõségvágya és hadvezéri hiúsága azt kívánta, hogy mielõtt elindul, elõbb egy sikert vívjon ki
Haynauval szemben. Másképp ugyanis az látszott volna, mintha azért vonult volna vissza,
mert fél tõle. Nem akart vert vezérként visszavonulni. Megütközött tehát, de sikertelenül, s akésedelem miatt ekkor már az Alföldre vezetõ út sem volt szabad. Emiatt az Alföld déli részére, hol a döntõ ütközet volt, végre megérkezett. Nem is jutott el tovább, mint csak Aradig.
(Világos, ahol fegyvere letétele történt, Arad közelében van.)Ha szót fogadott volna törvényes (már amennyiben 48-ban törvényességrõl lehet szó)felsõbbségének: ha nem lett volna hiúbb és dicsõségvágyóbb, mint a józan ész megengedte
volna, ha nem magát, hanem elsõsorban az ügyet nézte volna, akkor minden másként és sokkal jobban történt volna.
Még egy jellemzõ adat szívtelenségére s cinizmusára. Vukovics írja (458. o.): „Jászberénybõl Nagykátára menénk (a gyõzelmes tavaszi hadjáratban), hova a bicskei sebesültek
egy részét hozták. Minden hatósági tisztviselõk hiányában alig tudtam néhány egyénbõl oly
hivatalt összeállítani, mely a sebesültek és betegek elhelyezésérõl és gyógyításáról gondoskodjék. A szobákban, gróf Keglevich Gábor kastélyában, padozaton feküdtek a sebeiktõl jajgatók. Az egyik szobában vagy hét halva behozott tiszt feküdt – ruháik már el voltak hordva–, némelyiknek képe és feje egészen össze volt a kartácstól zúzva. Borzasztó látvány volt
nézni, a haza áldozatjai miként lesznek a közönyösség tárgyává, mihelyt holttestté válnak.
Szalmán voltak lerakva s eltemettettek azután csak az illetõ elöljáróság által minden katonai
dísz nélkül (s mint Vukovics szavai mutatják, ráadásul ruha nélkül, meztelenül, mert még azt
is lehúzták róluk). Köztük egy Márjássy nevû volt (ismert, neves felvidéki protestáns család a
Máriássy). Midõn megilletõdéssel szóltunk róluk, Görgey az edzett hadfi keménységével
mondá: Minek mentek a csatába!”Görgey tehát nem sajnálta õket. Még csak a tisztek tisztességes eltemetésérõl sem gondoskodott. Bizonyára ilyesfajta tetteire és szavaira gondolt Mednyánszky, mikor Görgeyvel
kapcsolatban a „démoniságot” említi. De Mednyánszkytól még azt is megtudjuk, hogy Görgey tisztjei elõtt még dicsekedni is szokott a maga bûneivel és rosszaságával, mégpedig akkora bûnökkel és olyan rosszasággal, hogy Mednyánszky el sem tudta hinni, hogy igazak.
Kegyetlensége már fiatal korában, mint csász. kir. tisztnek jellemvonása volt. Emiatt
Salzburgban két magyar közhuszár le is akarta már lõni. Erre aztán õ lövetett s ez az egyik
huszár életébe került. Ezzel kapcsolatban Steier azt írja (Görgey és Kossuth, 47. o.): „Túlzott
szigorúsága az alantasaitól és embertársaitól megkövetelt, teljesítmények iránti felfokozott
igényei alkották késõbb is igazságtalan és hibás lépésének alapmotívumait.”

218

„Ez Görgey egyik legszembetûnõbb fogyatékossága volt és még túlzó jóakarói sem tagadhatják, hogy ez a tulajdonsága gyakran leszorította és elnémította benne a nemesebb emberi érzelmeket. Az emberek megítélésében saját magát és saját tulajdonságait tartotta szemeelõtt irányadóul. Ez elfogulttá és igazságtalanná tette. A wartbergi (salzburgi) eset sajnos
többször megismétlõdött a szabadságharc forgatagában. Azonban míg itt az osztrák katonatörvények szerint cselekedett, addig késõbb tisztán szigorúságból követte el ezeket a tetteket.” (Ez azt jelent, hogy törvénytelenül, a törvények ellenére, azok megszegésével.)
Kegyetlenségérõl a már Steiertõl közölteken kívül még Mészárostól és Vukovicstól közlök egy-egy adatot. Görgey Schlickkel való csatája, vagy inkább csatározásai között történt,hogy „egy szerencsétlen – megengedem az is, hogy bûnös – fiatalember a mások zavara által
szintén zavarba jövén, visszafelé tartott. Görgey személyes kérdésére illetlenül felelvén, ez õtlevágatni parancsolta, mire a fiatalember futni kezdett és le is koncoltatott. Mily embertelenviselet ez egy fõbb vezénylõ részérõl s egy olyan irányban, kit az ütközet végével – ha a büntetését megérdemlé – törvényesen elítélhetett”. (Mészáros, II., 79-90. o.)Ez bizony nyilvánvaló egyéni bosszú volt (azért, mert a katona nem elég tisztelettel válaszolt kérdésére). Mutatja, hogy Görgey milyen gõgös volt és mennyire hagyta magát szenvedélyeitõl vezettetni. Mészáros még hozzáteszi, hogy hasonló szenvedélyes eljárás éppen nem
volt ritkaság a többi fõtiszt részérõl sem. A kegyetlenséget menti ugyan a harc hevében érthetõ ideges, izgatott lelkiállapot, de egyúttal azt is mutatja, hogy a honvédtiszt urak mennyire
természetesnek és megengedettnek tartották, hogy ne az ész és a törvény, hanem indulataik
hatására cselekedjenek, hogy mennyire nem sajnálták a magyar vért és életet, s mennyire
nem a nép szolgáinak, hanem urainak gondolták magukat.
Világos, hogy ily esetekben nemcsak az indulat, hanem az ész is megkívánta az azonnalibüntetést, mert az azonnali és a többiek szeme láttára történõ lelövéssel hatásosan lehet megakadályozni a pánikot és a tömeges és ok nélküli megfutást. De nyilvánvaló az is, hogy Görgey most említett esete nem ide tartozik. Itt nem az illetõ katona futása, hanem illetlen
válasza okozta a gyilkosságot. Ha általános lett volna a pánik, akkor szó sem lehetett volna
illetlen válaszról, mert akkor a vezér nem kérdezne s nem is kérdezhetne, s a futók a kérdést
nem is hallanák. Világos az is, hogy sem Görgey, sem más tisztek nem lõttek le minden futót.
Akkor túl sok embert kellett volna lelõniük. Görgey itt egyszerûen egy katona iránta való
tiszteletlenségét büntette azonnali halállal.
Mednyánszky beszéli egy fiatal honvédtiszt kivégzését, akit Görgey azért büntetett halállal, mert minden ütközetben õ volt az elsõ futó. Mednyánszky szerint, aki mint tábori pap, aszerencsétlent a halálra elõkészítette (lehetett sajnálni azokat a szegény magyar honvédeket,
akiket Mednyánszky-féle papok (gondoljunk csak Mednyánszky naplójára) készítettek elõ avégsõ útra!), a kivégzéskor az illetõ oly bátran ment a halálba, mint amilyen gyáva volt akkor, mikor a „hazáért” kellett volna meghalnia.
A másik, Vukovics felhozta eset Görgey kegyetlenségére, lelkiismeretlenségére és cinizmusára egyaránt bizonyító példa. Vácon egy kémet fogtak el, illetve semmi bizonyíték nem voltarra, hogy kém. Nagyon gyanúsan viselkedett ugyan, de õ maga tagadta rossz szándékát, bizonyíték pedig nem volt ellene. A halászok fogták el, mert mikor a honvédsereg bevonult Vácra, õ aDuna-parton embert keresett, aki a túlsó partra átvigye és sok pénzt ígért érte. Átvitték, de rövidesen újra visszajött, s mivel ismét át akarta magát vitetni, gyanúba jött. Bekísérték. Mivel a kémeket csak hadbírói ítélet után volt szabad büntetni, Görgey felhozatta az illetõt a püspöki palotába,ahol megszállva volt s „ott mindnyájunk jelenlétében, oldalvást, egyik ablak mellett a hadbíró (amár említett hírhedt Semellay) által kihallgattatta, az ítéletet (halál) helybenhagyta, papért küldött,ki az elítélttel misemondó ruhában (a 48-as miniszter épp oly járatlan a katolikus vallási dolgokban, mint a zsidó kommunista újságírók: karingben lehetett csak az a pap, nem misemondó ruhában) imádkozott és a végrehajtást azonnal megrendelte. Mindez egy pár perc mûve volt. A pap az
imádság után Görgeyhez közeledett s könyörgött elõtte, hogy tegye meg azt a kegyelmet az el-219ítélten s ne akasztassa fel, hanem lövesse fõbe. Görgey nem teljesíté a kérést. A vádlott
egyébként ártatlannak állította magát, noha a feljebb érintett körülmények nyomólag [nyomatékkal] szóltak ellene”. (Ezért vasra kellett volna verni, de nem rögtön fel is akasztatni.)„Midõn már a végrehajtás foganatba ment, hozzám jõ egy pap, gróf Zichy kanonok szállásán, kinél szállva valék s ki két ízben bennünket díszesen vendégelt meg s keservesen panaszolja, hogy szegény anyja, már öreg asszony, az ablakon tulajdon házában kitekintvén
megilletõdve látja, hogy a házuk elõtt levõ fára egy embert akasztanak. Ezen az öregasszony
szörnyen megijed és a szél üté meg. A panaszkodó pap, aki egyébként anyjának életben maradásához reményét nem veszté el, csak azon elégtételt kérte, hogy azon fát, melyet egy rút
emlék hagyatott, levágathassák. (Nagy szabadság lehetett, hogy még ezt sem merték engedély nélkül megtenni.) Mely csekély kívánat természetesen teljesíttetett.”
Tudvalevõ, hogy Vácott ugyanekkor halt katonahalált osztrák részrõl az öreg Götz tábornok. Ugyanaz a Görgey, aki így bánt a magyar kémmel s Nagykátán annyira nem törõdött az
elesett honvédtisztekkel, az osztrák tábornokot annál jobban megtisztelte halálában.
„Rangjához illõ katonai dísszel temettük el – írja Vukovics. – Görgey komoly ájtatossággal
állott koporsója elõtt. Általában az osztrák sebesültek és foglyok iránt az affektációig volt mindig szíves és udvarias, mi nem kis ellentétben állott azon levél szellemével, melyet a foglyokkal való bánásmód tárgyában Windischgrätznek írt” (melyben kegyetlenséggel fenyegetõzött
megtorlásul Windischgrätz kivégzéseiért, melyek egyébként igazán csekély számúak voltak).
Ez természetesen nem az „árulás” bizonyítéka Görgey részérõl, még csak az osztrákokhoz való titkos vonzódásának jele sem volt – látjuk majd, hogy Görgey szívében mennyireõszinte forradalmár volt –, hanem Görgey valami érthetetlen okból egész életén át igen nagy
respektussal [tisztelettel] viseltetett azon csász. kir. „osztrák” hadsereg iránt, melynek hajdan õ
is tagja volt, s ahol hadi tudományát õ is szerezte. (Ugyanez Mészároson is igen észrevehetõ.)Nem lehetett tehát annyira szánandó vagy hitvány az az „osztrák” hadsereg!
Görgey úgyszólván sohasem bízott a honvédekben. Hisz láttuk, hogy Windischgrätzcel
még csak megütközni sem merészelt, pedig Kossuth szinte agyongyötörte „Tábornok Úr,
csak egy kis gyõzelmet!” kívánó állandó kéréseivel. A végleges gyõzelemrõl pedig már akkor lemondott, mikor az oroszok még meg sem jelentek a színtéren, az osztrákot pedig már
majdnem egészen kiszorította az országból. Õ ezeket a honvéd gyõzelmeket csak véletlenszerencsének tartotta (az is volt), mely a végsõ kudarcon nem változtathat.
Honvéd vezér létére is olyan volt, mint az osztrák tábornokok. Elõtte sem volt tekintélye
a honvédcsapatoknak s hiányos kiképzésükön és gyarló felszerelésükön kívül ebben bizonyára része volt borúlátásra hajlamos egyéniségének is. E tekintetben éppen ellentéte volt a túl
hiszékeny, a nehézségeket észrevenni nem hajlandó s mindent mindig derûs színben látó
Kossuthnak. Görgey fölényes intelligencia volt és lelkülete merõ ellentéte volt annak, amit
naivságnak szoktunk nevezni.
Férfias és következetes jellem volt ez a Görgey, de nem mindig. Sajátságos, hogy néha
még azt a szenvelgést és affektálást is megengedte magának, amit Kossuthban oly gyakran
látunk. Mikor például Rüdigernek felajánlja a feltétlen megadást, ezt teszi hozzá: „Õfelsége,a cár nagylelkûségébe vetem bizodalmamat, hogy... egy mélyen megszomorodott nemzetet,mely az õ igazságszeretetéhez folyamodik, nem fog ellenségei szilaj bosszúvágyának védtelen kiszolgáltatni: talán elég lesz, ha egymagam leszek annak áldozatja”. (Steier: Haynau és
Paskievics, II., 225. o.)
Sajnos e szomorú okmányban egyszerû szenvelgésnek kell nyilvánítanunk az utolsó akkordot, mert a valóság az lett, hogy az ellenség „szilaj bosszúvágyának” éppen ellenkezõleg
éppen csak Görgey nem lett áldozata, s bizony éppen nem válik Görgey dicsõségére, hogy aszenvelgõ szép szavak ellenére õ ebbe bele is egyezett: elfogadta a kegyelmet akkor, mikor
tábornokait sorba akasztották. (Bár – ezt ki kell emelnünk – mindegyiket gondos hadbírósági
tárgyalás után, nem pedig úgy, mint Görgey a váci „kémet”, sõt akár gróf Zichy Jenõt!)220

Görgey érthetetlen kettõssége Világosig
Görgey egész szabadságharcos szereplésén bizonyos kettõsség vonul végig. Szinte megmagyarázhatatlan dolog ez, de annyi bizonyos, hogy Görgey jellemére semmiképpen semelõnyös. Ma már mindenki tudja, hogy Görgey nem volt áruló, nem játszott össze az ellenséggel s nem tette tönkre készakarva és elõre megfontolt szándékkal a nemzeti erõfeszítést.
Nem rosszakaratból engedte elfoglalni Windischgrätznek a fõvárost, nem készakarva késett
el Aradról, és mikor a fegyvert letette, azért tette csupán, mert emberi számítással már semmiértelme sem volt a további vérontásnak.
Görgey csak úgy volt áruló, mint ahogyan Kossuth: mindketten, hibáik, emberi gyarlóságaik, dicsõségvágyuk, hiúságuk, egymásra való irigységük és állandó veszekedéseik miattokozták vagy segítették elõ a végleges és szomorú kudarcot, de nem tudatos rosszakarattal.
Kossuth ebben nála még bûnösebb volt annyiban, hogy emberi gyarlóságaival azt a mozgalmat ítélte halálra, melynek elõidézése egyedül az õ bûne volt, míg Görgey legalább a mozgalom felidézésében nem játszott szerepet.
Steier amellett erõsködik, hogy Görgey tulajdonképpen – legalábbis a szabadságharc
alatt – szíve belsejében és meggyõzõdése szerint a legelszántabb forradalmár, a forradalmi tanok õszinte híve és a dinasztia nagy gyûlölõje volt, Steier e megállapítása újdonságnak látszik, pedig kétségtelen, hogy ez az igazság. Erre sok döntõ bizonyítékot lehet felhozni.
Görgey már ifjú korában is olyan leveleket írt haza, melyek ezt bizonyítják. Pedig valakinekõszinte, bensõ érzelmeit az ilyen, nem a nyilvánosság számára szánt megnyilatkozásaiból lehet legjobban megismerni.
Görgey már mint fiatal csász. kir. tiszt, a Pesti Hírlap olvasója volt, ez pedig úgyszólván
mindent megmond. Hiszen ez a lap Kossuth lapja volt. Ennek a lapnak az olvasása éppen
ezért tilos volt a tiszteknek. Görgey mégis ezt olvasta. Testvérének ezt írja ebben az idõben:„El van tiltva Magyarországon is a Pesti Hírlap? Tilos-e a magyaroknak? Nem a! De hát
akkor az a magyar ember, akinek szerencsétlensége, hogy õt viszonyai Ausztriában, Csehországban stb. élni kényszerítik, miért ne örülhessen a betûknek, melyek nemzetének szép elõrehaladását, nemes tökéletesedését, magasztos törekvéseit hirdetik? Csak azért-e, mivel a
Pesti Hírlap hozza? Mégpedig azért, mert valamennyi hírlap közül a Pesti Hírlapban találni a
legtöbb igazat és tartalmasat. (Görgey tehát azt találta „igaznak”, amit Kossuth írt.) Ó királyok, ti testvértagadók, kényurai a népnek! És miniszterek, ti királyok zsarnokai, mikor nõ
meg a fületek elég nagyra, befogadni az udvaroncok hízelgésein felül még egy szemernyi
igazságot is csenevész agyatok és szívetek számára?!” (Görgey István: Görgey Artúr ifjúsága, 182. o.)
Látjuk tehát, hogy Görgey nemcsak 48-as, hanem a legjellegzetesebb forradalmár lélek
volt, aki már ifjúkorában meg volt fertõzve a francia forradalom gyûlölködõ szellemétõl. Hiszen ilyen hangon még Kossuth se írt, bár bizonyára csak azért nem írt így, mert õ a nyilvánosságnak és cenzúrázva írt.
Március 18-án a bécsi és prágai forradalmak hatása alatt ezt írja haza Görgey: „Bárcsak
hazánkfiai már eltörölték volna a robotot, ezt a pokoli átkát az emberi nemnek”. (Miért lettvolna az annyira „pokoli átok”? Régen a jobbágytelket kapta a paraszt az uraságnak teljesített
munkájáért, ma pedig pénzt kap érte. Ez a munka, a robot, sokkal elõnyösebb volt rá, mint
ma a pénzzel való fizetés, mert akkor közel sem erõltette meg magát úgy, mint mikor napszámba megy, s ráadásul akkor urasága védelme alatt is állt, míg ma nincs védõje.)„Igaz, hogy én könnyen beszélhetek – folytatja Görgey –, mert nem vesztek vele semmit(nem volt birtoka s így neki senki sem robotolt), hanem... ha rajtam áll, eltörlöm a nemességet. Itt aztán csakugyan veszteséggel járok.” (Görgey István i. m., 334. o.)Pedig hát éppen nem volt olyan nagy veszteség, ha valaki olyan nemességrõl, mely a címen a nyegleségen és hetvenkedésen kívül már semmi mást nem jelentett, lemond.

221Ebbõl láthatjuk csak igazán, mennyire megvolt a forradalmár Görgeyben az az üres nemesi büszkeség, melyre azok, akik haladó embereknek mondják magukat, annyira haragudtak.
Hogy Görgey csakugyan forradalmár volt, mutatja, hogy mint Jókai, õ is lemondott az„y”-ról és áttért az „i”-re neve használatában. S láthatjuk, milyen nagy áldozatnak tekintette õ
még ezt a csekélységet is. Pedig hát a Rákócziak is „i”-vel írták a nevüket, meg a Telekiek,
meg a Gyulaiak is, pedig õk nem mondtak le semmirõl. De hát éppen a koldus-nemes volt
legbüszkébb a nemességére, mert neki valójában csak az „y”-ja volt.
Aztán ne feledjük, hogy az egész magyar forradalom alatt senki sem követett el olyan
véres, olyan vakmerõ, olyan igazi jakobinus lelkületre valló tettet, mint a kezdõ s még csakõrnagy Görgey gróf Zichy felakasztatásával. Igaz, hogy rosszakarói ráfogták, hogy ezt csak
azért tette, hogy magára vonja a figyelmet s hírnevet szerezve hirtelen magasra törhessen(ami valóban be is következett), azonban annyi kétségtelen, hogy ilyen véres tettel csak olyan
ember kívánhatja magára vonni a figyelmet, aki testestõl-lelkestõl forradalmár. Görgey tehát– legalábbis pályája elején – még ilyen forradalmár volt.
De Görgey e forradalmár lelkülete megmaradt egész a szabadságharc végéig. Még Buda
ostroma alatt, 1849. május 13-án is így ír Kossuthnak:„Henczy tábornok fenyegetését tegnap estve borzasztóan teljesítette. Jól célzott számos
lövések által sikerült neki a pompás Duna-sort több helyeken egyszerre meggyújtani. A tûz
nagy szél által élesztve csakhamar elterjedt és Pestnek legszebb részét hamuvá tette. Borzasztó látvány volt. Az egész várost lángtenger borította és a füstgomolyok közepette az égõ gránátok csillagzáporként iszonyatos dörgéssel zuhantak e szerencsétlen városra. Nincs toll,
mely e látvány nagyszerûségét egész valóságában leírhatná, de én részemrõl az egész tüneményben az ausztriai dinasztia halálpompájára gyújtott fáklyák lobogását láttam, mert akibene hazában még egy szikrája volt a kegyeletnek e hitszegett dinasztia iránt, azt a tegnapi tettörökre kiirtotta.”
Látjuk tehát, hogy a Világostól ekkor már nem messze álló Görgeyben is még mindig
milyen féktelen gyûlölet tombolt az uralkodóház ellen! Mennyire forradalmiak még ekkor isa kifejezései! Forradalmár módra mennyire eltorzította a logikáját a gyûlölet, mellyel még
Henczy legegyénibb cselekedetét is egyszerûen a Habsburgok bûnének tartja. Sokkal nagyobb logikátlanság és igazságtalanság ez, mint hogyha valaki Görgey kegyetlenségeit és
cinizmusát egyszerûen a magyar szabadságharc kegyetlenségének és cinizmusának tulajdonítaná. Görgey ugyanis ennek a szabadságharcnak sokkal jelentõsebb tényezõje volt, mint
Henczy a Habsburgoknak. Ebbõl is láthatjuk, hogy Görgey úgy is, mint forradalmár, úgy is
mint protestáns (azt nemigen mondhatom, hogy úgy is, mint magyar, mert hiszen magyarnakakár vérségileg, akár anyanyelvében alig volt mondható) egyénileg is feneketlen gyûlölõje
volt a Habsburg háznak annyira, hogy még Henczy bûnére is erõszakkal ráfogta, hogy az
uralkodóház bûne. Neki tehát 48 valóban szívügye volt, épp úgy mint Kossuthnak.
Az is Görgey volt, nem pedig Kossuth, aki legelõször (Kruloff ezredes útján) és akkor
még minden kormánymegbízás vagy engedély nélkül azt üzente Paskievicsnek, hogy a magyar nemzet sokkal szívesebben látna királyául egy Romanovot, mint egy Habsburgot.
(Steier: Haynau és Paskievics, II., 7. o.). Késõbb pedig, mikor a fegyverletételi tárgyalások
kezdtek már komolyan megindulni, azt jelentette ki az oroszoknak, hogy csak elõttük hajlandó letenni a fegyvert, de inkább a véres megsemmisülést választja, mintsem az osztrákok (tehát a saját törvényes uralkodója) elõtt szánja rá magát erre a megalázásra.
Pedig hát arra még csak gondolni sem lehet, hogy Görgey mindezeket nem szabad akaratból vagy nem önkéntes kezdeményezésbõl tette. Senki mástól nem függött a dolog, mintcsupán tõle.
Görgey forradalmársága és Habsburg gyûlölete tehát egészen kétségtelen. Õszinte belsõ
érzelmei a forradalom és a szabadságharc legõszintébb hívévé tették. Kétségtelenül sokkal
radikálisabb 48-as volt, mint Mészáros, Eötvös vagy akár Batthyány.

222

Viszont ezzel szemben épp oly kétségtelen bizonyítékaink vannak arra is, hogy Görgey a
megértés, az uralkodóházzal való kiegyezés híve volt, összeköttetésben állott a debreceni országgyûlés ún. békepártjával, Kossuth titkos ellenzékével, sõt még azzal a tervvel is komolyan foglalkozott, hogy ezt a pártot s vele természetesen önmagát is Kossuthtal szemben
fegyveres államcsínnyel segíti uralomra. De Görgey és tisztikara már 1849 legelején is Kossuth-ellenes nyilatkozatot adott ki (rögtön a fõvárosnak Windischgrätztõl történt elfoglalásaután) és V. Ferdinándhoz való hûségét hangoztatta.
Mivel Görgey belsõ meggyõzõdése szerint egészen véresszájú forradalmár volt, s ez amellette szóló sok bizonyíték miatt letagadhatatlan, a dolgot nem lehet megmagyarázni, mint
csak következetlenséggel, jellemtelenséggel. Görgey pesszimista volt, lenézte a honvédeket(ezért akasztatta és lövette õket agyon olyan könnyen, ezért nem gondoskodott még tisztességes eltemettetésükrõl sem) s elejétõl kezdve tisztában volt azzal, hogy a szabadságharc
végeredménye csak a bukás lehet. Ezért – forradalmár elvei feláldozásával, sõt egyenes lerontásával – erre az eshetõségre is elõre biztosítani akarta magát. Ezért bánt olyan feltûnõen
jól az osztrák foglyokkal s halmozta el õket megbecsülése jeleivel. Mészáros azt írja, hogy
honvédtábornok korában is állandó titkos összeköttetésben volt egyes osztrák tisztekkel.
Amit Mészáros állít, arról bizonyosak lehetünk, hogy nem alap nélküli mendemonda. De
Mészáros ezzel természetesen nem azt akarja mondani, hogy ennek az összeköttetésnek a célja a hadititkok, tehát a 48-as nemzet elárulása volt, hanem részint régi barátságból történt, részint elfogulatlansága fitogtatásából, részint önmaga biztosításából az esetleg kellemetlenjövõre. Görgey lelke, meggyõzõdése Kossuth ügyéé volt, de részint mert a sikerben nem bízott, részint diplomáciából egyszerre két vasat tartott a tûzben: itt is egyet, meg ott is. Nem
volt áruló, de nem is volt igazi jellemes ember.
Jellemes, becsületes embernek tartható-e az, aki annyira elítélte a régi világot s oly ádázgyûlölõje volt a Habsburgoknak, mint Görgey, aki annak ellenére, hogy a császár-király felesküdött tisztje volt, sõt a gyûlölt dinasztia jóvoltából magyar, sõt protestáns magyar létére
ingyen tanulhatott ki tisztté a tullini híres tüzérképzõ iskolában, de mégis olyan véresszájú
kifejezéseket használ, mint tõle az imént láttuk: aki egy gróf Zichyt menten felakasztat, mihelyt nála Jellasics kiáltványait találja, noha semmi bizonyítéka sem volt arra, hogy ezeket akiáltványokat terjesztette is, sõt még arra se, hogy nem csak kénytelenségbõl, hanem szívesen fogadta el õket és tartotta magánál, hogy arról ne is szóljunk, hogy a törvényes király kiáltványai voltak?
Mit szóljunk hozzá, hogy mindezek ellenére 1849. január elején a váci kiáltványban
ugyanõ nyíltan megtagadja a közösséget Kossuthtal és pótkormányával, ezt törvénytelennek
nyilvánítja, s kijelenti, hogy csak V. Ferdinándtól (mikor már régen Ferenc József uralkodott)s a tõle kinevezett (de tõle már rég el is bocsátott) hadügyminisztertõl, Mészárostól fogad el parancsokat (de aztán ugyanennek a Mészárosnak nem engedelmeskedik s még csak nem is mutatja
magát nála, mikor Debrecenben jár), s mikor ugyanakkor azok elõtt, akik nem voltak törvényes
feljebbvalói, de érvényesülése tõlük függött, tisztelgett, sõt nekik egyenesen hízelgett?
S az V. Ferdinánd iránti állítólagos hûséget ugyanaz a Görgey hangsúlyozza a nyilvánosság elõtt, aki kevéssel elõtte november 26-án még így írt Windischgrätznek:„Mi a nemzet képviselõiben ismerjük fel azon hatalmat, mely egyedül intézkedhetik törvényesen Magyarország ügyei felett: hogy e hatalom kifolyását, a Honvédelmi Bizottmányt,tökéletesen jogszerû kormányunknak tekintjük: ennek rendeléseiben az összes nemzetnek az
alkotmányos többségben nyilatkozó akaratát hisszük kijelentve lenni és valamint e meggyõzõdésünkben eddig minden parancsait híven teljesítettük, úgy ezentúl is, sem biztatás, sem fenyegetés által meg nem ingatva, rendeléseit kötelességeink szerint teljesíteni szentül fogadjuk.”
Továbbá: „Tiltakozunk azon valótlan állítás ellen, mintha minden eddig kelt kormányintézkedések egyes magánszemélyek tettei, az egész nemzet pedig és vele mi egyes pártütõk elámított, vak eszközei volnánk.” (Steier: Az 1849-es trónfosztás, 13. o.)223

Látjuk tehát, hogy Görgey egy jó hónap alatt ugyancsak megtagadta azt, amit elõtte
„szent kötelességként” megtartani fogadott, s bizony olyan politikai és meggyõzõdésbeli tojástáncot, mint itt Görgey mutat, keveset találunk a világtörténelemben. Ez azonban még nem
lenne olyan baj, se szégyen, mert hiszen tévedni emberi dolog, téves eszméket megváltoztatni pedig egyenesen becsületesség jele. Csak az a baj, hogy ezt a váci proklamációt [kiáltványt] Görgey közel sem azért adta ki, mintha a meggyõzõdése változott volna meg, mert õ –Budavár ostromakor írt levele Kossuthoz és az oroszokkal folytatott fegyverletételi tárgyalásai bizonyítják – továbbra is az maradt, aki volt: forradalmár és Habsburg-gyûlölõ. Az uralkodóház iránti hûségnyilatkozatait tehát meggyõzõdése ellenére, egyedül csak érdekbõl tette.
Ekkor még az az érdek, mely vezette, nem az volt, hogy diktátor lehessen. Elképesztõ
elvváltoztatása ekkor még csak azért történt, mert seregének éppen legtehetségesebb és számára legnélkülözhetetlenebb törzstisztjei voltak olyan politikai meggyõzõdésûek, mint amilyen a váci proklamációban megnyilvánul. Õk akarták magukat biztosítani a császár-királyra
letett eskü megszegése ellen.
Görgey, mivel nem nélkülözhette õket, inkább ország-világ elõtt megtagadta elveit (természetesen csak külsõleg), mintsem seregét felbomolni engedje s vele maga is senkivé váljéks így kénytelen legyen visszatérni gazdatisztnek fukar, maradi s idõs nõrokona birtokára, noha éppen azért lett honvédtiszt, még katonaesküje megszegése árán is, hogy ebbõl az alacsony s neki oly tûrhetetlenül megalázó állapotból megszabaduljon.
Görgeyt tehát e jellemtelen lépés megtevésében nemcsak seregének a szétzüllesztéstõl
való megóvása (tehát a „hazafias” cél) vezette, hanem egyéni, önzõ érdek is. Hogy hadvezér,
mégpedig gyõztes hadvezér maradhasson, neki legalább annyira érdeke volt, mint a forradalmi értelemben felfogott hazának. Pedig hát még nemzeti érdekbõl is csak Machiavelli elmélete s Hitler vagy a kommunisták gyakorlata szerint szabad ilyen eszközökhöz folyamodni,
de a keresztény erkölcs, sõt akár csak a férfias becsület szempontjából sem.
Ezért a derék Mészáros sem becsülte a hazájukat még esküszegés árán is szolgáló embereket. Mikor például a fiatal Egressy Ákos (Gábornak, a nagy színésznek a fia és Béninek, azeneszerzõnek az unokaöccse) osztrák fogságba esése után, visszaélve a császáriak becsületességével és bizalmával, akik, mivel becsületszavát adta, hogy meg nem szökik, teljes mozgási
szabadságot adtak neki, ezt szökésre használta fel, mikor utána a 48-as hadügyminisztériumban szolgálatra jelentkezett. „Mészáros szobájába hívatott, szolgálati ridegséggel hallgatta
végig a velem történteket, majd így szólt: Szavát adta Ön, hogy meg nem szökik?”„Követelték, tehát adnom kellett” – felelém. (A kis hamis. A szabadságot becsületszava
ellenében kapta, de senki sem kényszerítette rá, hogy el is fogadja. A szabadságot senkire
sem szokták sehol rákényszeríteni. Sehol sem erõszak a palacsintaevés. Még a jóságos osztrákoknál sem.)„Akkor Ön jó hazafi ugyan, de rossz tiszt. Önnek nem lett volna szabad megszöknie –mondá, s ezzel elbocsátott.” (Egressy Ákos: Emlékeim, 88-89. o.)
Okulhatott volna a 48-as hazafiság a nála magasabb erkölcsi színvonalon álló hadügyminiszter kioktatásából. Akkor a honvédek Temesvárott és annyi más alkalommal sem viselkedtek volna olyan szégyenletesen. Azoktól ugyanis, akik hazájukat csak becsületszavuk
megszegésével tudják szeretni, semmi jót sem lehet várni. Hogy okulhatott volna azonban
Egressy Mészáros dorgálásából, mikor látnia kellett, hogy más 48-as honvédhatalmasságok
nemcsak meg nem botránkoztak eljárásán, hanem megdicsérték érte, tettét hazafiságnak, hõsiességnek tekintették, s úgy látta, hogy imponált nekik vele.
Hitler és a kommunista istentelenség szelleme tehát már akkor is igen el volt terjedve
köztünk. Jókai késõbb szigorú erkölcsi elvei miatt meg is rótta lapjában „a copfos” hadügyminisztert. Ezek a „hazafiak” egyébként Mészárost állandóan „rótták”. Nekik a becsület és azadott szó komolyan vevése – úgy látszik – csak bosszantó „copf” volt.

224

Görgeyt a 48-asok a váci nyilatkozat óta nem tekintették megbízható hazafinak. Pedig
nyugodtan annak tarthatták volna, mert láttuk, hogy a váci kiáltvány részérõl csak a körülményekhez való alkalmazkodás volt (állítólag a haza kedvéért), de forradalmi és „hazafias” elvei utána is ugyanazok maradtak. Õ épp oly Kossuth-szabású hazafi maradt továbbra is, mintazelõtt volt. Kossuthnak azonban Görgey ezek után még akkor sem kellett volna, ha mindezt
tudta vagy elhitte volna. Görgey ugyanis most már olyan nagy volt, hogy vetélytárs lett belõle, neki pedig legfontosabb elve az volt, hogy a hazát nemcsak megmenteni kell, hanem nekikell megmentenie. Vetélytársat e jóban sem tûrt maga mellett.
Az volt a baj, hogy Görgey ugyanilyen ember volt. Õ meg Kossuth nélkül, tehát szintén
egymaga, vagy legalább olyan emberek társaságában akarta megmenteni a hazát, akik elismerték az õ magasabbrendûségét s neki hízelgõi voltak. Görgeynek is nemcsak a Habsburggyûlölet és a radikális forradalmi elvek voltak a fontosak, hanem a hatalom, a hír és adicsõség is. Ez utóbbi törekvéseinek azonban szintén útjában állt Kossuth. Ezért lettek s voltak egymás ellenségei, s ezért nem lehetett ezen segíteni.
Míg azonban Kossuth célja: az õ elvei értelmében felfogott haza megmentésére és a hatalomnak kezében való megtartására csak színészi pózokat és apró (de állandó) álnokságokat
használt, addig Görgey nyílt elvtagadásokat (hacsak külsõleg is) és következetlenségeket.
Kossuth eljárása kicsinyesebb és ellenszenvesebb, Görgeyé megdöbbentõbb.
Görgey aztán ettõl kezdve állandóan folytatta ezt a kettõs játékot, lelkében továbbra ismegtartotta és ápolta forradalmi elveit és Habsburg gyûlöletét, de ugyanakkor a dinasztiával
való kibékülni akaróknak is titkos feje és pártfogója lett és maradt. Így történhetett meg aztán
az a botrányos és az egész világtörténelemben párját ritkító dolog, hogy az a Görgey, aki januárban a váci kiáltványt adta ki, s „örökre” lekötötte magát a Habsburg ház mellett, áprilisban, mikor Kossuth hazugságok és csalások árán kierõszakolja a dinasztiának a tróntól való
megfosztását, s Görgey a váci kiáltványt kiadó tisztjeivel egyetértésben ezt az eljárást természetesen el is ítéli, azért ugyanebben a trónfosztó kormányban minden lelkiismeret-furdalás
nélkül fogadja el a hadügyminiszteri tisztet. Ki látott már ilyen elvtelenséget és következetlenséget? Elítéli és ugyanakkor szolgálja és képviseli, sõt kardjával védi is azt, amit elítél!
Láttuk, hogy Görgey elveinek nagyon is megfelelt az ilyen kormányban való hadügyminiszterség, de ugyancsak nevetségessé tette vele a váci kiáltványt, s azt a szerepet, melyet õ anyilvánosság elõtt azóta állandóan játszott. De növeli a következetlenséget és jellemtelenséget, hogy Görgey mint a trónfosztó kormány hadügyminisztere, õ is megmaradt békepártinak, tehát az uralkodóház hívének és fenntartotta az összeköttetést, sõt csak most kezdte eligazán azokkal, akik az uralkodóházzal kiegyezni akartak. S mindezt elvei ellenére (éppen ez
volt a legnagyobb jellemtelenség), tisztán csak azért, mert õ a forradalom gyõzelmében még
akkor sem bízott, mikor diadalai tetõpontján állt s ezért biztosítani akarta magát erre az eshetõségre is. Legfõképpen azonban azért, mert ha õ is a forradalom híve marad, akkor csak
Kossuth alattvalója, tehát csak a második ember lehetett, míg így Kossuth vetélytársa és siker
esetén a nyeregbõl való kiütõje és leteperõje is lehetett volna.
Hogy csakugyan nem elvbõl, hanem elvei ellenére, érdekbõl vagy csak Kossuth elleni
bosszúból követte ezt a politikát, ugyancsak bebizonyította azzal, hogy mikor végül õ lett akorlátlan úr és egyedül rá volt bízva Magyarország sorsának intézése, õ volt az, aki még egy
Romanovot is szívesebben eltûrt volna Magyarország élén, mint Habsburgot.
Õ is elkövetett tehát az uralkodóház iránt legalább akkora hûtlenséget és a kibékülést
legalább annyira lehetetlenné akarta tenni, mint Kossuth április 14-i trónfosztása. A legvégén, Világosnál pedig õ az, aki legjobban hangsúlyozza, hogy az orosz és csakis az oroszelõtt teszi le a fegyvert. Az elõtt a Habsburg elõtt, akinek javára éppen õ adta ki a váci kiáltványt, semmiképpen se. Neki ennél még a halál is jobb. Ki látott már ekkora ellentmondást
és ekkora következetlenséget?

225

Világos
Nem hiába nem az ész, hanem a forradalmár gyûlölete vezette fegyverletételekor is dinasztiagyûlölete hangsúlyozásában, de ez volt Görgey élete legnagyobb baklövése, melyet
keserû csalódás követett. A maga életét megmentette vele (de azt meneküléssel is megmenthette volna), de tábornoktársait bitóra juttatta általa, mégpedig egyedül õ juttatta oda, mert haazok sem bíznak úgy, mint õ e lépése eredményében, akkor õk is elmenekülhettek volna s
legkésõbb 67-ben mindnyájan dicsõséggel haza is jöhettek volna. Görgey életét, de csak azéletét és csak az õ életét megmenthette ugyan a cár, de köszönet ugyancsak nem volt sok ennek a most már a szó szoros értelmében vett „rongy” életnek a megmentésében.
Honfitársai bizalmát és becsülését elvesztette vele, s ezt betetõzte még gyûlölt vetélytársának, Kossuthnak a legmélységesebben jellemtelen, de miatta mégis oly nagy hitelre és elterjedésre talált vádja az õ hazaárulásáról. Õ maga életben maradt, de egy olyan császár
alattvalójaként, akivel szemben – noha egész addig olyan ravasz róka tudott lenni, hogy senki
sem tudta kiismerni, senki sem tudta megállapítani, mi lakik a belsejében – közszereplése
legutolsó heteiben annyira levetette az álarcot s annyira kimutatta gyûlöletét, hogy Magyarország trónján nyíltan Romanovot akart az itt már 400 éve meggyökeresedett régi uralkodóház helyett, s méltán keserítette el királyát azzal, hogy szereplése utolsó percében is nyíltan
tudtára adta, hogy önként nem akar alattvalója lenni. Az oroszok, nem pedig saját királya
csapatai elõtt teszi le a fegyvert, egyedül csak azért, mert tudja, hogy honfitársai elõtt ez anépszerû, ezzel lehet tapsokat szerezni, ezzel lehet a „hazafiságot” legjobban bebizonyítani.
Világos, hogy Görgey mindezt nem hazafias vagy forradalmár önérzetbõl tette. Az önérzet nagy, tûrhetetlenül nagy volt ugyan benne, de azért sohasem akkora, hogy miatta nem azéletét, hanem akár csak érvényesülését is kockáztatta volna. Csak abban tévedett, hogy túlságosan lekicsinyelte a saját királya hatalmát és túlságosan is nagyra tartotta a cárét. Azt hitte,hogy a cárral szemben az õ királyának nincs és nem is lehet önálló akarata. Azt gondolta,
hogy a cár is olyan, mint õ és elvbarátai, akiknek a hiúság és az érdek elõbbre való, mint az
elvek, s ezért forradalmár létére is megbecsüli és megjutalmazza majd azokat, akik neki hízelegnek. A cár azonban még Görgeyben sem tudta becsülni a lázadót vagy a forradalmárt. De
Ferenc József sem volt a cár egyszerû szolgája, bár – de csak azért, mivel korban apja, sõtnagyapja lehetett volna (hiszen a nagyapjának volt a barátja) – kezet csókolt neki, mikor találkoztak.
Ez a nagy és keserû csalódás rettenetesen megviselte a mindig fölényes, rideg és cinikus
Görgey lelkét s úgy látszik, s el is lehet hinni, hogy lényeges és végleges átváltozást okozottbenne, mégpedig jó irányban. A szenvedés nemesít. De lehet-e nagyobb lelki szenvedést elképzelni annál, ha valaki, s ráadásul még egy rideg, fölényes, gõgös ember, aki büszkeségében magába temeti fájdalmát és nem keres vigasztalást senkinél, nem is panaszkodik
senkinek, egész életén keresztül kénytelen viselni a hazaárulás vádját s emellett itt él azok
között, akik e rettenetes váddal terhelik, vagy legalábbis elhiszik róla, s mikor e vád lényegében hamis, s mikor viszont vele szemben azt, aki a nemzeti szerencsétlenség elõidézésében
még nála is bûnösebb volt, Kossuthot, a vetélytársát, a legnagyobb hazafinak kiáltják ki s
olyan népszerûséggel, tisztelettel, rajongással övezik, amilyen aligha jutott még nemzete részérõl embernek.
Aztán milyen kín s szégyen lehetett, hogy tábornoktársait, ha akaratlanul is, de mégiscsak õ juttatta bitóra! S itt még külön szégyen tapad Görgeyre: Elfogadta a maga számára akegyelmet akkor, mikor bajtársai számára nem volt kegyelem, noha láttuk, hogy szóval azt
ajánlotta fel az orosznak, hogy ha áldozatra van szükség, akkor csak õ legyen az. Ezenkívül
szavát is adta tábornokainak, hogy ügyét nem választja el az övéktõl, tehát a kegyelmet nem
fogadja el, ha õk sem kapják meg. És mégis elfogadta, nem is tiltakozott ellene, kísérletet
sem tett arra, hogy bánjanak vele is úgy, mint a többivel. Pedig ha nagyon erõsködött volna, s226

látták volna, hogy viselkedése komoly, õt akkor sem végezték volna ki, de viszont lehet,hogy ennek hatására valami kegyelmezést mégiscsak gyakoroltak volna a többiek között is.
Görgey azonban néma maradt. Nagy, igen nagy szégyen ez egy katonára, különösen pedig a büszke, önérzetes, mindig fölényesen viselkedõ Görgeyre. Steier nem is tudja másképp
védeni – bármennyire pártolja már csak mint földijét is –, minthogy idegösszeroppanás történt vele. Igen ám, de az önzés, gyávaság vagy jellemtelenség akkor is szégyen, ha új néven
hívjuk, ha idegösszeroppanásnak nevezzük. Akikre haragszunk, például ha Habsburgokról,
Castaldoról, Bastáról, Carafáról, Haynauról van szó, azokat esküszegõknek, vagy vérszopó
szörnyetegeknek nevezzük és tartjuk; akik pedig kedvesek elõttünk, mert Bocskai, Bethlen
vagy Rákóczi, Görgey vagy Kossuth a nevük, azokat, ha viselkedésük becstelenségét magunknak is el kell ismernünk, akkor „érthetetlen” idegösszeroppanást állapítunk meg. Így természetesen a talmi hõsök is megmaradhatnak hõsöknek.
Ha komolyan akarjuk venni Görgeynek ezt az idegösszeroppanását, vagyis ha a felelõsség alól felmentõ, lelkileg beszámíthatatlan állapotnak tekintjük, akkor csakugyan mentséget
jelent, de ebben az esetben csak úgy érthetjük a dolgot, hogy az illetõ valóban beszámíthatatlan állapotban cselekedett, vagyis pillanatnyilag elvesztette az eszét. Azonban Görgeyben errõl szó sem lehet.
Steier letargiát is emleget, de mindenki tudja, hogy a letargia nem beszámíthatatlanság.
És hogy Görgeynek ez a letargiája mennyire nem jelent beszámíthatatlanságot, sõt hogy még
az aktivitását sem zárja ki, azt jól láthatjuk abból, hogy Görgey e „letargiája” és „idegösszeroppanása” alatt egymás után írta a leveleket Kazinczynak (természetesen nem a költõnek,hanem a honvédvezérnek), hogy õ is tegye le feltétel nélkül a fegyvert, Arad, Komárom,Munkács, Pétervárad honvédparancsnokainak, hogy õk is adják fel a várukat.
A legborzasztóbb azonban az, hogy Görgey mindezen felszólításokat akkor írta, mikor
már tudta, hogy õt az oroszok becsapták, amnesztiáról szó sem lehet, s élete megtartásáért isegyedül csak neki kezeskednek, másnak senkinek. Az a Görgey tehát, aki tábornoktársainak
szavát adta, hogy nélkülük õ sem fogadja el az amnesztiát, a kegyelmet nemcsak elfogadta
nélkülük, hanem még olyan különszolgálatot is tett érte, melyek tábornoktársai életére, sõtmagára a hazára is károsak voltak. Ha ugyanis a várakat nem feltétlenül adták volna fel, avértanúk életét, vagy legalábbis egy részük életét alkudozással meg lehetett volna menteni.
Mindenki engedelmeskedett Görgey felszólításának, tehát mindenki feltétel nélkül adottfel, csak Klapka, azaz a komáromiak nem. De viszont Klapkának egész más hangon is írt
Görgey, mint a többieknek, s õt nem szólította fel kereken a feltétel nélküli megadásra. Aradvára például épp oly erõs volt, mint Komárom, és épp oly hosszú idõre el volt látva lõszerrel
és eleséggel, s ráadásul még olyan kemény parancsnoka volt, mint Damjanich. Ha Arad isépp úgy tartja magát, mint Komárom, épp oly elõnyös feltételeket vívhatott volna ki az õrség
számára, mint az. Görgey azonban Damjanichnak egész más hangon írt, mint Klapkának.
Damjanich hitt neki, s hogy õ is bitóra került, még jobban Görgey lelkén szárad, mint a többi
Aradon kivégzett tábornoké.
„A kétségbeesés szülheti csak az ilyen lelki összeomlásokat – írja Steier (Haynau és
Paskievics, II., 263. o.) –, mert máskülönben Görgeynek minden idegszálával, lelkének minden megnyilatkozásával tiltakoznia kellett volna a többi tábornoktól való elválasztása ellen és
még Nagyváradon is elég alkalma volt és lehetett a többi sereg megadására vonatkozó felszólítása körüli szolgálataiért ellenszolgáltatásokat és feltételeket szabnia.”„Mihelyt Görgey látta, hogy csapdába került, egyetlen sort, egyetlen szót, egyetlen betût
sem lett volna szabad az oroszok és az osztrákok akciójának megkönnyítésére áldoznia. Ezzel szemben Görgey éppen az ellenkezõjét cselekedte. Behatóan informálta Paskievicset a
még fennmaradt magyar seregrészekrõl és egyre-másra küldözgette Paskievics után a leveleket Aradra, Munkácsra, Péterváradra, Komáromba, Kazinczyhoz, hogy adják meg magukat.
A fogságban levõ diktátor úgy szerepelt, hogy Paskievics szószólója.

227

Lehetséges, hogy Görgey azt még remélte, hogy ezzel talán kiküzdi bajtársai amnesztiáját, enyhítheti a császáriak bosszúszomját. Ez azonban elhibázott okoskodás volt, mert megerõsítette az ellene támadt gyanúsító híreket. Paskievics ugyan megígérte, hogy az amnesztiaérdekében közbenjár, de sikerrel nem bíztatta Görgeyt, aki már augusztus 16-án Zichy Ferenc
gróftól, tehát kompetens [illetékes] forrásból hallhatta, hogy amnesztiáról szó sem lehet.”
Az igazság az, hogy Görgey nem „csapdába került”, hanem látnia kellett, hogy ostoba és
túl hiszékeny volt. Túlbecsülte az oroszok s túlságosan lebecsülte Ferenc József, illetve
Haynau hatalmát, s nemcsak felségsértés és hûtlenség volt tõle, hanem egyúttal ostobaság,
együgyûség is, hogy egyedül csak az oroszok elõtt tette le a fegyvert, mégpedig a saját királya seregének becsmérlése közepette. A jellemtelenség pedig az volt tõle, hogy mikor már ezt
tudta, s mikor már Paskievics külön is közölte vele, hogy az õ életén kívül bajtársai egyikének életéért sem kezeskedhetik, akkor is megmaradt az ellenség vak eszközének, s leveleiben
egymás után szólította fel bajtársait olyan tettekre, melyek nemcsak a hazára voltak ártalmasok, hanem végzetesek voltak azok életére is, akiket felszólított.
Damjanich s az aradi honvéd helyõrség üzent az oroszoknak, hogy amnesztia fejében az
osztrákok elõtt ugyan nem, de õelõttük hajlandók letenni a fegyvert s átadni a várat. Damjanichék tehát még mindig folytatták Görgey ostobaságát. Azt hitték, hogy Ferenc József országában is a cár parancsol. Olyan ostobaság volt ez, melyet csak a 48-as hazafias gyûlölet
féktelensége tud megmagyarázni, mely teljesen el tudta homályosítani az észt. Az oroszoktól
jellemtelenség volt, hogy ahelyett, hogy felvilágosították volna õket, hogy õk nem a cár alattvalói, s így a cár nem adhat nekik amnesztiát, egyszerûen átvették tõlük a várat. Igaz, hogy
felhozhatták a maguk mentségére azt, hogy az ellenséget nem szokás figyelmeztetni ostobaságára, s joggal gondolhattak arra, hogy ezt Damjanichéknak is kell tudniuk.
De Damjanichéktól sem volt valami hõsi dolog a várnak az oroszok részére ilyen, szinte
feltétel nélküli felajánlása. Igaz ugyan, hogy a vár végleges megtartásáról most már szó sem
lehetett, de az is igaz, hogy aki olyan lelkes hazafi, mint amilyennek õk tartották magukat és
aki úgy tud gyûlölni, mint ahogyan õk gyûlölték az „osztrák házat”, az nem szokott az eszére
hallgatni és nem ismer lehetetlent. Ha másra nem, arra gondolhattak volna, hogy „qui habet
tempus, habet vitam” [aki idõt nyer, életet nyer]. Egy negyedévig, sõt talán egy félévig is tarthatták volna még magukat, s addig könnyen történhetett volna még valami, ami segít rajtuk.
Aztán nem csak az számít, hogy elbukik-e valaki vagy nem, hanem az is, hogyan bukik
el. Hiszen a történelem nagyjai azzal szerezték dicsõségüket, hogy nem voltak „józanok”, hanem a lehetetlent is megkísérelték. Erõs akaratukkal és kitartásukkal aztán nemegyszer még ajózan ész ellenében is el tudták érni kitûzött céljukat. Sajnos, Arad õrsége (s általában az
egész 48) nem ilyen volt. Bennük, úgy látszik, lelkesedés és hazaszeretet nemigen volt, csak
osztrákgyûlölet, s ezért azt hitték, hogy mindkettõnek egyaránt eleget tesznek azzal, ha kijelentik, hogy az orosznak átadják a várat, de az osztráknak (értsd: a saját királyuknak) nem.
Hazafiságuk képmutató volt még ebben is, mert jól tudták, hogy a várat ezzel tulajdonképpen „az osztrákoknak” adják át, mert azt csak nem gondolták, hogy Arad ettõl kezdve
orosz birtok lesz és marad az „osztrák” birodalomban? Arad honvédõrsége „az osztráknak”
semmiképpen sem volt hajlandó átadni a várat, de az oroszoknak annyira és oly szívesen,hogy meg sem várták, hogy kérje tõlük, hanem õk üzentek érte, tehát egyenesen kínálták neki. Különös hõsiesség és hazafiság.
Egy olyan erõs és mindennel ellátott várat, mint 49-ben Arad, egyszerûen csak amnesztiaígérete mellett minden erõfeszítés, idõfecsérlés és költség nélkül megkapni igazán olyan
eredmény volt, melyre az oroszok még álmukban sem gondolhattak. Ámde – hasonló esetekben többnyire így szokott lenni – Damjanich és katonáinak kishitûsége nem örömteli beleegyezésre, hanem az õrséggel szemben követelésekre indította az oroszokat. Hiszen
köztudomású, hogy evés közben szokott megjönni az étvágy. Damjanichék önkéntes kínálkozására „Rüdiger Görgeyt felszólította, hogy intézzen levelet Aradvár parancsnokához, hogy228adja meg magát feltétel nélkül (tehát anélkül, hogy az amnesztiát akárcsak megígérnék neki”.
(Steier, II., 265. o.)Igazán felháborító kívánság. Görgey igazán joggal válaszolhatta volna: De uraim, hogy
lehet ilyet józan ésszel kívánni egy erõs és mindennel hosszú idõre ellátott vár vitéz õrségétõl: Hiszen ez az õrség azáltal, hogy a vár feladása ellenében csak életét, vagyonát és becsületét kívánta, mást semmit, már úgyis a képzelhetõ legnagyobb engedékenységet tanúsította.
Magát kegyelemre megadni, úgy, hogy még a védõk puszta életét se biztosítsák, csak olyan
vár szokta, amely már nem védhetõ vagy élelmiszere utolsó adagját is kiosztotta. De különösen hogy lehet ezt a felszólítást éppen tõlem kérni, akit Önök rútul megcsaltak (mint a késõbbi történetíró írja: „csapdába ejtettek”), aki tábornokommal szintén kegyelemre adtam meg
magamat, s máris tudtomra adták már, hogy kegyelem egyedül csak számomra lesz, de senkimásnak?!
Görgeynek még csak vakmerõségre vagy bátorságra sem lett volna szüksége ahhoz, hogyígy beszélhessen, hiszen maguk az oroszok is annyira szégyellték, hogy Görgeynek nem adhatták meg, amit ígértek (bár csak az alantasabb közegek ígértek határozottan; maga Paskievics, sõt Rüdiger is csak biztattak, kecsegtettek, de nem ígértek), hogy Görgey részérõl améltatlankodást s annak visszautasítását, hogy õ is ugyanúgy bánjék társaival, mint ahogyan
vele az oroszok bántak, csak természetesnek tarthatták volna. Ezzel szemben az történt, hogy
Görgey „ezt a levelet meg is írta és Buturlin el is vitte Damjanichnak. Minderrõl Rüdiger
Haynaut augusztus 14-i levelében értesítette”. (Steier, II., 265. o.)„Így Damjanich (II., 267. o.) és az egész õrség az osztrák bosszúnak (Görgey és Damjanich felségsértései után ez semmiképpen sem nevezhetõ „bosszúnak”, hanem magától értetõdõ büntetésnek) ki lett szolgáltatva, ami orosz részrõl lelkiismeretlen eljárás volt, mert 15-énés 16-án nemcsak az oroszok, hanem Görgey is tudta már, hogy Paskievics az amnesztiát
nem fogja tudni kieszközölni, mert hiszen Schwarzenberg megbízottja, Zichy Ferenc gróf iskijelentette, hogy amnesztiáról szó sem lehet és Csányi Lászlót Nagyváradon fogolyként kezelték.” (De ha még az oroszok eljárása is „lelkiismeretlen” volt, mit szóljunk ilyen körülmények között Görgey eljárásáról?)„Görgeynek a Rüdiger és Paskievics rendelkezésére bocsátott felszólító leveleket visszakellett volna vonnia és titkos futárok útján a várparancsnokokat súlyos csalódásáról informálnia. Görgey ehelyett azonban indolens [életunt] letörtségében belenyugodott sorsába s elvesztette akaratereje rugékonyságát... Nagyváradon a zseniális hadvezér letört.”Görgey – természetesen orosz kívánságra – augusztus 16-án Komárom megadása ügyében Klapkához is intézett levelet, de ide és ekkor már csak olyant, mint Aradra és a többi
helyre. Ebben már Klapkát csak arról értesíti, hogy õ már letette a fegyvert, Arad ugyanezt
teszi, s felszólítja Klapkát is, fontolja meg, hogy ilyen körülmények közt mit lehet és mit kelltennie.
E levél ellen is sok kifogást lehet tenni, mert „nem volt eléggé egyenes és nyílt, mert arraa legfontosabb kérdésre, vajon a fegyverletétellel szemben minõ jövõre nyújthattak nekik
orosz részrõl kilátást, nem tér ki. Csupán azt említette, hogy eddig úgy bántak velük, mint derék katonák derék katonákkal szoktak, ami augusztus 16-án már tiszta irónia volt, mert Görgey internálva Nagyváradon, a tisztek Sarkadon, a legénység Zarándon. Magyar pénzüket acsászári komisszárius [rendõrbiztos] elszedte. Csányit Nagyváradon máris õrizet alá helyezték. Augusztus 15-én Paskievics kijelenti Görgeynek, hogy csakis neki tudja az életét biztosítani, a többinek nem. Csupán megkísérli, de kilátás nincsen. Zichy Ferenc gróf pedig azt
közli Görgeyvel, hogy amnesztiáról szó sem lehet. Görgey ennek következtében hallgatotterrõl a kérdésrõl, s csupán diplomatikusan azt mondta Klapkának: „fontold meg, mit lehet és
mit kell tenned”. (Steier, II., 273-274. o.)
Meg kell tehát állapítanunk, hogy Görgeytõl ez is nagy jellembeli hiba volt, mert igenfontos dolgokat, melyek pedig a komáromiak számára életbevágók voltak, elhallgatott Klap-

229

ka elõtt, sõt õt egyenesen félrevezette. Akkor már ugyanis azt írni, hogy mint derék katonákkal bánnak velük, ellenkezett az igazsággal, mely az volt, hogy mint lázadókkal bántak már
velük. Hogy Klapkának ennek ellenére is volt annyi esze, hogy Görgeyre nem hallgatott,nem Görgey érdeme.
Mindezek természetesen azt bizonyítják, hogy Görgey mégiscsak áruló volt, mert a helyzetnek és Görgeynek nagy félreismerése volna az eljárását tudatos rosszakaratra és ártani akarásra
magyarázni. Görgey mindezt csak emberi gyengeségbõl tette. Tette csak azt bizonyítja, mennyire
nem volt hõs, de nem azt, hogy várai rosszlelkû elárulója volt. Nem bajtársainak vagy 48 ügyének akart õ vele ártani, sõt tettének megrendítõ következményei éppen neki fájhattak legjobban, sugyancsak volt is rá oka, hogy fájjanak neki. Nem volt meg benne azonban az a lelki nagyság éserõ, hogy magát megemberelni tudta vagy merte volna. Valóban lelki összeroppanás volt ez abüszke és egyébként bátor emberben, de nem olyan természetû összeroppanás, melytõl egy nagy
lélek meg ne tudta volna magát óvni, mert ez még ilyen válságos helyzetekben is erõs marad, letudja gyõzni még az életösztönt is. (Görgey életét egyébként így sem fenyegette volna semmi.)
Görgey azzal, hogy a 48-as fegyvert feltétel nélkül letette, árulást nem követett el ugyan,
de kishitûséget és nagy politikai ostobaságot igen. Ha nem viselkedik már hónapok óta olyan
borúlátóan, s kislelkûen, s nem hirdeti, hogy nem bízik már a siker lehetõségében, hanem
tartja a lelket a honvédekben: a maga seregével, aztán Bemmel, végül a szétszórt temesvári
sereg ismét összeszedett alakulataival, még mindig vagy százezer emberrel rendelkezett volna és megfelelõ nagy ágyúparkkal is, s ha ezzel, melyhez még a gyõzõk részérõl semmi irgalmat nem remélhetõ, s ezért mindenre elszánt lengyelek és a bécsi légió is járult volna, Erdély
hegyei közé vonulnak és gerillaharcot folytatnak, ha gyõzelemre nem is számíthattak volna,
de a mozgalom vége semmiképpen sem lett volna olyan gyászos és lehangoló, mint amilyenné Görgey feltétel nélküli fegyverletétele tette.
Elhúzhatták volna a harcot még egy fél évig, sõt tovább is, megmentették volna a magyar
vitézség és szabadságszeretet jó hírét, s a végén feltételeket szabhattak volna harcuk abbahagyására és ezt ellenfeleik, miután meggyõzõdtek erejükrõl és vitézségükrõl, meg is adták volna nekik. 48 mindenképpen, tehát így is elbukott volna, de ha Görgey, az új diktátor, nagyobb
ember lett volna, nem ennyire gyászosan és csúfosan.
Görgey azonban – világos, hogy nem rosszakaratból, tehát nem áruló módra – mindent aképzelhetõ legrosszabbul csinált. Mint minden forradalom, 48 is bebizonyította, hogy gyûlöletben fogant s folytatásához is a lelket és erõt a dinasztia és (kisebb fokban) az Egyház ellenigyûlölet adta, nem pedig a hazaszeretet vagy a haladás utáni vágy, mely nemes érzelem. Görgey azért nem érezte át a fegyverletételben megnyilvánuló szégyent, mert gyûlölete ésbosszúvágya kielégítésével kötötte össze: leteszi a fegyvert, s feltétel nélkül teszi le, de nem,semmiképpen sem a dinasztia, hanem csakis a cár elõtt (sõt õt egyúttal a magyar trónnal ismegkínálja). Hazaszeretetérõl tehát igen, de az uralkodóház elleni gyûlöletérõl semmiképpen
se mond le most se, s kész inkább véres halált halni, mintsem törvényes urának meghódoljon.
Igaz, hogy hamarosan – idegösszeroppanásban – a gyûlöletrõl is lemondott már, s megadásra felszólító levelei szétküldésében már azt az „osztrákot” szolgálta ki, akivel handabandázó nagy szavai szerint néhány nappal elõbb még szóba állni sem volt hajlandó, s így tettei
ugyancsak megcáfolták nagyhangú szavait, de a fegyverletétel feltételéül nemrég elhangzottüres szavai, noha semmit se értek, igen sokat ártottak.
Miattuk olyan gyõzõ kezébe kerültek bajtársai, akit õ egyéb bûnei mellé most még azzal
a megvetéssel is külön megsértett, melynek közepette fegyvereit lerakta. Mikor bajtársait
igazságszolgáltatásra átadta tõle és tõlük megvetett királyuknak, ugyanakkor azt is bebizonyította a királynak, hogy nem bûnbánók kerültek a kezébe, tehát hogy kegyelemre nem méltók. Nem megtérõ, hanem pórul járt bûnösök kerültek Haynau kezébe.
Paskievics ígéretéhez híven kegyelmet kért részükre Bécsben, de azon a címen – mertmás címen nem is kérhette –, hogy megbánták bûnüket. „Kegyeskedjék Felséged megenged-230

ni – írja Bécsbe (Steier, II., 269. o.) –, hogy nemesszívûségére apellálhassak azok érdekében,akik mint elsõk, tévedésüket belátták és az engedelmességre való visszatérés példáját adták.”
Erre Ferenc Józsefnek vagy minisztereinek igen könnyû lett volna felelni. Hercegségeddel –válaszolhatták volna – teljesen egyetértek s Hercegséged kedvéért (sõt még anélkül is) nagyon szívesen megbocsátok mindenkinek, akik részére a bocsánatot Hercegséged kérte,azoknak, akik ti. „mint elsõk” látták be tévedésüket, s nemcsak visszatértek az eddig megtagadott engedelmességre, hanem erre a többieknek azzal, hogy annyira siettek vele, még példát is adtak. Azonban akik részére a kegyelmet Hercegséged kéri, azok ezt egyáltalán nem
tették. Nemcsak elsõnek nem, hanem egyáltalán nem. Bûnüket éppen nem bánták meg, s engedelmességre egyáltalán nem tértek vissza. Sõt utolsó szavuk éppen ennek a bûnbánatnak és
engedelmességre való visszatérésnek nyílt és kihívó megtagadása volt.
Õk egyedül csak a cár engedelmességére tértek vissza, tehát legfeljebb a cár bocsáthatna
meg nekik. De – sajnos – az én alattvalóim, nem a cáréi.
Bizonyára Hercegséged is belátja, hogy olyan bûnösnek megbocsátani, aki nemcsak tévedését be nem látta, és az engedelmességre vissza nem tért, hanem még „megtérése” közben
is kihívó hangon ennek éppen az ellenkezõjével dicsekszik, erkölcsi lehetetlenség, hiszen abûnt jutalmaznám vele. Az ilyen megbocsátás nem uralkodói erény, hanem a józan ésszel ésa kereszténység tanaival is ellenkezik. És a gyöngeség jele volna, felforgatná az erkölcsi rendet és csak további bûnökre biztatna – mondhatták volna.
Láttuk, hogy Görgey is, Kossuth is a színészkedésben volt nagy. Igen kedvében tudtak
járni, igen meg tudták nyerni azt, akik akartak. Természetesen annak megnyerésére törekedtek, akikre szükségük volt, akitõl sorsuk függött. Láttuk, milyen „kimondhatatlanul” vonzó
hatást gyakorolt Görgey az emberekre külsejével is: láttuk, mily nagyszerûen tudott érvelni
és beszélni is, és hogy meg tudta nyerni elõzékenységével és kedvességével azt, akit akart.
Úgy látszik, erre pályázott az oroszoknál is. Hízeleg, kedveskedik nekik. (Az osztrákokelõtt – mondja –, már csak azért sem teheti le a fegyvert, mert õ azokat már megverte, de adicsõséges, veretlen orosz sereg elõtt szívesen stb.) Undok, hazug hízelgés volt ez, mert hiszen fegyverei letételére éppen azért került sor, mert az osztrákok verték szét Temesvárnál az
utolsó honvédsereget és mert elõtte már maga Görgey is vereséget szenvedett Haynautól. Ellenben az orosz sereg csak azért volt „veretlen”, mert addig még a megütközést is elkerülte a
honvédekkel.
Mivel egész életén át tapasztalta, hogy ez a hízelgés, ez a kedveskedés milyen nagy hatással van az emberekre, s mennyire meg tudta vele õket nyerni magának mindig, bizonyosra
vette, hogy ugyanez Paskievicsre és a cárra sem veszti el hatását. Ebben nem is tévedett, csak
arról feledkezett meg, hogy olyant kért tõlük, melyet õk a legjobb akarattal sem teljesíthettek.
A kommunisták egész taktikája és diplomáciája is ebben állt. Minden náluk járó külföldit
körüludvaroltak, valósággal körülrajongták hízelgéseikkel. Hitler is ugyanígy tett, mikor márösszecsaptak feje felett a hullámok (sõt így tett már elõtte is). Felajánlotta a nyugatiaknak,
hogy melléjük áll, s segít nekik az oroszt leverni. Csak most látjuk, milyen jó lett volna, ha anyugat akkor hallgatott volna rá. De hát nem láttak a jövõbe.
De hogyha odaláttak volna, akkor sem tehették volna, mert jellemtelenség lett volna.
Ugyanis az adott szó és a szövetségi hûség is csak valami, még akkor is, ha szövetségesük
nem jellem. De Hitlert (s úgy látszik, hogy a 48-asokat is) csak a haszon vezette, s ezért
mindkettõ azt hitte, hogy mást is mindenkit csak az vezet. Ezért tették fel a 48-asok is, hogy aszép szó és a haszon kedvéért a cár is azonnal elárulja és hátba támadja majd szövetségesét.
Görgey azonban ezzel még nagyobb jellemtelenséget tett fel a cárról, mint Hitler a nyugati
szövetségesekrõl. Hitler ugyanis csak az oroszok szövetségeseitõl kívánta, hogy összeszûrjék
vele a levet, míg Görgey azt remélte, hogy a cár majd szövetségese lázadó alattvalóival fog
össze velük közös hitszegésre, mikor éppen a lázadás megszüntetésére avatkozott bele a küzdelembe.

231

Görgey Világos után megváltozik
Említettem, hogy Görgey belsõ érzelmeit illetõen – annak ellenére, hogy a szabadságharc egész lefolyása alatt éppen az ellenkezõre valló szerepet játszott – meggyõzõdéses forradalmár és Habsburg-gyûlölõ volt. Úgy látszik azonban, hogy csak Világosig volt ilyen.
Utána, tehát életének nagyobb (kétharmad) részében már nemcsak meggyõzõdés nélkül vállalt szerepe volt a Habsburg-ellenes, túlzott magyarkodással szembeszegülõ szerep, hanemettõl kezdve már belsõleg és õszintén is királytisztelõ alattvaló lett. S ez könnyen érthetõ is.
Ekkor már elmúlt a fiatalos túlzások ideje, s megkezdõdött a megfontolt, nyugodt, lehiggadt és az ész után induló férfi- és öregkor. A küzdelem Európa színpadán is eldõlt a két
irányzat között, mégpedig a mérséklet javára. Az a világnézet, melynek eddig Görgey szíve
mélyén hódolt, helytelennek és gyengébbnek bizonyult. Nem lehetett tehát már vele dicsekedni, népszerûséget, érvényesülést szerezni mint azelõtt, hanem inkább szégyellni kellett.
Érthetõ tehát, hogy Görgey most már örült neki, hogy noha csak érdekbõl és a körülmények
kényszere folytán, de õ már azelõtt is ezt a szerepet játszotta és az emberek azt hitték, hogyõszintén, meggyõzõdésbõl játszotta.
Az is nagy jellembeli fogyatékossága Görgeynek, hogy 49 után irataiban azt, hogy õ
mindig a mérséklet híve volt, az igazsággal ellentétben hangsúlyozta, s tettei azon részét, melyek az állításával ellenkeztek, vagy letagadta, vagy szépítette és kimagyarázta. Példa rá az az
egészen kezdetleges mentsége, hogy õ gróf Zichy Jenõt csak azért akasztatta fel, mert a nép
dühében meg akarta lincselni, s ettõl a lassú kínhaláltól akarta csak (úgy látszik, részvétbõl)megmenteni.
Más példa, hogy sok dolgot, ami közte és Kossuth között történt, éppen ellenkezõleg adelõ, mint Kossuth. (Ez egyébként 48 egyéb szereplõiben is gyakori és éppen nem válik nagydicsõségére e hazafias hõsöknek.) Igaz, hogy ezeknek az ellentmondásoknak nemcsak Görgey az oka, de viszont nem is csak Kossuth. Görgey is sok olyant állít, ami valótlan és aminek valótlansága – de persze Görgey erre akkor még nem gondolt – saját fennmaradt egykorú
irataival bizonyítható, például forradalmár érzülete és Habsburg-gyûlölete is. Ezt egyébként avilágosi fegyverletételkor is ugyancsak kimutatta!
El lehet azonban hinni, sõt kétségtelen bizonyítékok vannak rá, hogy az uralkodóház
iránti hûségének és mérsékeltségének hangsúlyozása 49 után már nemcsak érdek, hanem
meggyõzõdésébõl is folyik. Igazán nem volt semmi oka, hogy azokhoz az elvekhez továbbra
is ragaszkodjék, melyek megtestesítõje nálunk az õ megrágalmazója (Kossuth) volt, s amelyeknek helytelenségét az a nagy kudarc is bizonyította, melyet 49-ben vallottak.
Görgey egyéb kirívó jellembeli fogyatékosságainak sincs nyoma késõbbi életében. Kegyetlenségérõl, sátániságáról, cinizmusáról, kétszínûségérõl, hiúságáról, nagyravágyásáról,gõgjérõl vagy bosszúállásáról ekkor már nem hallunk. Pedig honvédtábornok korában nemcsak Kossuthra, hanem még Damjanichra is irigykedett, mert katonái talán még jobban szerették, mint õt, és sikerei még szembetûnõbbek voltak, mint az övéi. Erélyessége és
rendkívüli bátorsága még az övénél is jobban imponált mindenkinek. (Arad ok nélküli és esztelen feladásával azonban õ is milyen dicstelenül végezte!)
Damjanichcsal azonban még úgy sem mert dacolni, mint Kossuth. Mint láttuk, szembenneki is épp úgy hízelgett, mint Kossuthnak, s hogy a neki kellemetlen vetélytárstól megszabaduljon – ez legjobban mutatja, mennyire féltékeny volt s irigy –, felfelé buktatva hazaküldte a harctérrõl hadügyminiszter-helyettesnek Debrecenbe. Pedig ezzel a forradalmi hazának
igen nagyot ártott, mert Damjanichot a harctéren senki sem tudta pótolni. Õ igazán olyan ember volt, akinek a harctéren volt a helye, nem pedig hivatalban.
Damjanichot csak a 48-as haza ellensége küldhette a harctérrõl a minisztériumba. Igaz,
hogy lába eltörése is ok volt, de Damjanich még törött lábbal is többet ért a harctéren, mintbárki más ép testtel. Nem egy nagy hadvezért ismerünk a világtörténelemben, akinek köszvé-

232

nye miatt vitetnie kellett magát, mégis ragyogó gyõzelmeket aratott. Igaz, hogy Damjanich
nem mint stratéga, hanem mint csapatvezér, mint gyakorlati vezénylõ volt híres, s itt jobban
szükséges az ép test.
Kisebb hírû és tekintélyû tábornokokkal szemben azonban, mint Nagy-Sándor, Guyon,
Knézich, Görgey nagyon is nyersen éreztette ellenszenvét, sõt sokszor egészen felháborítóan
igazságtalan volt hozzájuk csak azért, mert ellenszenvesek voltak neki. Érdemeiket nem ismerte el, s ahol tudott, ártott nekik. Például Nagy-Sándornak, aki vele szemben Kossuth pártján állt. Görgeynek ezt a nagy és csúnya hibáját is észreveszi még Steier is.
Görgey életének majdnem felét (majdnem egy fél évszázadot) Visegrádon töltött el, ahol
bizalmas baráti viszonyban élt Metzker Károllyal, a falu okos és tevékeny jegyzõjével.
Metzker „Néhány jellemvonás Görgey Artúr és I. Ferenc József életébõl” címen egy kis füzetet is adott ki (mert Ferenc József is többször járt Visegrádon vadászat céljából, s így Metzkernek õt is alkalma volt megismerni). E füzetbe természetesen észrevehetõen megnyilvánula jóakarat Görgey irányában (hiszen nem írhatott rosszat arról, akivel naponta érintkezett), deszerzõje azért tárgyilagos s egyébként sem a szavai az érvek, hanem tényeket hoz fel állításaibizonyítására.
Könnyel el is hihetjük, hogy Görgey jelleme a sok szenvedésben, megpróbáltatásban,
megrágalmazásban és igazságtalan megvetésben megtisztult. Metzker például már csak nemes és megnyerõ tulajdonságairól tud. Õ már csak a bölcs, nemes lelkû, lovagias Görgeyt ismerte, aki szereti a gyermekeket és – jellemzõ és igazi katonára valló rokonszenves vonás –mindig maga takarítja a szobáját. Élete utolsó éveit egyébként – szélütés miatt – már tolókocsiban töltötte és a végén már elméje is elborult.
Hogy azonban Görgey, mint meglett férfi, mennyire õszintén elhagyta éretlen fiatalkora
túlzó forradalmi eszméit, arra a Metzker által felhozott adatok kétségtelen bizonyítékokatszolgáltatnak.
„Görgey – írja (48. o.) – igen nagy tisztelõje volt I. Ferenc Józsefnek. Legelsõ királyaink
közé sorolta. Mondotta, hogy Magyarország sohasem állott oly magasan – még Mátyás király vagy az Anjouk alatt sem – mint I. Ferenc József alatt. Annyira jellemzõnek tartotta ennek a királynak az uralkodását, aki 67 óta oly intézményesen fejlesztette Magyarországot,hogy azt a kort speciálisan I. Ferenc József korának lehetne nevezni.”
Azt mondja Metzker, hogy Görgey maga nem mondotta ugyan, de észrevette rajta, hogy
nagyon boldoggá tette volna, ha valamilyen módon egyszer a királlyal találkozhatott volna.
„Sajnos, ez a kívánsága nem teljesülhetett” – állapítja meg Metzker.
Görgey Visegrádról minden év õszén egy nagy kosár szõlõt küldetett az udvarnak, melyet gróf Paar fõhadsegéd minden évben megköszönt a király nevében. Egy más forrás szerint, mikor a király Visegrádon volt, Görgey a szõlõt mindig személyesen adta át a király
konyhaszemélyzetének. Görgey megtudta, hogy a király mindig örült a küldeménynek, smindig evett belõle. Bizonyára nem a szõlõ, hanem a küldõje miatt.
Sajátságos, hogy Ferenc József többször járt Visegrádon, de a találkozást sohasem kereste az ott lakó Görgeyvel. Mint a szõlõ elfogadása és megköszönése mutatja, megbocsátott neki, de azt éreztetni akarta vele, hogy olyan nagy bûnt, mint az övé, a felségárulást és ahûtlenséget (s a még ennél is nagyobbat: gróf Zichy meggyilkolását) nem lehet és nem is szabad olyan könnyen elfelejteni s meg nem történtnek tekinteni. Hiszen az országok és a nemzetek fennmaradásának alapja végeredményben a tekintélytisztelet és a vele együtt járó
engedelmesség. Mi is azért jutottunk oda, ahol most vagyunk, mert ezt nemcsak elhanyagoltuk, hanem az engedetlenséget egyenesen hazafias kötelességgé tettük.
Ferenc József tudatában volt annak, hogy mit képvisel. Noha tehát Görgey figyelmességeivel ugyancsak kimutatta, hogy megváltozott, megbánta és megtagadta régi bûnét, katonának urához hûtlennek lenni oly nagy bûn, hogy Ferenc József szükségesnek tartotta ezt veleéreztetni egész haláláig.

233

Görgey bizonyára éppen ezért lett volna olyan boldog ezzel a teljes megbocsátást jelzõ
találkozással, mert elérhetetlen volt részére. Ferenc József azonban szintén örült annak, hogy
sikerült Görgey kemény szívét meghódítania, mert egyszer például a Görgey által küldöttszõlõvel Vilmos császárt is megkínálta. S mivel Görgey ezt is megtudta, azt is megértette belõle, hogy Ferenc József szíve is megbocsátott neki. Bizonyára ez is boldoggá tette a megbocsátás külsõ nyilvánítása nélkül is. Az áruló Görgey azonban sohasem juthatott többé Ferenc
József színei elé. Kossuthi értelemben nem volt ugyanis áruló, de az volt azért, mert királyát,
akinek fel is esküdött, valóban elárulta, még ha annyira nem is, mint Kossuth.

Görgey, a hadvezér
Láttuk, hogy Görgey a szabadságharc nemcsak egyik legbefolyásosabb és legjelentõsebb
szerepet játszó, hanem egyénileg is egyik legnagyobb szabású és legkülönlegesebb egyénisége volt. Nem volt aljas áruló, de példakép sem lehet. Nagy része volt a 48-as mozgalom kudarcában, se semmiképpen sem nagyobb, mint Kossuthnak. Õ semmi téren sem volt olyan
nagy, mint Kossuth: sem izgatásban, sem szónoklásban, sem stílusban, sem írásmûvészetben,
sem alakoskodásban, sem munkabírásban, de a középszerûnek õ is messze fölébe emelkedett,sõt egyénisége a szemlélõnek sokkal jobban imponál, mint Kossuthé.
Kossuth politikus volt, Görgey hadvezér s a szabadságharcnak kétségtelenül legtehetségesebb, vagy inkább mondjuk így: legtöbb sikert felmutatni tudó, tehát legszerencsésebb
hadvezére. De Görgey korántsem volt olyan nagy a hadvezetésben, mint Kossuth a szónoklásban.
A legnagyobb bûne az volt, hogy nemcsak hadvezér, hanem politikus is akart lenni, hogy
nem maradt meg szorosan vett szakmája körében. Már ebbõl is következtethetjük, hogy nem
lehetett igen nagy hadvezér. Részint mert nagy csak úgy lehet valaki valamiben, ha tisztán
csak azzal foglalkozik, ha minden figyelmét és tehetségét erre az egy dologra irányítja, részint mert az, aki valamiben nagy, az szereti is azt a valamit s nem kalandozik el tõle más tájakra, ahol nem olyan ismerõs. A nagy hadvezér, ha nagyra törõ és dicsõségvágyó, akkor
vágyait egyedül haditudományával akarja elérni – hiszen ez a tudomány éppen eléggé alkalmas hasonló vágyak elérésére –, nem pedig politizálással.
De Görgey nem is lehetett nagy hadvezér, ha csak Napóleon-féle lángelme nem volt,
azok azonban nem teremnek minden bokorban. Hiszen a hadi pályát elhagyott fõhadnagy
mindössze csak 30 éves volt, mikor 48-ban szerepet kezdett játszani. Az egész szabadságharc
azonban nem tartott egy évig sem, s így alkalma sem igen volt hozzá, hogy tehetségét kifejlessze és a hadvezetésben kellõ tapasztalatot szerezzen. Ahhoz képest, hogy 30 éves fõhadnagy volt, mikor a honvédek fõvezére lett, Görgey igen nagy képességekrõl tett tanúságot.
Sikereinek titka azonban mégis elsõsorban inkább egyénisége varázsában, imponálni tudásában és szigorában, mint szorosan vett hadvezéri tudásában, még kevésbé hadvezéri gondosságában rejlik. Nagyon hanyag hadvezér volt ugyanis, s ez ismét csak nem válik becsületére.
Míg magyar hazafias részrõl újabban tüneményes hadvezéri lángelmének kezdték tartani,
olyannak, amilyent keveset szült még anya, addig katonai részrõl az is többször elõfordult,
hogy hadi tudományát nem tartották többre egy egyszerû õrmesterénél. (Láthatjuk belõle,hogy nem is olyan nagy szégyen Ferenc Józsefre, hogy kuruckodó magyar részrõl katonailag
õt is csak ennyire értékelték. Õt ugyanis legalább olyan ember értékelte le ennyire, aki katonai hozzáértésben maga is csak õrmesterszámba ment, ellenben Görgeynek katonai írók részérõl jutott osztályrészül ez a sértõ lebecsülés.)A tehetséges, az istenadta hadvezér találékony és gyors. Tud és mer kezdeményezni, sezért ellenfelét állandó meglepetések elé állítja. Láthatjuk ezt Bethlen Gábor, sõt Haynau részérõl is, hogy Savoyai Jenõrõl és Napóleonról ne is szólunk. Ilyen volt 48-ban Bem és234Perczel Mór is (csak az a baj, hogy e két utóbbiban a nagy hadvezér másik fontos tulajdonsága: az okos megfontoltság és óvatosság hiányzott), Görgey azonban az ilyen nagyszabású
hadvezérnek éppen az ellentéte volt. Õ túlságosan is óvatos és sohasem kockáztat. Igazi tipikus kunktátor [képzelõdõ]. Támadni nem szeret, nem kezdeményez, ellenfelét sohasem üldözi, gyõzelmét sohasem aknázza ki. Lehet-e azonban az ilyen hadvezér nagy hadvezér?
Egész katonai pályája alatt nem is aratott olyan gyõzelmet soha, mely az ellenséges sereget szétverte, megsemmisítette volna. Görgey legfeljebb csak úgy gyõzött, ha gyõzött, hogy
az ellenséget hátrább szorította, hogy nem õ vonult vissza, hanem az ellenség. Ez azonban
sohasem szaladt, annál kevésbé semmisült meg. De még azt az idõnkénti sikerét is, hogy az
ellenséget visszavonulásra, a csatatér átengedésére tudta kényszeríteni, csak annak köszönhette, hogy hiúságból sohasem kockáztatott ütközetet, sohasem vállalt csatát akkor, mikor
ereje az ellenségénél gyengébb volt. Még így is csak azért ért el néha sikereket, hogy míg õ
jó közepes hadvezér volt, ellenfele egészen rossz. Haynaut például, aki szintén jó közepes vezér volt, már sohasem tudta még csak hátrább szorítani se, pedig mindig álltak akkora erõkrendelkezésre, mint Haynaunak. 1849 tavaszán aratott sikereit egyedül annak köszönhette,hogy honvédei arra már számban felülmúlták az ellenséget és felszerelés tekintetében is elérték a császári csapatok színvonalát. Ez utóbbi azonban elsõsorban nem Görgey, hanem Kossuth és a Honvédelmi Bizottmány érdeme.
Görgey hadvezéri dicsõségét az is csökkenti, hogy vezérkari fõnöke, haditervei kifundálója, Bayer József nagyon tehetséges volt, bár neki meg az volt a hibája, hogy kényelmes és
félénk volt, aki az ütközet színhelyén sohasem jelent meg, s így nagy tehetségre valló haditervét nem tudta a szükség szerint változtatni s a pillanatnyi helyzetre alkalmazni. De
Bayernek ezenkívül egy még nagyobb hibája is volt: az alkoholizmus.
Görgey annyira érezte, hogy Bayer nélkül nem tud meglenni, hogy a nem forradalmár
hajlamú Bayer (és egyéb vezérkari tisztjei) miatt és kedvéért adta ki tulajdonképpeni elvei ellenére a váci kiáltványt. Windischgrätz szégyenét viszont csökkenti az, hogy az õ vezérkarának fõnökei: Rousseau és Nobili, nem pótolták fõnökük tehetségbeli hiányait, mint Görgey
vezérkara, hanem még nála is tehetségtelenebbek voltak.
Mint gyakorlati vezér, mint az ütközet menetének irányítója, Görgey alkalmas volt szerepére, mert tekintélyt tudott tartani, fölényes, cinikus viselkedésével imponálni tudott és személye és tekintélye iránt katonáiba nagy bizalmat tudott önteni. Emellett a harc hevébenbátor is volt, bár láttuk, hogy mikor nem õ volt a fõvezér, Poroszlónál, a Tisza partján, olyan
félénk és kislelkû volt, hogy a parancs ellenére is elhagyta helyét, annyira félt a nem létezõ
ellenségtõl.
Görgey erõsen pesszimisztikus lelkülete miatt sem lehetett igazi nagy hadvezér, mert asikerhez derûlátás kell, s láttuk, hogy õ már akkor kilátástalannak látta az egész küzdelmet,
mikor sikerei tetõpontján állott, Haynau erélye pedig még meg sem jelent a küzdõtéren. Ezeszét és okos számítóképességét mutatja ugyan (mert hiszen a valóság az lett, amit õ elõre látott), de nagy hadvezéri sikerekhez nemcsak ész és okos számítás kell, hanem önbizalom,merészség és bizonyos fokú kockáztatás is. Aki csak jól, de hidegen számít, az tüneményes
hadvezér nem lehet még akkor se, ha mindig jól és okosan számít.
Mint hadvezérnek, Görgeynek nagy hátránya volt még, hogy csapatvezéreihez nem volt
igazságos, ezzel elkeserítette õket s ezzel is hátráltatta a sikert. Elégedetlen, duzzogó s ráadásul jogosan duzzogó alvezérekkel nem lehet sikereket aratni. Görgeynek voltak kedvencei ésvoltak, akik iránt ellenszenvvel viseltetett (Guyon, Knézich, Nagy-Sándor, Kmetty) s ez
utóbbiak iránt rendkívül kíméletlen és igazságtalan tudott lenni. Nagy-Sándort például mindig a legveszélyesebb pozíciókba küldte, így Budavára bevételekor is, de a kormánynak tettjelentésében meg sem említette, pedig legelõször õ vezette be a várba a honvédeket. Ellenszenvébõl folyó igazságtalanságában annyira ment, hogy a tõle (Nagy-Sándor által) elõterjesztett honvédeknek nem is adott kitüntetést. (Steier: A trónfosztás, 316. o.)235

Világos, hogy ilyen fõvezér mellett a kedvtelenség s a belõle folyó fegyelmezetlenség, afõnök és az alvezérek közti egyenetlenségek, nézeteltérések és veszekedések elkerülhetetlenek, s bár Görgey nagy tekintélye, szigora és kemény megtorlásai ezt lehetetlenné tették, denem azt, hogy a mellõzött, sõt tõle igazságtalanul üldözött alvezérek kötelességüket ne kedv
nélkül, sõt ne elkeseredve teljesítsék, vagy akár sértõdve vissza ne vonuljanak, kivált mikor
jól tudták, hogy akinek Görgeyre van panasza, az Kossuthnál mindig jóakaratú pártolóra talál.
Igen csökkentette aztán Görgeynek, mint hadvezérnek az értékét az, hogy mindjobban apolitika terére csapongott: hogy Kossuth ellen szõtt összeesküvéseket, hogy késõbb elment
hadügyminiszternek, de azért a fõvezérséget is megtartotta s ezt éppen akkor tette, mikor ahadi helyzet a legnagyobb figyelmet és egész embert követelt volna. Ezzel az eljárásával tulajdonképpen a hazát hanyagolta el egyéni érvényesülése vagy Kossuth elleni bosszúvágya
kedvéért.
De mint vezér és a hadmûveletek irányítója is lelkiismeretlen volt Görgey, mert például
nemegyszer csak messzirõl (biztos helyrõl) messzelátóval kísérte figyelemmel a csata folyását
s csak akkor lépett közbe, mikor már baj volt, de ekkor már – éppen emiatt – sokszor elkésve.
De ez még a jobbik eset volt, mert még az is nemegyszer elõfordult, hogy nem is volt jelen, hanem csak az ütközet megkezdése után 4 órával érkezett, vagy pedig hogy leheverészetta fûbe és elaludt akkor, mikor a haza sorsa volt kockán és honvédei életüket kockáztatták érte. Ezt úgyszólván minden 48-as mû megemlíti s Kmetty is joggal hányja Görgey szemére ellene írt füzetében.
Gyalokay Jenõ elõbb említett hadtörténeti tanulmányában (Görgey, mint hadvezér, Századok, 1916.) azt mondja, hogy Görgeyt, a fõhadnagyot a hadseregben századossá tették,„majd hamarosan õrnaggyá és ezredessé lépett elõ anélkül, hogy valami kiváló haditettet vitt
volna végbe”. 48-ban a honvédségben így is lehetett tehát emelkedni, sõt rangban egyik ugrást a másik után csinálni. Mert az a magyarázat, hogy mindezt Zichy Jenõ felakasztásáért
kapta, még sértõbb a 48-as hazára.
A Schwechatnál szenvedett kudarc után hadmûveleti tervet adott be a Honvédelmi Bizottmányhoz, mely szerint az országba benyomulni készülõ Windischgrätz elõtt az ország
nyugati részét kiüríti és csak a gyõri sáncokban védekezik. Az ország egy részét önként feláldozni bizony nem valami nagy dicsõség, de Gyalokay ezt a haditervet még ettõl eltekintve ismeglehetõsen leszólja. Görgey ugyanis még csak nem is javasolt semmit arra vonatkozólag,mi történjék akkor, ha Gyõrben sem tudja magát tartani. Pedig nem tudta.
Arra sem gondolt, hogy offenzív hadmûveletekre serege gyenge volt, védelemre pedigGyõr alkalmatlan, mert délrõl könnyen meg lehet kerülni. Arról nem is beszélünk, hogy Gyõrvédõmûvei még az utána következõ nyáron sem készültek el. További nagy hiányossága volt
e haditervnek, hogy Komárom várának egyáltalán nem szán benne szerepet, meg sem említi,
pedig a védekezésnek ez lehetett volna az egyetlen biztos alapja. Megállapítja Gyalokay,
hogy „Görgey elsõ hadmûveleti terve pusztán elméleti meggondoláson alapult és nem számolt
a valóban fennálló erõ- és helyi viszonyokkal”. Mindez magyarul azt jelenti, hogy haditerve
egy egészen gyakorlatlan kezdõ tessék-lássék próbálkozása volt. Így aztán nem csoda, ha mégegy olyan hanyagul és kényelemesen vezetett hadsereg is, mint Windischgrätzé, olyan tökkelütött vezérkarral is, mint Nobili és Rousseau, napok alatt tárgytalanná tette az egész tervet.
A kormány ekkor már csak azt kívánta Görgeytõl, hogy legalább a fõvárost ne adja fel
kardcsapás nélkül, s legalább Buda kapujában, a Pilis-hegységben próbálja meg az ellenség
megállítását. Görgey azonban ezt sem merte vagy tudta megpróbálni s így a kormánynak –természetesen nagy ijedelem és lehangoltság közepette – menekülnie kellett és a fõváros is azellenség kezébe került, mégpedig kardcsapás nélkül, tehát csúfosan és szégyenletesen.
Mégis még ez Görgey legnagyobb érdeme. Mert az a Perczel, aki – vele ellentétben –mert csatát vállalni, rémes kudarcot vallott és serege is megsemmisült, míg az óvatos s ütközni nem merõ Görgey, ha nagy csalódást okozott is és alaposan le is hûtötte a kezdeti lelkese-236

dést, legalább a seregét megmentette a jövõ számára. Nagyon kis igények kellettek azonban
ahhoz, ha még ez is érdemnek és eredménynek számított. Jól látható belõle, milyen készületlen és milyen gyönge nemzetet lovalt bele Kossuth az élethalálharcba Európa egyik legnagyobb hatalmával.
Most következett Windischgrätz legvégzetesebb mulasztása: a fõváros elfoglalásával
nem üldözte pihenés és kímélet nélkül a Debrecenbe menekült kormányt, nem foglalta el hamarosan Debrecent is, hova még könnyebben bevonulhatott volna, mint Budapestre, hiszen
Görgey serege északra vonult elõle: hanem azt gondolván, hogy a magyar lázadás ezzel már
el is van fojtva, ezt nagy diadallal jelentette Bécsbe, maga pedig Pesten pihent babérjain. Idejét a bûnösök kinyomozásával és megbüntetésével töltötte, bár – még Károlyi Árpád megállapítása szerint is – igen kíméletesen és úri módon bánt velük. Politikailag is berendezkedettaz országban, szintén a régi magyar alkotmány figyelembevételével s így a Bach korszaknál
ránk nézve sokkal elõnyösebben.
Ez lett Kossuth ügye megmentõje, mert a fõvároson túl nem vonulván, az Alföldet –minden katonai és anyagi erõforrásaival egyetemben – Kossuth kezén hagyta. Ezzel lehetõvé
tette neki, hogy a tavaszra, míg a saját serege – mint minden sereg, mely azt hiszi, hogy hivatását már teljesítette s így feleslegessé vált – enerválódik [fásul, kimerül], szépen felkészülhessen.
A fõváros elvesztése után Görgey serege azt a feladatot kapta, hogy a Duna északi partján visszafelé kanyarodjék s Lipótvárt, melynek ostromára Windischgrätz Simunich seregét
hagyta vissza, felmentse. Így aztán a Görgey-seregnek is része volt benne, hogy Windischgrätz nem vonult a menekülõ kormány, s vele Debrecen ellen. Az is oka volt ugyanis, hogy
Windischgrätz nem vonult Pestnél keletebbre, mert háta mögött ott volt a Görgey-sereg, mely
ideiglenesen esetleg még a védtelenül hagyott Bécset is elfoglalhatta, ha ideiglenesen is, deigen nagy bonyodalmakat okozhatott volna. Simunich serege ugyanis gyenge volt ahhoz,
hogy ezt megakadályozhassa. Ezért Windischgrätz meggyöngítette a maga erejét és serege
egy részét – elõbb Wrona, majd Csórich vezérlete alatt – Görgey után küldte. Mivel a fõsereg
ezzel jelentékenyen meggyöngült, még inkább elment a kedve attól, hogy az ország keleti
felébe, Debrecen felé vonuljon. Ez azonban csak mellékok volt, mert ekkor félerõvel iskönnyen elfoglalhatta volna az egész országot.
Görgey megoldotta feladatát annyiban, hogy a Lipótvárat ostromló Simunich nem merte
megvárni, s így a vár ostromát abbahagyta. Azonban ennyi eredmény eléréséhez nem kellett
hadvezéri tehetség, hanem együtt járt már magának a seregnek a létezésével.
Görgey azzal mutathatta volna ki oroszlánkarmait (ha lettek volna), hogy vagy Simunichnak nem engedte volna meg az elõle való kitérést és seregét megsemmisítette volna,
vagy pedig megvárta volna az üldözésére küldött Csórichot és annak seregét tette volna tönkre. De Görgey meg sem próbálta egyiket sem.
Volt aztán a Felvidéken még egy harmadik osztrák sereg is, mely Götz öreg tábornok vezérlete alatt észak felõl tört be az országba. Görgey ezt is megsemmisíthette volna (sõt különkülön egymás után mind a hármat is, ha fiók-Napóleon lett volna), de Görgey természetesena Götzcel való megütközést is elkerülte.
Egy tevékeny, merni tudó, kezdeményezõ erõvel bíró, s ezért mindig meglepetésekkel
szolgáló hadvezér ezt mindenesetre megtette volna, mert serege az említett három császári
sereg mindegyikénél jóval erõsebb volt. Csak az lett volna a veszélyes rá nézve, ha a három
ellenséges sereg egyesül. De egy tehetséges vezérnek éppen ezt kellett volna megakadályoznia. Ezt legderekasabban úgy érhette volna el, ha egyenként megtámadja és szétveri õket.
Görgey erre még csak a legkisebb hajlandóságot se mutatta, hanem bevetette magát a neki
biztonságot adó bányavárosokba. Itt érte a kormánynak az a parancsa, hogy vonuljon északkeletre, ahol Schlick, a negyedik osztrák sereg vezére Klapkát szorongatta. Kerítsék be
Schlicket együtt Klapkával és nagy túlerejükkel tegyék tönkre. Görgey a parancs ellenére237

sem sietett volna Schlick ellen, mert a bányavárosokban igen jól érezte magát (itt voltak ahonvédtisztek egymást érõ farsangi dáridói), azonban „az õ folytonos hátrálásai által felbátorított ellenség” (Gyalokay kifejezése) bátrabb és ügyesebb volt, mint õ: Görgey helyett õszánta rá magát a támadásra.
Ha tehát továbbra is a bányavárosokban marad, akarata ellenére is ütköznie kellett volna,
mert az ellenség ott kereste volna fel. Ezért január 25-én megindult onnan. Megindulásának
azonban nem volt semmi stratégiai haszna, mert „nagy hibát” követett el. Ahelyett, hogy aTiszától gyorsan visszavonuló Schlicket megtámadta volna, két napot töltött hiába Eperjesen(Gyalokay), a tehetséges Schlick pedig a csapdából szépen kiszökött. Pedig tönkretétele
Gyalokay szerint „vajmi könnyen” megtörténhetett volna.
Ez is minden volt tehát, csak nem hadvezéri tehetség, bátorság vagy siker. Nekünk azonban Görgey itt megnyilvánuló félénksége vagy hadvezéri tehetetlensége helyett csak a szintén ekkor történt branyiszkói diadalt tanították, mely szép volt ugyan, de csak egészen
mellékes hadi epizód és nem Görgey, hanem éppen a tõle gyûlölt Guyon és Erdõsi piarista
szerzetes nevéhez fûzõdik.
Görgey hadi mûködésének ez volt a második szakasza. Ennek sem volt nagyobb eredménye tehát, mint az elsõnek. Ekkor is elkerült minden ütközetet és kockázatot (de egyúttal elszalasztott minden alkalmat a sikerre is). Még a nála most már sokkal gyengébb ellenséggel
sem bocsátkozott harcba. Ezzel seregét továbbra is megõrizte és fegyelem alatt tartotta
ugyan, de csak ezt a legjobb akarat mellett sem tudjuk sikernek minõsíteni. Legalábbis ez
semmiképpen sem volt olyan teljesítmény, melyet egy lángelméjû hadvezértõl (amilyennek
Görgeyt megtették) várnunk kellett volna.
Görgey hadi mûködésének harmadik szakasza a tavaszi hadjárat volt, melyben
Windischgrätz ekkor már lezüllõben levõ, meglazult fegyelmû, önbizalmát vesztett, rosszul
adminisztrált, már lerongyolódott és ellátási nehézségekkel is küzdõ seregét meg nem verte
ugyan, de a Duna-Tisza közérõl egész Komáromig szorította vissza.
1850-ben a klagenfurti városparancsnokhoz intézett levelében maga Görgey olyan szerény sikereknek mondja ezeket a „dicsõ honvédgyõzelmeket”, hogy így fejezi ki magát: „Miugyan az ellenséggel szemben néhány alig jelentékeny elõnyt küzdöttünk ki, ám mindez csak
a legnagyobb megerõltetésünkkel sikerült”. (Steier: A trónfosztás, 188. o.) De – mint már
említettem – nekem is feltûnt már diákkoromban is, hogy még a Szilágyi-történelemben ishiába kerestem ezeket a dicsõ magyar gyõzelmeket, melyeket pedig akkor úgy szerettem volna élvezni. Az annyira dicsõségesnek kikiáltott hatvani, bicskei, isaszegi, váci „nagy gyõzelmek” bizony még ott is úgy vannak leírva, hogy mikor olvassuk õket, még csak azt sem
tudjuk megállapítani, hogy tulajdonképpen melyik is volt a gyõztes a két fél közül. Például abicskei diadalról külön megjegyzi a Szilági, hogy „ez a gyõzelem a magyaroknak 800 emberébe s négy ágyújába került s így többet vesztettek, mint az osztrákok” (X., 246. o).
Ezek a gyõzelmek csak annyiban voltak gyõzelmek, hogy a végén mi tartottuk meg a terepet s az ellenég határozta el magát a hátrább vonulásra, de éppen nem menekülésszerûen.
De a mi részünkrõl még ezek a gyõzelmek is tele voltak taktikai hibákkal és mulasztásokkal sa végén csak azért maradtunk mégis felül, mert számbeli túlsúlyban voltunk.
Így is nagy eredmény volt, mert addig még ilyen esetekben sem tudtunk sikert elérni.
Egyébként e csaták egyikében, az isaszegiben történt, hogy Görgey csak délután négy órakorérkezett meg, noha az ütközet délben kezdõdött. Ha még ekkor se érkezik meg, számbeli túlsúlyunk ellenére még Isaszegnél is mi lettünk volna a vesztesek.
Egyébként e sikeres tavaszi hadjárat terve sem Görgeytõl származik, hanem Dembinszkytõl és Vettertõl. A tervet tõlük vette át, de még ezt is elrontotta. Dembinszky négy hadtesttel a szolnok-pesti mûút mentén akart támadni s ezt a terv szerint a tiszafüred-hatvani mûútmentén egy hadtest támogatta volna. Vetter viszont a négy hadtestet akarta idetenni, az egyet
pedig a szolnok-pesti mûútra. Görgey a két terv közül a középutat választotta s mindkét út238

mellé egyformán két-két hadtestet rendelt. „Ez a terv – írja Gyalokay – már alapjában el volt hibázva, mert ahhoz, hogy döntõ sikert vívhasson ki, külön-külön egyik csoport sem volt elég erõs,s bajba jutva egyik a másikat a nagy távolság miatt kellõ idõben nem támogathatta volna.”
Tehát mind Dembinszky, mind Vetter haditerve jó lehetett volna, csak Görgeyé nem. Látjuk, hogy a hiba most is abban volt, hogy Görgey nem mert kockáztatni. Õ nem mert egy
helyre összpontosítani nagyobb erõt, mert félt, hogy emiatt a kevésbé védett részek bajba kerülnek. Pedig hát – kivált mikor hadvezérrõl van szó – nemcsak az igaz, hogy „aki mer, aznyer”, hanem még inkább igaz az, hogy aki nem mer, nem nyer. Legalábbis olyan diadalt
semmiképpen sem nyer, melyrõl még az utókor is csodálattal beszél.
Gyalokay (Gelich nyomán) azt írja, hogy még ebben a taktikai hibában sem hadászati érdek, hanem személyes hiúság vezette Görgeyt. „Ily módon akarta volna elérni Görgey, hogy
továbbra is hadsereg, nem pedig hadtestparancsnok legyen. Gelich nagyon jól ismerte Görgeyt, így tehát erre vonatkozó állítását sem szabad egészen alaptalannak mondanunk.”
De kényelemszeretettel, sõt lelkiismeretlenséggel is kell vádolnunk Görgeyt, mint hadvezért, mert nemcsak az isaszegi, hanem a tápióbicskei csatából is elkésett. Kényelmeségét azzal mentette, hogy a hadtestparancsnokokat önállósághoz kell szoktatni. Jobb kedvvel iscsinálják dolgukat, ha a maguk urai és teljesen önállóan mûködhetnek.
Ha azonban mindez igaz volna, akkor sem jelenthetné azt, hogy a fõvezér ne is legyenjelen az ütközet színhelyén. Ezt a fõvezér részérõl nem lehet mással magyarázni, mint kényelmességgel. Hiszen ütközet közben mindig adódhatnak válságos, váratlan helyzetek, melyek helyes megoldására a fõvezér jelenléte szükséges, mert csak az oldhatja meg õket, aki az
egész hadmûveletet irányítja.
Görgey mindkét esetben csak akkor jelent meg a csata színhelyén, mikor már baj volt éstehetségével elhárította ugyan a végzetes bajt, de teljesen helyrehozni már nem tudta azt,
amit távollétével elrontott.
„A rideg valóság – írja Gyalokay – Isaszegnél ugyancsak rácáfolt Görgeyre, aki a délben
kezdõdött csata helyére csak délután négy óra tájban érkezvén, a majdnem beállott kudarcot
elhárította ugyan, de már nem tudta a csatát azzá tenni, amivé annak mind a kedvezõ hadászati helyzetnél, mind a magyar hadsereg számbeli túlsúlyánál fogva válnia kellett volna: az
osztrák hadakon veendõ döntõ diadallá.”
S hozzáfûzi, hogy a magyar sereg 37 ezer, az osztrák csak 25 ezer fõbõl állott. Ilyen
számbeli fölénnyel, teszem én hozzá, igazán nem kellett hadvezéri tehetség a gyõzelemhez,
kivált mikor még a hadászati helyzet is kedvezõ volt. S mégis, ha Görgey végre nagy keservesen meg nem érkezik, még így is az ellenség ver meg bennünket, s ráadásul a már lezüllõben lévõ és egészen tehetségtelen vezérek alatt harcoló, kisszámú ellenség!
Kossuth már rögtön azután, hogy Aulich bevonult Pestre, a Henczy védte Budavárát is elakarta foglaltatni, mert neki a fõvárosba való minél elõbbi és minél nagyobb pompával történõ bevonulás volt a fontos. Azt akarta, hogy az ország és a világ minél elõbb megtudja diadalát. Már el is küldte Szõllõssyt Debrecenbe a feleségéért, „hogy a pest-budai bemenetben
Terézem is részesülhessen”. (Szõllõssy i. m., 7-8. o.)Görgey azonban ekkor még érvényesítette akaratát, nem pazarolta az idõt külsõségekre,
hanem a Duna északi partján tovább vonult az ellenség után s Kossuth „Teréze”, akitSzõllõssy valóban elhozott Debrecenbõl, sõt vele még Kossuth nõvérét, Ruttkaynét is, egyelõre ugyan hiába érkezett meg, de viszont az õ parádézásuk helyett Vácnál és Nagysarlónálújra megvertük az ellenséget, mégpedig most már határozottabban, mint elõbb, a Szolnok és
Pest között aratott gyõzelmekben. Nagysarlónál azonban csak egy osztrák alvezért, Wohlgemuthot vertét meg a honvédek, a váci gyõzelem pedig még ennél is jelentéktelenebb osztrák erõk veresége volt. Wohlgemuth az ellenséget jelentésében bátornak is mondja ugyan, dekiemeli, hogy a fegyveres kézi mérkõzés elõl okosan kitér, a harcot túlerejével dönti el, s különösen tüzérsége és lovassága van fölényben.

239

Ismét csak jellemzõ azonban, hogy a nagysarlói csatában Görgey részt sem vett, mert
„Damjanich olyan zseniálisan vezette a csatát, hogy Görgeyre szükség nem volt” (Steier: A
trónfosztás, 235. o.). Szükség lett volna azonban Görgeyre a nagysarlói gyõzelem kiaknázását illetõen, de ez sajnos elmaradt. Görgey pihent Damjanich babérjain és Wohlgemuthnakidõt adott seregei rendbe szedésére.
„A Wohlgemuth-hadsereget – írja Steier (247. o.) – nem lett volna szabad a Vág mögött
pihenni engedni, mert a Duna bal partján levõ ezen gyenge erõt egészen meg kellett volna
semmisíteni, s így Pozsonyon keresztül megnyílt volna az út Bécs felé anélkül, hogy a Budánlevõ Welden (aki a közben leváltott Windischgrätz helyett lett az új fõparancsnok) bármit istehetett volna a császárváros védelmére. A nagysarlói csata gyõzelmének ki nem aknázásávalkezdõdtek azok a hadmûveleti hibák, melyek a szabadságharc szomorú végéhez vezettek.”
Tehát „hadmûveleti hibák”, mégpedig Görgeytõl elkövetett hadmûveleti hibák okozták aszabadságharc kudarcát, nem pedig az árulás vagy az orosz túlerõ beavatkozása. Hogy lehet
mindezt összeegyeztetni Görgey „tüneményes” hadvezéri tehetségével?
Görgey az április 26-ára virradó éjjel átvezette seregét a Duna déli partjára s másnap kifejlõdött ott a szõnyi ütközet, mely eldönthetetlenül végzõdött, tehát Görgey itt sem tudta
megverni a már demoralizált ellenséget, noha a tehetségesebb Haynau még meg sem érkezett, sem az orosz még nem volt segítségére. Ez is Görgey hibájából történt. „Görgeynek határozottan hibás intézkedése volt a VII. hadtestnek Perbetén való marasztalása és késõlerendelése.” (Steier, 250. o.)
Látjuk tehát, hogy Görgey hadvezéri mûködésének még ebben a szerencsés, sikeres szakaszában sem adta tanújelét semmi különleges hadvezéri tehetségnek, de az ellenkezõnek
már inkább.
Görgey legnagyobb hadvezéri mulasztása azonban csak az eldöntetlen szõnyi ütközet
után következett. Ekkor követte el azt a nagy taktikai hibát, melynek következménye az
egész szabadságharc bukása lett. Elõbb, mikor a Dunától északra Damjanich szétverte az
egyetlen, a Duna e partján mûködõ császári sereget (de természetesen õ is csak azért tudta
szétverni, mert vele szemben túlerõben volt), nem használta fel a jó alkalmat, hogy szabadlett az út Pozsony, sõt Bécs felé (sõt még csak arról sem gondoskodott, hogy legalább ezt amegvert Wohlgemuth-sereget megsemmisítse), hanem helyette átjött a Duna déli partjára. Itt
próbálta megverni az ellenséget (szõnyi ütközet), de mivel ez sem sikerült, otthagyta a kemény diót s könnyebb vállalkozásba fogott: Budavárát kezdte el ostromolni.
„Az osztrák hadsereg – írja Gyalokay – ismételt vereségei után sem volt akkor még legyõzve, mikor Görgey a további támadás eszméjét feladta.”
Ki látott azonban olyan „tehetséges”, sõt „lángeszû” hadvezért, aki a már meggyengült,
de még le nem vert ellenséget magára hagyja, ha csak készakarva arra nem törekszik, hogyújra megerõsödhessen? Görgey eljárását csak azzal lehet megmagyarázni, hogy már akkor isbiztosan tudta, hogy a Kossuth után indult, s az uralkodóházzal szembeszállt magyarság végleg
nem gyõzhet. Radeczky, a valóban lángeszû hadvezér ugyanis újra gyõzött már Novaránál sígy a gyõzelmes, tapasztalt és harcedzett császári sereg egy részét már az olasz hadszíntértérrõl Magyarországba lehetett vezényelni. De az orosz beavatkozás is el volt már határozva, s e
két nagyhatalom mellé itt volt még a belsõ ellenség: a rácok, a horvátok és a románok.
Lehetetlenség volt ennyi ellenséggel szemben a papírpénzbõl élõ és az infláció következményeit mind vészesebben érzõ 48-as magyar kormánynak végleges gyõzelmet aratnia. Ezért
a tavaszi sikert sem lehetett másnak, mint ideiglenes javulásnak tekinteni. Görgey borúlátásának ebben lényegileg igaza volt, s hogy ezt õ már akkor fel tudta fogni, mikor a képzelõerejétõl elragadtatott Kossuth már arról volt meggyõzõdve, hogy végleg gyõzött, az Görgey éleseszére és rendkívüli józanságára vall.
Azonban ebbõl a belátásból logikailag még semmiképpen sem következett az a viselkedésmód, melyet tanúsított. Nagyon jól mondja Gyalokay, hogy „nem mindegy ám, hogy egy

240ország leküzdése minden komolyabb ellenállás nélkül, avagy pedig lépésrõl lépésre vívott
makacs védõharc után következik be. A könnyen szerzett diadal fennhéjazóvá, elbizakodottá
teszi a gyõzõt, a nagy áldozatokkal járó, pirrhuszi [kétes értékû] gyõzelem megfontolásra,mérsékletre inti. Így tehát a béke feltételei a két különbözõ esetben mások és mások lesznek”.
Nem lett volna szabad tehát 48-ban élére állítani a dolgot és fegyveres küzdelembe bocsátkozni az uralkodóház ellen, mert okos embernek látnia kellett volna, hogy a vesztes fél
csak mi lehetünk. Az erõviszonyok olyanok voltak, hogy a szerencse és a véletlenül tehetséges magyar vezér legfeljebb csak halasztani tudta volna a bukást, de nem megakadályozni.
Nekünk azonban 48-ban még szerencsénk se volt, annál kevésbé tehetséges vezérünk.
Görgeynek nem lett volna szabad elvesztenie a kedvét és elhanyagolnia a hadvezetést
csak azért, mert éles esze elõre látta, hogy a végsõ gyõzelem úgyis lehetetlen. Ha Kossuth azáltal, hogy ilyen kedvezõtlen körülmények közt vitte bele a nemzetet a fegyveres küzdelembe, lehetetlenné is tette a gyõzelmet, Görgeynek akkor is mindent el kellett volna követni,
hogy a bukás minél kevésbé szégyenletes legyen. Görgeynek így is bõ tér nyílt volna hadvezéri tehetsége megmutatására s így is igen sokat használhatott volna vele nemzetének. Pedig
az elõre nem látható esetleges szerencsét is be vehette volna számításaiba, mert erre háborúban mindig kell, vagy legalábbis szabad gondolni.
Görgey addig, míg a számunkra gyászos, de elkerülhetetlen végkifejlet el nem érkezik,úgy megalázhatta, olyan válságos helyzetekbe sodorhatta volna az ellenséget, hogy nemzetünknek örök büszkesége lehetett volna, sõt még az is könnyen lehetséges, hogy az ellenség
lelkiereje arra már úgy megtört volna, idegei úgy felmondták volna a szolgálatot, hogy nem
tudta volna megvárni a végsõ gyõzelmet, s megadta volna magát, vagy legalábbis ránk nézve
tisztességes feltételekkel kiegyezett volna. Vagy pedig Görgey tehette volna meg, hogy diadalai közepette – még akkor is, ha e diadalok ideiglenességének tudatában lett volna, sõt éppen ezért – felajánlott volna az ellenségnek egy tûrhetõ békét s az – a további küzdelemrõl
lemondva – az ajánlatot örömmel elfogadta volna. Habsburgok lévén az ellenfelek, ez különösen valószínû, mert azok sohasem szerették a háborút, de annál jobban a békét. Õk mindig
hamar megsajnálták kimerült alattvalóikat s ilyenkor a békét mindig elébe helyezték a késõbbi gyõzelemnek. (Így csinált Mária Terézia Nagy Frigyessel is a hétéves háborúban.)De még ha ez a sikeres befejezés elmaradt volna s az elkerülhetetlen, rossz vég mégiscsak bekövetkezett volna, mennyire más lett volna a helyzet, más a világ és önmagunk elõtti
becsületünk, ha ez csak azután következett volna be, miután – ha csak egy idõre is, de –nyögte volna „bús hadunkat Bécsnek büszke vára”? Akkor bukása ellenére is büszkék lehettünk volna erre a szabadságharcra, mert népünk valóban erejérõl, élni akarásáról, vitézségérõl
és energiájáról tett volna tanúságot vele. Akkor csakugyan igaz lett volna 48-ról az, ami most– sajnos – csak a magyar, illetve a forradalmi propagandában létezik, ti. hogy mi az osztrákokkal elbántunk s minden baj oka egyedül csak a 200.000 orosz volt, mely a tõlünk megvert
osztrák megsegítésére országunkba özönlött.
Értehetetlen, hogy Görgeynek mindezek a lehetõségek és a vele járó hadvezéri babérok
nem kellettek: a megvert Wohlgemuthot nem üldözi, hanem magára hagyja, hogy összeszedhesse magát. De otthagyja a Pozsonyba és Bécsbe vezetõ utat is, hanem helyette lejön a Dunántúlra, de az elsõ kudarc után (pedig nem is volt kudarc, csak eldöntetlen ütközet) itt isotthagyja a még meg nem vert ellenséget. A Duna felett, a bal parton, azért hagyta ott, mert
megverte, a Duna alatt, a jobb parton azért, mert nem tudta megverni. S akkor tesz így, mikor
ellenfele, Welden, egymás után küldi a kétségbeesett jelentéseket Bécsbe, hogy semmiért
sem kezeskedhet, mert serege lerongyolódott, ellátása rendetlen, a tisztek fele hazament szabadságra, mert nem akar harcolni, a legénység beteg stb. Pedig bizonyítani lehet – Pálffy isbizonyítja –, hogy Görgeynek minderrõl tudomása is volt, mert Weldennek egyik ilyen jelentése a kezébe került, s nagy örömmel meg is küldte Debrecenbe a kormánynak s többek közt
maga Pálffy is olvasta. (Magyarországi és erdélyi urak, 169. o.)241Éppen ezért tehát, mert Görgey éles eszével tudta, hogy hamarosan jönnek az olasz harctérrõl a harcedzett osztrák csapatok, de jönnek az oroszok is, kétszeresen fel kellett volnahasználnia azokat a hosszú heteket, sõt hónapokat, míg ezek megérkeztek s addig a gyönge
ellenséget térdre kényszeríteni vagy legalábbis porig alázni kellett volna. Hogy mégse tette,
sõt még csak ahhoz se volt kedve, hogy legalább megpróbálja, csak azzal magyarázhatjuk,
hogy Görgey Bemmel és Perczellel ellentétben, akik túlságosan is bizakodók és gyerekesen
vakmerõk voltak, szinte betegesen józan, megfontoló és borúlátó volt, s Kossuthtal szemben,
aki a szerencsében mindent csak csillogni látott és színes képzelõerejével mindjárt tündérvárakat épített, õt rideg józansága még a szerencsében is kedvetlenné, levertté, passzívvá tette.
De a szõnyi csata azt is mutatja, hogy sem Görgeynek nem volt akkora hadi tehetsége, sem ahonvédek harci szelleme nem volt olyan, hogy Görgey komolyan vállalkozhatott volna azelõbb említett színes tervek megvalósítására.
Annak a kétségbeejtõ baklövésnek, hogy egyelõre otthagyja a harcteret és seregét Budavára alá vezeti, természetesen Görgey is tudatában volt. Hiszen ha magának nem lett volna
annyi esze (pedig volt), itthoni ellenségei bõségesen az orra alá dörzsölték. Maga is jól tudta,
hogy ekkor az ellenséget teljes hévvel üldöznie, kifárasztania, a harcteret lehetõleg Ausztriába kellett volna áttennie s teljes erejével kihasználnia azt az idõt, ami az olaszországi osztrák
és az orosz csapatok megérkezéséig még rendelkezésére állt. Mindennek még az a haszna ismeglett volna, hogy sikerei a honvédek hangulatát s vele harci erejét is kedvezõen befolyásolták volna.
Hogy mégsem így lett, annak fõ oka talán az volt, hogy Görgey ekkor már politizált s
ezért csak félig, vagy talán félig sem volt hadvezér. Õ mint politikus azoknak az embere volt,
akik Kossuthtal szemben az uralkodóházzal való kiegyezés hívei voltak, s mint ilyen, bajosan
mehetett Bécs ellen. Ha mint politikus nem volt, mint hadvezér sem lehetett az uralkodóházzal szemben a kérlelhetetlenség híve. Pedig dehogynem! Éppen ezzel tudta volna a nemzetnek megszerezni a tisztességes megegyezés feltételeit. Ilyen gyõzelmek birtokában egész
másképp tárgyaltak volna vele Bécsben, mint enélkül. A békepárt biztatása és Kossuth ellenigyûlöletének és megvetésének hatása alatt ez idõben azt latolgatta, hogy ne távolítsa-e el inkább államcsínnyel Kossuthot s ne álljon-e helyette õ a nemzet élére. Világos, hogy ilyen habozó lelkiállapotban nem tudott csak hadvezér lenni. Pedig Bécs ellen csak úgy mehetett
volna, ha minden figyelme erre irányult volna és semmi mással nem törõdött volna.
Õ maga végzetes mulasztása okául ezt a négyet hozta fel: 1. Lõszerhiány. 2. A honvédek
lerongyolódott ruházata. 3. A nagy veszteség, melyet a tavaszi gyõzelmes hadjáratban szenvedtek, és végül 4. Mert Kossuth azt kívánta, hogy Budát bevegyék.
Gyalokay ezeket okok helyett inkább csak ürügyeknek tartja. Szerinte a rossz ruházat ésa nagy vérveszteség „nem vehetõ komolyan számításba”. Welden elfogott jelentésébõl, de az
osztrák foglyokon is láthatta, hogy akkor az õ ruházatuk is legalább olyan lerongyolódott
volt, mint a honvédeké. A tavaszi hadjáratban az osztrák vérveszteség is nagyobb volt, mint
Görgey seregeié. A tavaszi hadjáratban a honvédek legnagyobb vesztesége az isaszegi csatában volt, de ott sem volt több 3%-nál (Gyalokay).
A honvédek tehát hazájuk védelmében korántsem erõltették meg magukat úgy, mint például I. Lipót idegen csapati hazánk területének a töröktõl való visszafoglalásában. Akkor a
zentai és zalánkeméni borzalmasan véres csatákban a gyõzelmes keresztény seregeknek 3040%-a maradt holtan a csatatéren. Milyen kétségbeejtõen gyönge, üres ürügy tehát a Görgeyé,
mikor jól tudta, hogy az ellenség még sohasem volt olyan gyenge, mint akkor, mikor neki üldöznie kellett volna s mikor azt is jól tudta, hogy ugyanez az ellenség néhány hét múlva márerõseb lesz, mint bármikor volt.
Ami a lõszerhiányt illeti, ez – mint Mészáros oly sokat hangsúlyozza – elsõsorban azért
jelentkezett, mert a honvédek elképzelhetetlen pazarlást vittek végbe a nemzet vagyonával és
olyan lõdözést csináltak, mint a gyerekek és mint az 1945-ben Budapestet végre elfoglaló vö-242

rös oroszok. Másodszor igaz ugyan, hogy a szõnyi csatában valóban bajt okozott a lõszer elfogyása, de ugyanekkor ugyanez a baj osztrák részrõl is jelentkezett. Harmadszor a 48-as lõszerhiány sohasem olyan természetû volt, mintha lõszer egyáltalán nem lett volna, hanem
csak szállítási és szervezési hibák miatt hiányzott néha ideiglenesen. Negyedszer Komárom
tele volt lõszerrel (nagy lõszerkészlete a végén az osztrákoké lett), tehát ideiglenesen onnan
is könnyen lehetett volna szerezni, ha a dolgot megszervezték volna s kivált mikor a harcok
akkor egyébként is Komárom környékén voltak. Végül ötödször Komáromnál a hadmûveletek abbahagyása és a friss ellenséges csapatok megérkezése és az újabb támadóhadjárat megindulása között nem kevesebb, mint 51 nap múlt el. Kétségtelen, hogy ennyi ideig nem alõszer hiánya miatt kellett Görgeynek várnia.
Ami Kossuth Budavára bevételére vonatkozó kívánságát illeti, Kossuth tagadja, hogy õGörgeynek erre vonatkozólag parancsot adott volna. Ebben igaza is van, mert legfeljebbóhajról lehet szó. De Kossuth volt olyan okos ember, hogy parancs esetén is könnyen fel lehetett volna világosítani, ha Görgey mást akart volna. De nem is mert Kossuth az ekkor már
világhírûvé vált Görgeynek annyira parancsolni. Láttuk, hogy Kossuth már Isaszegnél is Buda felszabadítását kívánta, Görgey akkor tudott nem engedelmeskedni s Kossuth mégsem
sértõdött meg miatta (noha a parádé élvezésére már nejét és nõvérét is odaszállíttatta).
Épp így vagy még jobban megtehette volna ezt Görgey késõbb is. Kossuth még a váci
kiáltványért sem merte felelõsségre vonni Görgeyt, pedig az akkor még közel sem volt az ahíres és népszerû hadvezér, aki már most volt. De egyébként is talán csak nem kellett volna
felelõsségre vonástól félnie Görgeynek azért, mert példádul Budának parancs szerinti elfoglalása helyett Bécs elfoglalásával szolgált volna Kossuthnak? Kinek fájt volna akkor Buda,
mikor mindenki úgyis azt hitte, hogy elfoglalása csak napokba kerül, sõt ha nem éppen
Henczy lett volna a parancsnoka, most a császári sereg is épp úgy védelem nélkül adta volna
át, mint annak idején Kossuthék így adták át Windischgrätznek.
Azt azonban Görgey is elismeri, hogy vezérkari fõnöke, a tehetséges Bayer ellene volt
Buda ostromának, mert õ helyette az ellenséget akarta üldözni. Klapka is egedül csak azért
helyeselte az ostromot, mert azt hitte, hogy 2-3 nap alatt el lehet a dolgot intézni. Mihelyt látta, hogy hetekig is eltart, õ is rá akarta venni Görgeyt, hogy hagyja abba s menjen vissza azellenség üldözésére. Görgey – a gõgös Görgey – azonban ezt most már szégyenletesnek tartotta, mert neki a hiúsága fontosabb volt, mint a legfontosabb hadiérdek. Görgey bûnét tehát
még növeli, hogy a vezérkari fõnöke is okos volt, alvezére is, de õ mégis kitartott ostobasága,
illetve hiúsága mellett, bár az is lehet – de ez egy cseppet sem elõnyösebb számára –, hogy ez
részérõl csak kényelem volt. Az üldözõ hadmûvelet ugyanis rendkívüli testi és lelki megerõltetéssel jár.
Azonban még egy, eddig nem említett oka is volt Görgey elkedvetlenedésének és ebbõl
folyó tétlenségének: az, hogy Kossuth helyette Bemet akarta fõvezérnek, s ezt még a tavaszi
hadjárat alatt Görgeynek is tudtára adta. Ebben aztán már Kossuth a bûnös. Igaz, hogy Bem,mint hadvezér, éppen ellentéte volt Görgeynek. Õ vakmerõ, gyors, tevékeny és fáradhatatlan
volt, s az adott helyzetben éppen ilyen vezérre lett volna szükség, nem pedig a nehézkes, túl
megfontolt, kényelmes és késedelmes Görgeyre.
Ne feledjük azonban, hogy Bem meggondolatlan is volt és túlzásba vitte a merészséget,az pedig sohasem jó. Az egész mozgalom és az egész nemzet sorsát semmiképpen sem lettvolna szabad ilyen vezér kezébe tenni. Ezért veszett el oly csúfosan a temesvári csata.
De a vezércsere akkor mindenképpen káros volt, kivált mikor éppen tavaszi gyõzelmei„jutalmául” érte Görgeyt. Kossuthnak azt is tudnia kellett, hogy éppen nem bizonyos, hogy
tervét Görgeyvel szemben ki is tudja vinni. Hiszen mikor Dembinszkyt akarta vele szemben,
tervét nem tudta kivinni. Az eredmény tehát bajosan lehetett más, mint hogy Görgey marad avezér, de elkedvetlenedve, szárnyát szegve. Hogy lehetett azt kívánni Görgeytõl, hogy szívesen és teljes odaadással kezdjen meg olyan akciót, melyrõl tudja, hogy nem fogja befejezni?

243

Görgey azt írja, hogy már április 7-én tudta, hogy más lesz a hadvezér. Joggal fájhatott neki,hogy sikereiért azt kapja jutalmul, hogy elmozdítják.
Görgeynek azonban mindezek ellenére is addig, míg õ volt a hadvezér – pedig még õ volt–, mindent el kellett volna követnie a siker érdekében, mert hiszen nem a maga, hanem a hazakedvéért volt hadvezér. Ha csak a hazát, vagy legalább elsõsorban a hazát nézte volna, épp úgykellett volna üldöznie az ellenséget és tönkretevésére épp úgy el kellett volna követnie mindent, mintha nem tudta volna, hogy a végsõ siker majd nem az õ, hanem utóda nevéhez fûzõdik. Ha õ fõvezér akart maradni, azt egyébként is úgy érhette volna el legbiztosabban, haelmozdítása elõtt világraszóló sikert arat. Az ilyen vezért nem lehet elmozdítani.
De a hadi helyzet akkor egyébként is annyira kedvezõ volt a honvédseregre, hogy azalatta néhány hét alatt is, míg Bem Erdélybõl megérkezik (tudjuk, hogy milyen keservesen érkezett meg), arra már az igyekvõ Görgey óriási eredményekre mutathatott volna rá. Görgey
azonban ebben sem mutatkozott elég nagynak. Az õ érzékenysége nemcsak haza-, hanem
még önszereteténél is nagyobb volt. De a fõ ok bizonyára az volt, hogy képességei sem voltak elégségesek a nagy feladatra, s a császári sereg még akkori elesettségében is erõsebb volt,
mint a honvédek.
A mondottakból egyébként is látható, hogy tulajdonképpen nem Buda ostroma volt az
oka az elkövetett nagy hadászati hibáknak. Görgey nem az osztrák határról, hanem Komáromból jött vissza Buda ostromához, offenzívája ugyanis Komáromnál már megfeneklett.
Emiatt ment el Görgey kedve a támadó hadmûveletek folytatásától, s hogy serege ne álljon
tétlenül, hanem valami foglalkoztatása mégis legyen, azért rendelte vissza Buda ostromához.
Így aztán mindjárt érthetõvé válik az is, miért vitt Buda alá sokkal nagyobb sereget, mintszükséges lett volna és miért kezdte és folytatta az ostromot is sokkal kényelmesebben, mintszükséges lett volna.
Ugyanekkor Kossuth, mivel részint félt Görgeynek a fõvezérségtõl való elmozdításától,részint pedig szégyellte ezt az elmozdítást (az avatatlan és naiv közvélemény elõtt ugyanis
Budavára bevétele nem Görgey hibája és szégyene volt, hanem nagy dicsõsége), de viszont
minél nagyobb lett Görgey népszerûsége, annál szükségesebbnek tartotta, hogy a fõvezérségtõl elmozdítsa és kivegye kezébõl az államcsíny végrehajtásának lehetõségét: megtette hadügyminiszternek, azaz felfelé buktatta. (Csak adni mert neki, de elvenni tõle nem.) Arra
számított ugyanis, hogy Görgey magától is belátja, hogy egyszerre jó hadügyminiszter is és
jó fõvezér is nem lehet és hadügyminiszteri kinevezésével fõvezéri tisztjérõl önként lemond.
Nem így történt azonban, hanem éppen az ellenkezõ: Görgey mindkét tisztséget megtartotta. Tetszett neki a hadügyminiszterség, hiszen így fõnöke lett a fõvezérnek, tehát önmagának, nem kellett már senkihez sem alkalmazkodnia, nem szólhatott bele most már senki semaz ügyeibe. Ezért elfogadta a hadügyminiszterséget annak ellenére, hogy a kormány a trónfosztás alapján állt, róla pedig köztudomású volt, hogy az uralkodóház híve. Görgey részérõl
tehát ez nagy jellembeli fogyatékosság is volt.
De mivel kinevezésével egyidejûleg Kossuth nem mert nyíltan helyette más fõvezért kinevezni, Görgeynek nem volt annyi lelkiereje, hogy önként meg tudta volna magát fosztani
attól a Kossuthtól annyira rettegett hatalomtól, melyet a fõvezérség, tehát a hadsereg tényleges vezetése és a vele való rendelkezés jelentett. Így lett aztán hadügyminiszter és fõvezér
egy személyben éppen akkor, mikor annyira szükséges volt, hogy a hadvezér csak hadvezér
legyen és a harctéren legyen. Mivel anélkül is kényelmes volt s egyébként sem nagyon szeretett a harctéren tartózkodni, most egyenesen jogcímet szerzett magának arra, hogy a messzetávolból „irányíthassa” a hadmûveleteket.
Ez megint Görgey nagy bûne. Amily elõnyös volt ugyanis ez a helyzet az õ egyéni érdekeire és nagyra törõ tervére, világos, hogy éppen olyan hátrányos volt a 48-as haza ügyére.
Hogy tudja ugyanis a hadmûveleteket jól, tervszerûen és gondosan irányítani, ha bajok, hibák
mutatkoznak, mindent idejében orvosolni, ha az események Komáromnál, Gyõrnél vagy Po-

244zsonynál játszódnak le, õ pedig hivatalában Budapesten ül? Mivel ugyanekkor a haza sorsa
tisztán ezektõl a hadmûveletektõl függött, Görgey részérõl ez az eljárás rendkívüli önzés és
lelkiismeretlenség jele. De viszont nem árulás, nem is gonoszság, csak emberi gyarlóság voltez részérõl, mely hogy szabadon érvényesülhetett, az már Kossuth bûne volt, mert õ volt azállam feje, irányítója és õ volt mindenért felelõs. Neki kellett volna rendelkeznie és az emberi
gyarlóságokat a haza ügyének parancsoló szóval alárendelnie. Az a haza ugyanis, melynek
feje nem mer parancsolni, eleve bukásra van ítélve.
Görgey ezt a lehetetlen kétlakiságot úgy oldotta meg, hogy mindkét helyen helytartót tartott. A minisztériumban hízelgõje és tegezõ bizalmasa: Szabó Imre volt a helyettese, a harctéren pedig Bayer, aki Tatán székelt, mert megvolt az a fogyatékossága, hogy haditerveket jól
tudott ugyan csinálni, de a harctértõl minél távolabb, minél biztonságosabb helyen szeretetttartózkodni. Ezenkívül még az italt is jobban szerette a kelleténél s ezért sokszor éppen a legválságosabb pillanatban volt beszámíthatatlan vagy félig beszámíthatatlan. De vezetni és parancsolni egyébként sem tudott, még kevésbé parancsai végrehajtását ellenõrizni. Görgey
lelkiismeretlensége annál nagyobb, mert Bayer minden fogyatékosságát õ tudta a legjobban.
Kossuth azonban, noha – mint láttuk – még Görgey és Mészáros dolgaiba is beleavatkozott, mert nem hitte el, hogy a hadvezér akár csak hadi téren is többet tudjon, mint õ, ez áldatlan állapotot Görgeytõl való féltében megszüntetni nem merte. De természetesen ezt a jó
alkalmat felhasználta arra, hogy Görgey távollétében a hadügyminisztériumban is rendelkezzék s még Bayernek is haditanácsokat és utasításokat adjon. Világos, hogy mindezek Görgey
tudomására jutottak, hiszen Bayer tegezõ barátja volt s világos, hogy emiatt Kossuth elleni
ellenszenve még az addiginál is nagyobb lett.
***Görgey Budavára bevétele után mégiscsak kénytelen volt rászánni magát a hadmûveletek folytatására Bayernek azon haditerve alapján, hogy a Dunától északra fognak támadni.
Már maga a haditerv is magában foglalta a bátortalanságot, mert hiszen a fõhadszíntér a Duna déli oldala volt: az ellenség fõereje nem az északi parton volt. De a terv annyira kisigényû
is volt, hogy Pozsonyon túl még elméletben sem terjedt.
Csak hát legalább ezt a sovány tervet is végrehajtották volna!
Ha északon nagy erõvel támadtak volna és elhatározó csapást mértek volna az ellenségre, rá tudták volna kényszeríteni, hogy fõerejével õ is térjen át az északi partra, s ha ezzel
megkésett volna, még Bécs is veszélybe kerülhetett volna. Görgey azonban, akinek már a haditerve is mutatta, hogy akar is meg nem is, terve kivitelében is olyan hanyag és késedelmeskedõ volt, hogy viselkedése láttára azt kell mondanunk, hogy tulajdonképpen komolyan nem
is akart semmit. Természetesen nem árulásból, hanem azért, mert rég nem bízott a magyar
ügy sikerében. Önbizalma hiányzott, aztán a hadügyminiszterség miatt fizikailag, Kossuth elleni tervei miatt pedig lelkileg volt távol a hadmûveletektõl.
Nem elég, hogy Budavára bevétele is csak május 21-én történt meg, s így minden perc
drága volt már, hiszen úgyis hosszú heteket vesztett már éppen a rá nézve legelõnyösebb idõben, Görgey mégis csak június 16-án kezdett hozzá a támadáshoz, tehát újabb 26 napot vesztegetett el.
Azzal menti magát, hogy az újoncok megérkezésére várt, hogy serege erõsebb legyen.
Arra azonban nem gondolt, hogy ezalatt az osztrák seregbe is állandóan érkeznek „az újoncok”, csakhogy oda nemcsak tényleges, tehát gyakorlatilag még alig valamit érõ újoncok, hanem a gyõzelmes olaszországi seregbõl harcedzett veteránok is érkeztek, s ez volt az, amit
nem lett volna szabad megvárni.
Görgey nem akarta tudni, hogy akkor a támadással várni nem magyar, hanem osztrák érdek volt. Csak egy mentsége volt: õ ekkor már csak Bem megérkezéséig volt fõvezér. Bizonyára azért várt, hogy Bem megérkezzék. De a jó Bem csak nem akart megérkezni. A fõ

245

hibás tehát Bem volt, illetve az a Kossuth, aki mindenképpen mást akart Görgey helyett hadvezérnek. Június 16-án már Klapka is, Bayer is elkésettnek tartotta a magyar offenzívát. Hiszen Bayer már június 8-án tudta, hogy Haynaunak már 70.000 embere van. Azt azonban
akkor még nem tudták a honvédek, hogy nemcsak a 70.000 ember, hanem maga az is, hogy
már nem Welden, hanem Haynau a vezér, számít valamit.
Mit szóljunk azonban ahhoz, hogy Görgey még ilyen veszélyes körülmények között is ésnoha ugyancsak bõven lett volna ideje hozzá, hogy a harctérre megérkezhessék, mint fõvezér,
Pesten várta meg a támadás megindulásának idejét s tette ezt akkor, mikor jól tudta, hogy vezérkari fõnökének, Bayernek is éppen az a fõ hibája, hogy nem szeret a harctér közelében
lenni, hogy nem éppen a legválságosabb helyzetben lesz-e alkoholmámorban, illetve megcsökkent szellemi erõben. De Damjanich, akinek Görgey tavaszi sikereit jórészt köszönhette,lábtörése miatt már szintén alkalmatlanná vált a tényleges hadi szolgálatra. Damjanich nélkül
azonban nem az volt már a honvédsereg, ami vele. A Damjanich utáni legmegbízhatóbb alvezér, Aulich pedig szintén beteg volt.
S Görgey így mer offenzívát indítani! Nem mondhatjuk, hogy távolléte gyávaság következménye volt, mert a harcban igen bátran szokott viselkedni, de ha a harc hevében a tûz ésaz a tudat, hogy katonái látják, bátorrá tette, mert könnyen meglehet, hogy azért nem sietett a
harctérre, mert életét sem szívesen tette ki veszedelemnek, s idegeit izgalmaknak.
Az a benyomásom, amit pesszimizmusa is támogat, hogy Görgey lényegében mindig fáradt idegzetû ember volt, akit az erõs akarat és a kényszerítõ helyzet idõnként nagy energiakifejtésre és vele kapcsolatban bátorságra képesített, de ha a helyzet nem kényszerítette rá,
sem bátor nem volt, sem energikus. Ezzel magyarázom azt is, hogy ha jelen volt is az ütközetben, színhelyétõl távol maradt, sõt elaludt, csak mikor már baj volt, tehát mikor a veszély
és a kényszerhelyzet felkeltette benne a szükséges energiát, akkor avatkozott bele a dolgok
folyásába, de ekkor mindig eredménnyel.
Õ ilyenkor tehetség volt, de hogy képességei e teljességének kifejtése megtörténhessék, aválság átélésének izgalma kellett hozzá. Másképp nem volt képes az idegalkatával együtt járó
letargiát, passzivitást legyõzni. A válságos helyzetekben kifejtett nagy energiája és termékeny alkotóképessége természetesen igen nagy hatással volt arra a legénységre és tisztikarra,
mely ennek a harctéren nemegyszer tanúja volt s így keletkezett Görgey legendás híre és az anagy bizalom, melyet a honvédség vezére nagy képességeibe vetett, de viszont az is kétségtelen, hogy mivel ez a tehetség csak a válságos helyzetekben nyilvánult meg, nagy és állandó
sikerrel mûködõ hadvezér nem lehetett.
Görgey e tekintetben olyanforma lehetett, mint V. Károly. Idegbeteg anyjától, Õrült Johannától õ is olyan rossz idegzetet örökölt, hogy a harctéren az ágyúk bömbölésének megkezdésekor halálsápadt lett. De aztán mivel önérzete nemcsak azt nem engedte meg, hogy
megszaladjon, mint Nagy Frigyes csinálta az elsõ ütközetben, melyben részt vett, hanem még
azt sem, hogy a háttérben maradjon, erõs akaratával olyan vitéz és bátor lett, hogy a legnagyobb tûzben is lelkesíteni tudta katonáit, sõt megvetéssel beszélt elõttük az ágyúgolyókról.
Görgey is ezért volt olyan bátor a harc hevében, mikor a 48-as ügy és a maga sorsa eldõlt. Egyébként azonban kerülte a harci izgalmakat, s idegfáradtságában annyira közönyös
volt, hogy egyszerûen elaludt akkor, mikor a helyzet még nem volt válságos. Csak azzal lehetmegmagyarázni azt a látszólagos közönyt is, mellyel az árulás igazságtalan vádját évtizedeken át viselni tudta.
Utólag a zsigárdi csata alkalmával tanúsított hanyagságát azzal próbálta kimagyarázni(láttuk már, hogy nemcsak Zsigárdnál tett tanúságot hanyagságáról), hogy hadtestparancsnokai önérzetét akarta kielégíteni azzal, hogy ellenõrzés és felügyelet nélkül hagyta õket tevékenykedni, és azért, hogy így jobban bele tudjanak tanulni mesterségükbe.
Így aztán nem csodálkozhatunk, ha a játék, a zsigárdi csata csúfosan elveszett. A hadtestparancsnokok ugyanis mind rosszul mûködtek, kivéve az egy Asbóthot. (Akirõl késõbb ki-

246sült az egyenesen botrányos jellemtelenség és az árulás.) A legtöbb hibát pedig az egyébként
rendkívül becsületes, sõt tiszteletreméltó, késõbb vértanúhalált halt Knézich követte el. Görgey aztán utána dühében mind elcsapta õket. De jellemzõ, hogy elcsapta azt az Asbóthot is,
aki megfelelõen mûködött. Õt azon a címen, hogy hivatalos jelentésében ágyúveszteségét elhallgatta. Valójában azonban azért, mert Asbóth Kossuth embere volt. De az is lehet, hogy
Asbóth csak ekkor és ezért lett Görgeyvel szemben Kossuth embere. Eddig csak az volt a baj,hogy Görgeynek ellenszenves volt.
Sajnos, ezek után nem is nagyon róhatjuk meg érte Asbóthot, hogy betegség címén, devalójában jogos megsértõdése miatt otthagyta a harcteret. Görgey tehát azt a nagy hibáját,hogy a támadó hadmûveletek megindulásakor még a harctéren való megjelenését is feleslegesnek tartotta, még azzal is tetézte, hogy ugyanakkor a sereget még azoktól a vezéreitõl is
megfosztotta, kiket az már megszokott és megszeretett s akiket természetesen még olyanokkal sem lehetett pótolni, mint amilyenek az elcsapott vezérek voltak.
De ha a hadtestparancsnokok ennyire gyengék voltak, csak még jobban megnöveli Görgey hibáját, hogy úgy indított offenzívát, hogy a támadás megindulásakor még csak a hadszíntérre utazni sem tartotta szükségesnek. E mulasztásának súlyát még növeli, hogy
Ludwigh, a táborban tartózkodó kormánybiztos, még idejében értesítette Kossuthot, hogy atisztikarban Görgey távolléte miatt elégedetlenség uralkodik és hogy ez a távollét a hadmûveletek megindulásakor döntõ súllyal eshet a latba. Görgey mégsem ment. De Bayer is értesítette, hogy Klapka túlzott önérzete nem fogadja el az õ vezérkari irodájából küldött
parancsokat, s közölte Görgeyvel, hogy így nem lehet eredményesen dolgozni. Görgeyt még
ez sem tudta útra kelésre bírni.
A zsigárdi csata vesztesége egyébként részünkrõl 400 halott vagy sebesült volt és 200 fogoly. Ezen kívül Asbóth 6, Nagy-Sándor 4 ágyúját is elvesztette. Osztrák részrõl mindössze
csak 42 halott és 63 sebesült volt (Szeremlei: Magyarország krónikája).
Ezután már legokosabb lett volna az offenzívát nem is folytatni. Az effajta támadó hadmûveletek sikere ugyanis elsõsorban a kezdettõl függ. Ha a kezdet sikeres, a katonáknak kedvet és lelkesedést ad a folytatáshoz, ha azonban sikertelen, mint itt is, lehangolja a sereget s
megfosztja a támadáshoz annyira szükséges önbizalomtól, kedvtõl, lendülettõl. Azonkívül atámadás sikere elsõsorban a meglepetésben áll, mert az ellenség még nem tudja, hol lesz a támadás, mekkora erõkkel és milyen elosztásban és taktikával történik, s így nem tudja a kellõ
ellenintézkedéseket megtenni. Most a zsigárdi vesztett csata után az ellenség már megismertea honvédség haditervét. Megtudta, hogy a magyar támadás a Duna északi partján lesz, volt
tehát ideje arra, hogy intézkedéseket tegyen és erejét ennek megfelelõen csoportosítsa.
Mészáros (II., 181. o.) egyenesen az mondja, hogy a kudarc oka egyenesen „a támadóterv silánysága volt”. Azt mondja, hogy a támadásra nemcsak a terep volt alkalmatlan (folyóktól és mocsaraktól szaggatott síkságon támadtak), „hanem a kiviteli intézkedések ishibásak voltak, amennyiben a mûködést csupán maga Asbóth kezdte meg, s ekképp az egészfõerõ további szerepe egy kis rész sorsától lõn függõvé téve”. Ezt Klapka is észrevette, s Görgeynek a támadás folytatásától való elállást javasolta, de Görgeyt most már a gõg és a kezdeti
sikertelenség miatt érzett bosszúság vezette, s ezért a folytatás mellett döntött. 20-án elrendelte az újabb támadást, ráadásul ugyanazon a terepen.
Ez maga külön nagy ostobaság volt, mert az ellenséget olyan állásból, melyet már régóta
tartott és ezért alaposan megerõsített, legfeljebb meglepetés vagy csel alkalmazásával lehet
kiverni. Most pedig az ellenség a honvédek minden tervét már tudta s például Haynau a hozzá beosztott orosz hadosztályt, a Paniutinét, már 19-én Wohlgemuth hadtestének erõsítésére
rendelte. Mennyivel okosabb lett volna, ha Görgey megváltoztatta volna haditervét és egész
más helyen támadott volna!
Igaz, hogy Görgey ekkor már végre megjelent a harctéren, de most már ez is késõ volt,
már ez sem használt. Már idejétmúlt volt minden magyar offenzíva. Az ellenség már felké-

247

szült, túlerõben volt és ismét csak Görgeynek, a magyar vezérnek szégyene, hogy errõl õ mit
sem tudott s csak az ütközet folyamán szerzett róla tudomást. Még a Paniutine-hadosztály
odaérkezésérõl sem volt tudomása. Sajnos, ha késõn is, de tudomásul kellett vennie, hogy
most már nem a kényelmes nagyúr Windischgrätzcel vagy a pesszimista Weldennel, hanem agyors és tevékeny Haynauval van dolga.
Világos, hogy a második támadás sem járt sikerrel. Görgey gépies megismétléssel másodszor akarta elérni ugyanazt, ami négy nappal elõbb nem sikerült, s ráadásul ugyanazon az
alkalmatlan terepen s olyan hadmûvelettel, mely nem volt már meglepetés, hanem az ellenség már várta. A második kudarc fõ oka azonban az új hadtestparancsnokok gyakorlatlansága
volt, tehát olyan tényezõ, melyet megint maga Görgey okozott. „Az egész haditerv el volt hibázva és e hibás terv forszírozása egymás után többször még inkább tetézte a hibát”, írjaSteier (Haynau és Paskievics, I., 59. o.): Az osztrák veszteség 17 tiszt és 537 közlegény (és160 ló), míg a magyar veszteséget az osztrákok 3126 fõre becsülték. Ez volt a peredi csata(Zsigárd mellett).
Hogy a fentebb Görgey idegalkatára tett megjegyzésünk mennyire helyes volt, bizonyítja
Ludwighnak a táborból június 20-án Kossuthhoz küldött jelentése, melybõl megtudjuk, hogy
Görgey még a történtek után is „szokása szerint” éjszaka (a csatát megelõzõ éjjel) érkezett atáborba és vezéri tevékenységét azzal kezdte, hogy miután a tábor már éjjel két órakor megindult, az ágyúzás pedig reggel háromnegyed hétkor megkezdõdött, õ „a pozsonyi Duna ág
partján a fûben heverészett és elaludt (ezért kár volt a messze Pestrõl odautazni). Nyolc óra
után az ágyúzás megszûnt s õ, mint a molnár, ki akkor ébred fel, mikor a malom megáll, azágyúzási szünetre azzal kel fel fekhelyérõl, hogy az ellenség hátrál”.
Az is jellemzõ a helyzetre és Görgeyre, amit Ludwigh egy másik (június 14-i) Kossuthnak szóló jelentésében ír: „Baráti bizalommal és nem oly végbõl, hogy levelemet megint
Görgeyvel közöljed s õ aztán oly kérdéseket tegyen, hogy micsoda árulásokat tudok már shogy mikor akasztatom fel õt, mikor ez vagy ama tisztet stb., mert ha ilyenek tréfából ismondatnak, mégis van olyasmi benne, ami egy kis feszültségre szolgálhat okul”.
A peredi csata két napig tartott és közben Haynau már a kezdeményezést is kezdte kiragadni Görgey kezébõl. Steier nyíltan kimondja (Haynau és Paskievics, I., 55. o.), hogy „acsapatok demoralizáltságának oka... a rossz hadvezetés volt”. Asbóth Lajos szerint Görgey itt
is csak a csata végén jelent meg a harctéren és „semmi dispozíciókat [utasítást, intézkedést]hozzáadni nem talált szükségesnek”. Az is teljes zavart okozott, hogy egyszerre két helyrõl isjöttek a hadtestparancsnokokhoz a parancsok: a messze levõ fõhadiszállásról, Bayertõl, az
eredeti haditervnek megfelelõen és a jelenlevõ Görgeytõl a tényleges helyzetnek megfelelõen, s a kettõ természetesen gyakran egymásnak ellentmondott.
Ludwigh június 21-i Kossuthoz intézett levelébõl azt is megtudjuk, hogy „a honvédtisztek egy része is megingott Görgey e hibás taktikája következtében”. (Steier, I., 58. o.) Ugyancsak Steier szerint (I., 59. o.) Görgey „a kétnapos peredi csatával a hadseregnek nemcsak
számbeli, de erkölcsi erejét is tetemesen gyengítette”.
Mind-mind olyan megállapítások, melyek a fõvezérnek semmiképpen sem válnak dicsõségére. Pedig Steier sokkal inkább Görgey javára, mint kárára elfogult. Amit tehát Görgey
hátrányára még õ is megállapít, az már mindenképpen Görgey hibája.
Görgey a peredi csata után ismét rögtön elhagyta a harcteret és Pestre távozott, bár az offenzíva folytatását rendelte el. „Ennek a tervnek a megvalósulását azonban már a kiindulópontban megnehezítette azzal, hogy eltávozván a legkritikusabb idõben a seregtõl, a csapásokkimérésére a hadsereget elõ nem készítette, és ahelyett, hogy a mi seregünk mérte volna acsapásokat, kénytelen volt azokat az osztrák seregtõl elszenvedni, holott volt olyan harcedzett, erõs és vitéz, mint bármely más hadsereg. De célszerûtlen elhelyezése, egy oktalan
haditerv, a vezérkari iroda és a kémszervezet megbízhatatlansága okozták a honvéd hadseregnek ezen kényszerû és nem az erõviszonyoknak megfelelõ helyzetét.”248

Ez ugyancsak kicsúfolását jelenti Görgey hadvezéri lángelméjének, pedig az a Steiermondja ezt (Haynau és Paskievics, I., 61. o.), aki Görgey-párti ember. Látjuk, hogy azt állapítja meg, hogy a honvédsereg nem az erõviszonyok, hanem a rossz haditerv, a rossz vezetéss a vezér hanyagsága miatt volt alacsonyabb rendû fél. Ez azt jelenti, hogy Görgey hadvezetése itt nemcsak lánglelkû nem volt, hanem még a közepesnek is messze alatta állt.
Haynau rögtön a peredi csata után elhatározta, hogy kiveszi a kezdeményezést Görgey
kezébõl és a hadmûveletek súlypontját visszateszi a Duna déli partjára. Mint gyors vezér,
mindjárt csapatai átszállítását is megkezdte. Az északi parton csak átcsoportosítást álcázó seregrészeket hagyott a honvédek arcvonalával szemben. Jellemzõ a 48-as hadvezetés csapnivaló voltára, felületességére, hanyagságára, kém- és felderítõ szolgálata hiányosságára, hogya magyar hadvezetõség minderrõl nem szerzett tudomást, s azt, ami már megtörtént, nem issejtette. Annyira ment naiv együgyûségében, hogy éppen június 22-étõl 27-éig hagyott teljesen békét az ellenségnek, mikor az ezeket a döntõ átcsoportosításokat végezte.
Így történt aztán, hogy 27-én Haynau serege már a Duna déli partján volt és 28-án Gyõrnél már három hadtesttel támadhatta meg a honvédeket. Mikor a magyarok végre észre tértek
és segítségül megindították a 2. hadtestet, az természetesen már késõn érkezett. Igaz, hogy ha
idejében megérkezik, akkor sem sokat nyertek volna vele, mert kevés volt Haynau három
hadtestével szemben.
Görgey e hanyagsága annál megbocsáthatatlanabb, mert hiszen Haynau számára a Dunától délre törni Budapest ellen sokkal rövidebb út volt, mint a folyótól északra, Görgeynek tehát ezt mindenképpen bele kellet volna vennie számításába s állandóan figyelnie, hogy az
osztrák sereg nem tesz-e hadmozdulatokat a folyó déli partjára való átkelésre. Olyasmibenérte tehát helyrehozhatatlan meglepetés a magyar sereget, ahol ennek semmiképpen sem lettvolna szabad megtörténnie.
Így aztán Gyõrnél egy honvédhadtestnek kellett volna megvernie vagy legalább sikeresen védekeznie három osztrák hadtesttel szemben. Ez a szabadságharc alatt sohasem történt
még meg (fordítva már sokkal inkább), világos tehát, hogy másról, mint visszavonulásról, szó
sem lehetett. Legfeljebb csak arról, hogy a visszavonulás valóban visszavonulás legyen, ne
pedig vad és rendetlen menekülés. „Az ellenséges hadsereg – jelenti Bayer Kossuthnak Tatáról június 28-án éjjel fél tizenkettõkor – immenzis [mérhetetlen, óriási] túlerejével a Rába
mellett felállított csapatainkat hátrálásra kényszerítette”, de hogy honnan szerezte az ellenség
ezt az „immenzis túlerejét”, arról nem beszélt. A jelentés pánikot keltett Pesten s a kormányta már tárgyalt, idõ elõtti menekülésre kényszerítette. Láttuk, hogy az ellenség nem lett volna„immenzis túlerõben”, ha a honvédcsapatok vezetése nem lett volna kontárok vagy – ami
még rosszabb – lelkiismeretlenül hanyag vezérek kezében.
Görgey ekkor újra megérkezett a harctérre, de most is késõn, csata közben érkezett. De
most még Klapka sem volt hadtesténél akkor, mikor a harc már megkezdõdött. Az osztrák táborban ellenben ott volt még maga Ferenc József, a fiatal császár is s õ természetesen nem érkezett késõn, mert ott minden tervszerûen folyt.
„A Guta-Galgóc vonalon – írja felháborodva Steier (Haynau és Paskievics, I., 68-69. o.)– hét nap alatt nem tudták megállapítani, hogy az osztrákok elhagyták az állásokat és csak
tüntetõ hadosztályt helyeztek el a vonalon. Ebben mindenekelõtt a hadtestparancsnokok s avezérkari iroda bûnösen hibás volt”. De talán Görgey, a fõvezér, nem volt hibás?! Hiszen
mindenért a fõvezér a felelõs, mert módjában áll, hogy még a hadtestparancsnokokat is akkor
mozdítsa el, mikor akarja. Az õ feladata megfelelõ hadtestparancsnokokról gondoskodni,õket ellenõrizni, tevékenységre, kötelességük teljesítésére rászorítani s még inkább a vezérkari irodát rendben tartani.
Aki hanyag vagy akinek az idegzete nem bírja a mindennel való törõdést, az nem jó hadvezér, az nem alkalmas erre a szerepre. S ha a fõvezér tudja, hogy az õ vezérkari fõnöke igenalkalmas jó haditervek készítésére (alkalmasabb mint õ), de viszont a harc helyétõl messze249

szeret tartózkodni, hanyag, sõt idõnként részeg, akkor, ha jó fõvezér, megtarthatja és megbecsüli a tudományáért, melyet serege nem nélkülözhet, de viszont ugyanakkor gondoskodik
arról is, hogy fogyatékosságai ellensúlyozva legyenek és éppen emiatt õ maga is nagyobb
gondot fordít a hadmûveletek ellenõrzésére, mint egyébként szükséges volna. Görgey azonban épp oly hanyag volt, mint Bayer s nemcsak arról nem gondoskodott, hogy amit Bayer elmulaszt, azt helyette elvégezze valaki más, hanem még õ maga is épp oly távol szeretett lennia harctérrõl, mint vezérkarának fõnöke.
Ha azonban Haynau Görgey hanyagsága és alvezérei kétségbeejtõ együgyûsége miattészrevétlenül tehette át seregét a Duna déli partjára, így áttörhette Gyõrnél a magyar védõvonalat és már a magyar fõvárost, a kormány székhelyét fenyegethette, legalább akkor, mikor
már az egész dunántúli front felbomlásából ezt végül Görgey is megtudta, segíthetett volnamagán és a „szabadság” ügyén azzal, hogy õ meg az északi fronton használja ki az osztrák
csapatoknak a Duna túlsó partjára való átszállításával keletkezett honvéd túlerõt s õ meg ott
indít a Haynauéval ellenkezõ irányban offenzívát. Hiszen Haynau csapatainak elõbb említett
átcsoportosításával Pozsonyt s így mögötte Bécset úgyszólván védtelenül hagyta.
Ha így Görgey a Duna északi partján elhatározó gyõzelmet arat s nagy erõvel gyors menetekben vonul Pozsony és Bécs ellen, egy csapásra két legyet üt. Akkor ugyanis Haynau
sem mert volna oly gyors menetekben a magyar fõváros ellen elõnyomulni, hanem a féltett
császári székhely biztosítására azonnal abbahagyta volna az ország belseje felé való elõretörést, mint Jellasics tette 48 végén.
Az a Görgey azonban, akinek dunántúli frontja az osztrák csapatok nagy titokban való
odahelyezése miatt felbomlott, a Duna északi partján sem használta fel az õ ezáltal keletkezett túlerejét. Neki ekkor sem jutott eszébe, hogy õ meg itt indítson támadást. Vagy ha eszébe
jutott, megtenni nem merte. Akármi miatt csinálta azonban, annyi kétségtelen, hogy semmiképpen sem viselkedett lángeszû fõvezérként.
Az egyszerre kétfelõl (osztrák és orosz részrõl) fenyegetõ veszély láttára Kossuth Klapkával olyan haditervet dolgoztatott ki, amely szerint Komáromban egy tekintélyes haderõt
hagyva hátra, a magyar seregeket, tehát Görgeyét is, Szeged tájékán összpontosítja s ott mériössze erejét elõbb az egyik, aztán a másik ellenfelével. Görgey ezt a tervet nem helyeselte,hanem mivel az oroszok miatt, akik mind beljebb ereszkedtek alá az országba, a kormány
már az Alföldön sem lehetett biztonságban, a kormányt is Komáromba hívta és ott akart
szembeszállni Haynau erejével és siker esetén utána majd az orosszal.
Világos, hogy ez így sokkal jobb lett volna, mint a Klapka-féle terv, mely az ország
egész nyugati felét önként feladta volna s mely az erõs Komárom nagy hadi elõnyeit is kamatozatlanul hagyta volna. Viszont a Klapka-tervnek Görgeyé felett az volt a nagy elõnye, hogy
esetleges vereség után a sereg romjai könnyen semleges, török területre húzódhattak volna,
míg a dunántúli vereség esetén erre nem lett volna módjuk. Pedig akkor már ezt a lehetõséget
nagyon is számba kellett venni, bár az olyan haditerv, melyben a vereség már elõre ilyen
nagy szerepet játszik, nem nagyon alkalmas lelkesedés felkeltésére vagy ébrentartására.
Itt azonban megint nagyon furcsának kell találnunk Görgey viselkedését. Neki más tervevolt, mint a kormánynak, mert õ ott, Komárom táján akarta a döntõ csatát megvívni. Ezért akormánynak nem engedelmeskedett és egyelõre nem vezette seregét az Alföldre. Viszont amaga haditerve végrehajtására sem tett semmit. Mintha csupán csak ellenkezni akart volna.
Neki, ha ilyen tervei voltak, azonnal – mert a tehetséges vezér mindig gyors és Haynau isgyors volt – meg kellett volna támadnia azokat a jórészt már kiürített guta-galgóci osztrák állásokat s fergetegszerûen kellett volna vonulnia Pozsony és Bécs felé. Nem érvelni, nem más
haditervvel elõállnia kellett volna, hanem tennie s eredményekre rámutatnia. Sikerét látva,mindjárt tisztán állt volna mindenki elõtt a dolog és senki nem is emlegette volna már a Kossuth–Klapka haditervet. Így az engedetlenséget mindenki megbocsátotta volna neki.

250

Görgey azonban nem csinált semmit, csak – nem engedelmeskedett s ez aztán már mindenképpen baj volt. Mint mindig, most is bebizonyosodott, hogy a hazát elsõsorban engedelmességgel lehet és kell szolgálni. De hát éppen ez az engedelmesség volt az, ami nekünk
sohasem ízlett, sõt az engedelmeskedõket mi nem is becsültük soha. Mivel a hatalom Bécs
kezében volt, ezeket az engedelmeskedõket rossz magyaroknak tartottuk. Hogy tudtunk volna mi tehát 48-ban, mikor magyarok parancsoltak, egyszerre engedelmeskedni, mikor az engedelmesség már természeténél fogva úgyis olyan nehéz, s természetesen akkor is, ha nem
Bécsnek kell engedelmeskedni?!
Ha Görgey meggyõzõdése ellenére is engedelmeskedik a kormányparancsnak és seregét
idejében az Alföldre vezeti, lehet, hogy az ott összevont egész magyar haderõ gyõzedelmeskedni tudott volna Haynaun, ha sikerült volna megakadályoznunk, hogy addig az oroszokkal
egyesüljön. (Könnyen sikerülhetett volna, mert az egyesüléssel egyik sem sietett. Mindkettõ
annyira lekicsinyelt bennünket s annyira bízott a maga erejében, hogy egymaga akart bennünket leverni. Haynau az orosz megérkezése elõtt, az orosz pedig Haynau már megtörtént
szétverése után.)Az oroszok valóban olyan lassan jöttek, hogy Temesvárnál még Bemnek is sikerült az
oroszok megérkezése elõtt megütköznie Haynauval s ha megvárja Görgey megérkezését(csak egy napig kellett volna még várnia) és ha a honvédseregben csak egy csepp akarat vana gyõzelemre, sikerült is volna kivívnia. Utána az oroszokkal a siker még több reményévelütközhetett volna meg, mert õk számban is alig voltak többen Haynau erejénél, s míg Haynau
nem volt rossz vezér, addig Paskievics az volt. Az elõtte Haynaun aratott gyõzelem viszontönbizalmat és lelkesedést öntött volna a honvédekbe, az oroszokat pedig megrémítette volna.
Haynau leveretésének valószínûsége mellett még azt is felhozhatjuk, hogy seregének ott
Szeged körül, az Alföld mélyében, hadtápvonalaitól oly messze, már nem lett volna olyan jó
az ellátása és utánpótlása, mint még Gyõrnél volt, a nélkülözõ s nem jól ellátott sereg pedig
sohasem ütõképes. A túl gyors meneteléstõl ki is volt nagyon merülve ez a sereg, mert
Haynau egyenesen oktalan gyorsasággal vonult Szeged alá. Elbizakodott is volt, mivel oly
gyorsan és annyira ellenállás nélkül ért el Szegedre.
Görgey azonban maradt és nem csinált semmit. Mivel azonban a kormány parancsai és
fenyegetései egymás után érkeztek hozzá s ezért valamit mégis kellett csinálnia, végül mégiselszánta magát az engedelmességre. Közölte tehát, hogy indul, de ez július 3-ánál elõbb nem
lehetséges. Igen ám, de Haynau nem várta meg ezt a határidõt s már július 2-án õ támadott.
Ebbõl is láthatjuk, hogy Haynau valóban hadvezér volt. Görgey azonban csak Windischgrätzcel szemben tudta megállni a helyét. Még vele szemben is elõször csak az ütközet elkerülésével, késõbb pedig csak a már elbizakodott Windischgrätz elpuhult seregével szemben, sígy is csak akkor, mikor már az õ ereje nagyobb volt azénál.
Ez volt a második komáromi ütközet s ez volt Görgey utolsó nagy csatája. Itt kiválóan
megállta a helyét. Egyik fél sem aratott gyõzelmet, de maga Görgey súlyos fejsebet kapott.
Itt tehát, mint láthatjuk, nem tündökölt távollétével, sem nem aludta át az ütközet elejét.
Egyébként is olyanformán viselkedett, mintha legjobban szeretne ott a harctéren elpusztulni.
Az a hír is járta azonban (s még ma sincs megcáfolva), hogy sebét nem az ellenségtõl, hanem
egy honvédtõl kapta. Kegyetlensége és szigora miatt, mely sokszor még igazságtalansággal ispárosult, sokan haragudtak rá.
Gyalokay végsõ véleménye Görgey hadvezéri mûködésének e szakaszáról így szól: „Hadászati nézõpontból a most vázolt hadjáratban az osztrákokat illeti a dicséret, mert a magyarerõknek a Vág vonaláról a Duna jobb partjára, illetve Komáromba való áttétele az osztrák sereg gyors és ügyes egyesítéséhez viszonyítva lassan s így késõn hajtatott végre, s így Görgey
július 2-án is számbeli kisebbségben maradt. Holott ha az I. hadtestet idejekorán Komáromba
rendeli a csata kedvezõ fordulatát felhasználva, alkalmasint teljes diadalt vívhat vala ki. A
peredi és komáromi csata között tíz nap telvén el, az egész hadsereg összevonása könnyen

251megtörténhetett volna. A végsõ eredmény tehát az, hogy Görgey és Bayer sem a Vág vonalán, sem Gyõrnél, sem Komáromban nem tudtak kellõ idõben kellõ erõt összegyûjteni”. Ez
magyarul azt jelenti, hogy csapnivaló hadvezérek voltak s mindkét esetben egyedül a rossz
hadvezetés volt az oka a 48-as kudarcnak. Ebben a második komáromi csatában Görgey kivételesen elejétõl végig jelen volt és ez mindjárt meg is látszott az eredményen. A honvédség
most (de láttuk, hogy most is egyedül csak vezéreinek tehetetlensége miatt) nem volt túlerõben, az ellenséges vezér sem volt tehetségtelen, a küzdelem most mégsem végzõdött vereséggel. A honvédek vesztesége azonban most is kétszerese volt az ellenségének.
Ez a július 2-án lefolyt komáromi csata megzavarta Görgeynek július 3-ára tervezett elvonulását, de még jobban megzavarta ezt az, hogy Kossuth, engedetlensége miatt, már a július
elsejei minisztertanácsban elmozdíttatta Görgeyt a fõparancsnokságtól, s mivel más választék
nem volt, inkább Mészárost tette meg helyette (de nyolc nappal Mészáros kinevezése után már
Bemnek ajánlotta fel a fõvezérséget s ezzel Görgey után most már Mészárost is megsértette).
Mivel Görgey ugyanekkor sebesült is volt s így a személyéhez való ragaszkodáshoz mostmár a részvét is csatlakozott, tisztikara lázongott a vezérével elkövetett igazságtalanság miatt.
A helyzetet még jobban elmérgesítette, hogy Kossuth, mivel félt Görgeytõl, egész mást írt
neki, mint Klapkának, mikor az elmozdítás okait részletezte. De Görgey hívei természetesen
azt is tudták, amit róla a háta mögött Klapkának írt.
Annyit azonban mégis sikerült elérni, hogy Görgey kötelezte magát az engedelmességreés seregének az erõösszpontosítás céljából az Alföldre való vezetésére. Hozzátette azonban,
hogy nehogy azt a látszatot keltse, mintha megszökne Haynau elõl, elvonulása elõtt még együtközetet kockáztat meg vele. Az elvonulás ideje tehát ezzel megint elhalasztódott. A csatátelõször július 9-ére tervezték, de aztán még ezt is 11-ére halasztották, a végén aztán – természetesen – elvesztették.
Jellemzõ azonban mind Haynau bátor és tevékeny szellemére, mint a magyar hadvezetés
tehetetlenségére, hogy Haynau csapatai ugyanezen a napon már Budát és Pestet is elfoglalták, mégpedig kardcsapás nélkül, tehát oda egyszerûen csak bevonultak. (Nem hiába sietett
tehát el onnan Kossuth olyan hamar!) Ekkor végre Görgeynek most már vert serege is megindult, de most már nem az Alföld felé, mert ekkor már az észak felõl jövõ oroszok is megérkeztek az ország szívébe és elzárták a lehetõségét annak, hogy Görgey elvonuló serege
Perczelnek Szolnoknál álló közép-tiszai hadseregével egyesülhessen.
Görgeyéknek most már fel kellett kanyarodniuk a Felvidékre, s a már tõlük délre állóoroszok megkerülésével csak hosszas késedelemmel tudtak eljutni a tiszántúli Alföldre. Ha
az oroszok vezérei tehetségesebbek lettek volna, arra már régen Görgey hátába is kerülhettek
volna. Ennyi bajt okozott tehát (és az sem Görgey érdeme, hogy még több bajt nem okozott)Görgey újabb csatavállalása, mely szintén elkésett volt már, tehát Görgey egy újabb hadászati
baklövése volt.
Azt mondják, hogy ezt a bonyolult kerülõ úton való Alföldre vonulást Görgey rendkívülügyesen hajtotta végre, mert el tudta kerülni az ellenséggel való megütközéseket s így hosszúútja közben semmi nagyobb veszteséget nem szenvedett. Szerintem ebben is sokkal nagyobb
volt Görgey szerencséje, mint a hadvezéri ügyessége, mert minden író megegyezik abban,
hogy az oroszok is szinte készakarva kerülték a honvédekkel való megütközést. Ha tehát
ilyen körülmények közt sikerül elkerülni az ütközetet, ahhoz igazán nem kellett semmi különös mûvészet.
Görgey azonban még ez egyébként jól végrehajtott levonulása közben is elkövetett egy
nagy hibát: Nemcsak hogy nem sietett azzal, hogy mielõbb az Alföldre érkezzék, hanem a
Hernád vonalán még meg is állapodott, s ki tudja meddig ott maradt volna, ha az orosz nyomás továbbvonulásra nem kényszeríti. Erre a késedelmeskedésre még maga Görgey sem tud
mentséget találni. Ezt a viselkedéstét még maga is „hadászati képtelenségnek” nevezi. (Életem és mûködésem Magyarországon, II., 283. o.)252

Egyetlen mentsége, hogy „öntudatlan” volt (fejsebe miatt), de ez természetesen nem beszámíthatatlanságát jelenti.
Görgey rosszakaratának vagy „árulásának” bizonyítására legszívesebben Nagy-Sándornak az oroszoktól való tudatos debreceni tönkretevését szokták felhozni ellenségei. Õt Görgey szerintük készakarva áldozta fel, mert hiszen hallotta az ágyúlövést is, s mégsem ment atúlerõtõl megtámadott Nagy-Sándor segítségére. A vádból mindössze annyi igaz, hogy Görgey Nagy-Sándor hadtestét oldalvédül használta az oroszok ellen, azzal a paranccsal, hogy
túlnyomó erejû ellenség ellen térjen ki. Láttuk már, hogy ilyen hálátlan szerepre Görgey mindig Nagy-Sándort használta, mégpedig azért, mert nem szerette.
Nagy-Sándor ezzel szemben Debrecennél egyenesen megtámadta a tízszeres orosz túlerõt. Mentségére azt hozza fel, hogy ezt egyedül azért tette, mert Görgey vezérkarától a vezérelõbbi parancsával ellentétben erre kapott parancsot. Okos vezér tízszeres túlerõt még ilyen
parancs ellenére sem támad meg, de ezért a lehetetlen parancsért, mely talán csak Bayer esteleges részegségével magyarázható meg, mindenképpen Görgey felelõs, mert vezérkara tetteiért mindig a vezér felel. De az is Görgey bûne, hogy ennyire kényes feladattal – s nem is elsõízben – éppen azt a Nagy-Sándort bízta meg, akit õ tehetetlenségéért mindig szidott és aki
valóban tehetségtelen is volt.
A szabadságharc kudarca után Görgeyt bûnbakul állították oda. Az igazság az, hogy aszégyenben neki is nagy része volt, mert politizált, mikor csak hadvezérnek kellett volna lennie; vetélkedett Kossuthtal, mikor alattvalójának kellett volna lennie, s így engedelmeskedni
kellett volna neki: nagyravágyó, hiú és betegesen érzékeny, dacos, engedetlen és bosszúálló
volt, s mindezen tulajdonságai nagy szerepet játszottak tetteiben is, melyeket pedig egyedül
csak hazaszeretetének és a hadvezetés szabályainak kellett volna vezérelnie. Mint vezér, szeszélyességével és személyválogatásával is sokat vétkezett.
A kudarcnak azonban mégsem volt annyira oka, mint Kossuth. Már Gyalokay is megállapította, hogy nemcsak Görgey volt fegyelmezetlen, dicsõségvágyó és túl sokat politizáló,
hanem 48 többi vezetõje is és az egyes hadtestparancsnokok is és hogy „Kossuth a kormánnyal és a Honvédelmi Bizottmánnyal együtt is nagyon sok hibát követett el, de nem
akarjuk észrevenni”.
„Igazán különös jelenség – folytatja megerõsítve azt, hogy amire itt rámutatunk, nemcsak mi vesszük észre –, hogy amíg hozzánk idõben sokkal közelebb álló eseményeket már
tisztán látunk és róluk helyes ítéletet tudunk mondani, addig immár 7 éve (a cikk írása idején) lezajlott szabadságharcunkat még mindig a legendák ködfátyolán át vizsgáljuk és aligérthetõ okból nem akarjuk objektív vizsgálat tárgyává tenni. S míg a nagy küzdelem egyik
vezetõ alakját emberi nagyság által el alig érhetõ polcra állítjuk, addig a másikat minden jó
tulajdonságától megfosztva a poklok kárhozatába taszítjuk.”
Hozzátehetjük, hogy az azóta eltelt újabb 40 év alatt csak annyit haladtunk, hogy mostmár nemcsak Kossuthot, hanem Görgeyt is ilyen emberileg alig elérhetõ magaslatra állítottuk, tehát õt is bírálhatatlanná tettük, nem pedig Kossuthot húztuk le a megbírálható emberek
színvonalára.
„Pedig amint elhibázott dolog lenne – folytatja – azt állítani, hogy a mohácsi veszedelemés minden utóbaja egy vagy két ember nevéhez tapad, azonképpen nem mondhatjuk azt sem,hogy függetlenségi harcunkat Görgey sokszor hangoztatott árulása juttatta volna zátonyra.
Megbukott az katonailag abban a pillanatban, amelyben Radeczky az olasz hadjáratot diadalmasan befejezte és az orosz beavatkozás terve valóra vált. Ezt a folyamatot már csak lassítani
lehetett, de feltartóztatni soha többé.”
Ezért nem lett volna szabad elkezdeni. A fõbûnös tehát az volt, aki kirobbantotta, az pedig
Kossuth egymaga volt, de Görgey a bukást nemcsak meglassítani nem tudta, hanem részint tehetetlenségével, részint hanyagságával, részint egyéb emberi gyarlóságaival egyenesen gyorsította.

253

„A magyar hadsereg, mely sem a várható veszedelem nagyságával, sem az ország népességével arányban nem volt (ezzel tehát Gyalokay is megállapítja, hogy 48-ban éppen nem
volt lelkesedés és hogy aránylag kevesen lettek katonák), a hadjárat vége felé vagy 180.000fõbõl állhatott. Ez bizony minden emberi számítás szerint kevés volt ahhoz, hogy az osztrákokat és az oroszt lebírhassa, sõt arra is képtelennek bizonyult, hogy a nyári hadjárat folyamán, bár csak ideig-óráig tartó sikert vívhasson ki.”
„Szabadságharcunk katonai történetén – elkoptatott frázissal élve – vörös fonalként húzódik végig az egységes vezetés hiánya, továbbá az erõk oktalan szétforgácsolása és fokozatos (tehát nem egyszerre történõ) harcba vitele.” (Részint a hadi tudatlanság, részint afegyelmezetlenség, a széthúzás következménye. Mindenki a maga útját járta, senki sem a hazáét, noha mindenki azt emlegette.)„Õsi magyar szokás szerint mindenki csak parancsolni akart, engedelmeskedni azonban
senki sem. (Láttuk, hogy Mészáros is állandóan ezt emlegeti naplójában.) Talán mondanom
sem kell, hogy mindez csak az annyira szükséges fõvezér hiányában történhetett meg.” (Ezviszont azt jelenti, hogy Görgey egyáltalán nem volt alkalmas a fõvezéri tisztre. Az õ fõvezérsége azt jelentette, hogy nem volt fõvezér.)
Miután végigmentünk Görgey hadipályáján, elmondhatjuk, hogy nem volt sem tüneményes, sem lángeszû hadvezér. Lehangoló, hogy ennek ellenére mégis kétségtelenül õ volt aszabadságharc legtehetségesebb és legnagyobb szabású hadvezére.
Gyalokay egyenesen ezt mondja ki: „Görgey nem volt szerencsés kezû hadvezér”. Tehát
tulajdonképpen azt mondja, hogy rossz hadvezér volt, bár sikertelenségét kíméletbõl nem atehetség, hanem a szerencse hiányának tulajdonítja. Pedig hát milyen szerencséje volt Görgeynek az, hogy sem Windischgrätz, sem Paskievics nem volt jó vagy gondos hadvezér! Milyen szerencséje volt, hogy a tehetséges Bayer volt a vezérkari fõnöke és a tehetséges
Damjanich az egyik csapatvezére! Milyen szerencséje volt – csak nem használta ki –, hogy
Haynau is milyen nagy hibákat követett el s milyen ideges bolond volt! Milyen szerencséje
volt, hogy Haynau és az oroszok nem értettek egyet! Milyen szerencséje volt az oroszok közt
pusztító kolera! Milyen szerencséje volt az oroszok lassúsága s az, hogy alig néhány hónap
múlva, még a tél elõtt hazamentek volna! Stb.
Gyalokay még arra a kérdésre is, hogy Görgey „milyen sikereket vívhatott volna ki akkor, ha kezdettõl fogva mindvégig minden tudását és tehetségét hadvezéri feladatának megoldására fordítja”, csak ezt a sovány választ adja: „Bajos volna megmondani”.
Görgey tehát hadipályáján egyáltalán nem adta bizonyítékát annak, hogy az átlagosnál
nagyobb hadi tehetsége van. „Annyi bizonyos – folytatja Gyalokay –, hogy többfelé megosztott szellemi ereje nem tudott a hadjárat folyamán eléje tornyosuló nem mindennapi nehézségekkel megbirkózni.” Ez más szóval annak megállapítását jelenti, hogy tehetsége kisebb volt,
mint feladatához szükséges lett volna. Gyalokay azt is megállapítja, hogy Görgey „rövid hadvezéri pályáján” súlyos hibákat követett el.
„Szellemi erejét megosztván – írja – egyik téren (sem a hadvezetésben, sem a politikában) sem tudott rendkívüli dolgot produkálni.”
A mi megállapításunk is ez Görgeyrõl.

254

Petõfi Sándor
(1823-1849)
Származása, nagysága, lelki betegségePetõfi, a harmadik lutheránus 48 három legnagyobb alakja: Kossuth, Görgey és Petõfi,48 legnagyobb politikai, hadvezéri és irodalmi alakja között. Tehetségben a három közt Petõfi volt a legnagyobb, mert õ aztán valóban lángelme volt és annyira tünemény, hogy vele
kapcsolatban még a világviszonylatot sem tartom túlzásnak. Érdekes, hogy fajilag a három
közt éppen Petõfi volt a legidegenebb (Kossuth a legkevésbé). Petõfiben bajosan volt akár
csak egy csepp magyar vér is.
Az Alföldön, a Kiskunságban nevelkedett, de a tiszta tót Kiskõrösön született. (Születési
helye nincs is a Kiskunságban.) Késõbb szülei a Kiskunságba, Kiskunfélegyházára kerülnek
ugyan, s kisgyerekkorát a költõ ott tölti, ámde a felekezeti elfogultság és a szûkkeblûség miatt nem ott jár iskolába (mert ott csak katolikus iskola volt, az pedig Petõfi apjának nem kellett), hanem Kecskeméten, de ott sem a magyar gyerekek közé és magyar tanítók alá, hanem
az ottani lutheránus iskolába, ahol iskolatársai is idegenvérûek, tanítója pedig egy
Schifferdecker Sámuel nevû „színmagyar” volt. Ahol apja Kecskeméten koszt-kvártélyra elhelyezte, egy Hábel nevû lutheránus család volt, tehát megint csak nem magyar.
Gimnáziumba Sárszentlõrincre kerül, mely véletlenül magyar falu ugyan, de mivel gimnáziuma lutheránus felekezeti gimnázium volt, tanárai és iskolatársai többségükben szintén
nem lehettek magyarok. Itt koszt-kvártélyon Hittigéknél lakott, akik nemcsak nem magyarvérûek, hanem nem is magyar anyanyelvûek, hiszen hamarosan Sárszentlõrincrõl arra a sváb
Majorosra költöznek, ahol 1207 lakos közül még 1930-ban is csak 27-en mondták magukat
katolikusnak és 29-en magyarnak. Petõfi még a színmagyar Kemenesalján is és a törzsökös
Ostffyasszonyfán is „tót eredetû ember”-nél lakott, aki „a magyart tótos kiejtéssel beszélte”.
(Ferenczi Zoltán: Petõfi életrajza I., 144. o.)
Aztán Aszódra kerül egy másik lutheránus gimnáziumba. Aszód szintén tót hely, legalábbis lutheránus részében az, s Petõfi idejében természetesen még sokkal tótabb volt, mint
ma. Petõfi itt is Neumannéknál lakott, akiknél „a német beszédben is alkalma volt a gyakorlatra”. (Ferenczi, I., 95. o.) Itt egy Koren nevezetû ember volt a tanára, aki nemcsak magyar nem
volt, hanem egyenesen magyarellenes tót. Petõfinek még a pesti piarista gimnáziumban is tótul
kellett tanulnia a lutheránus hittant, mert papja és hitoktatója Kollár volt, a pánszláv apostol.
Selmecen, ahol szintén a lutheránus gimnázium tanulója volt, „a tanulók túlnyomó része
német, fõleg tót vala” és egyik tanára, Bolemann, magyarul nem tudott jól. A másik, Lichard,„magyarul nem tudott (tehát õ már egyáltalán nem), érzelmeire nézve magyarellenes vala”.
(Ferenczi, I., 103. o.) Tehát nemcsak idegenek, hanem egyenesen a magyar nemzet ellenségei
tanítják. Így aztán nem csoda, hogy elsõ szerelmei is idegenek voltak: Cancrinyi Emília, a lutheránus lelkész leánya és Kappel Emília, a bankár leánya, de természetesen szintén de gente
lutherana. Szerencse, hogy késõbb Pápán is járt és hogy Arannyal is megismerkedett (fõleg,hogy vele – kivételesen – még csak össze sem veszett), s így idõnként a magyar Nagyszalontán is tartózkodott. Egyébként ugyanis õ még az Alföldön is csak a részben tót, részben német Mezõberényben (mely természetesen szintén lutheránus) szokott tartózkodni Orlai
Somáéknál, de természetesen ez a Soma is nemcsak Orlai, hanem Petrics is volt egyúttal, sõtsokkal jobban volt Petrics, mint Orlai. Sajátságos, hogy Petõfinek még a halála sem magyar
vidéken történt. Illyés (320. o.) bizonyos csendes iróniával – melynek fényûzését én már nem
mertem volna magamnak megengedni – még a halálát is így írja le: „Mikor elérték (a kozákok), megfordult, talán beszélt nekik. Értett anyanyelvükön. A szláv vértestvérek”.

255

Szerencse, hogy a lutheránusok (mint a zsidó kapitalisták is) cselédszolgálatra nem keresnek maguk mellé feltétlenül lutheránust (illetve a zsidók zsidót), sõt egyenesen azt találják
a dolog rendjének, hogy a cselédszolgálatot, mint alsóbbrendû emberfaj, katolikus végezze elkörülöttük. A jelen esetben azért volt ez a szerencse, mert csak így volt lehetséges, hogy Petõfinek legalább a dajkája igazi magyar legyen (Félegyházán katolikus, Szabadszálláson vagy
katolikus vagy kálvinista) s így félegyházi bölcsõjében a „Cserebogár, sárga cserebogár”-t ishallhatta. Aztán meg, hogy szinte mindig úton volt, mégpedig „per pedes apostolorum” [gyalogszerrel] szegényesen s emiatt alkalma volt a magyar nép közé vegyülni, beszédét hallani,szó- és észjárását megismerni, lelkét, szokásait megfigyelni.
Ami már most Petõfi költõi lángelméjét illeti, nem csoda, hogy száz éve már, hogy meghalt, de ma már nem olyan bámulója mindenki, mint hajdan. Az entellektüel [értelmiségi] típusba tartozók közül ma már sokat alig érdekel Petõfi költészete, mert ma már egész más aköltõi divat, az irodalmi ízlés, s Ady és József Attila kiszorította már Petõfit érdeklõdési körükbõl. Az irodalom szakemberei közül sokan már régebben is többre tartották nála Vörösmartyt. Diákkoromban én is örömmel csatlakoztam hozzájuk, de inkább csak azért, mert
Vörösmarty katolikus volt. Igaz, hogy Vörösmarty is inkább csak anyakönyvben volt az, deezt akkor még nem nagyon tudtam. De ha tudtam is, akkor is többet ért számomra Petõfinél,
aki még anyakönyvben sem volt az.
Ma azonban, mikor már tudok tárgyilagos lenni, mint költõ, mint istenadta lángelme,sokkal nagyobb elõttem a lutheránus Petõfi, mint a katolikus Vörösmarty, s nagyobb lenne
akkor is, ha Vörösmarty nemcsak anyakönyvi, hanem meggyõzõdéses „klerikális” lett volna.
Ehhez ugyanis a vallásnak kevés köze van.
Aki szívvel-lélekkel katolikus, nagyon sajnálja, hogy Petõfi, ez a bámulatos magyar
lángelme, sem külsõleg, sem belsõleg nem volt az Egyház tagja, de ez nem lehet oka annak,
hogy lángelméje iránt a legõszintébb bámulatot ne tanúsítsa. Az igazság, a katolicizmus
azonban ezer Petõfinél és ezer lángelménél is fontosabb és többet ér, s ha Petõfi a katolicizmust nem ismerte vagy ellenszenves volt neki, az nem a katolicizmus baja vagy kára, hanem
egyedül csak szegény Petõfié.
De a hívõ katolikus egyébként is abban a szerencsés helyzetben van, hogy esetleges felekezeti dicsekvés esetén rámutathat arra, hogy Petõfi csak annyiban volt lutheránus, mert tudta nélkül oda anyakönyvezték, lélekben azonban nem volt az. Várady Antalnak például ezt
mondta: „Kiskõrösön születtem, csak azt röstellem, hogy lutheránusnak” (Ferenczi, I., 32.
o.). Természetesen csak azért „röstellte” ezt, mert azt jelentette, hogy nem magyarnak született. De röstellése azért arra elég, hogy a lutheránusok ne dicsekedhessenek vele, hogy az
övék. Petõfi ugyanis ezzel azt is tudtunkra adta, mennyire mellékes õneki a vallás.
Ennél sokkal fontosabb azonban, hogy Szendrey Júliának esküvõjekor reverzálist adottösszes születendõ gyermeke katolikussá nevelésére (sõt elõtte Prielle Kornéliának azt is felajánlotta már, hogy a kezéért õ maga is katolikus lesz). Petõfi tehát csak olyan lutheránus
volt, amilyeneket ma õk az „egyház” szégyenének tartanak, eltiltanak az úrvacsorától, alkalmatlannak nyilvánítanak a felekezeti tisztségviselésre, sõt néha még szégyentáblára is kifüggesztik a templomajtón.
Petõfi tehát nem volt katolikus, de lutheránus se Aki ugyanis csak annak született, demég azt is „röstellte”, azt csak nem tarthatjuk annak? De világos, hogy a katolikus reverzálist
sem az egyház iránti rokonszenvbõl adta, hanem egyedül csak azért, mert a vallás mellékes
volt elõtte. Az azonban, hogy Szendrey Júlia a felesége lesz-e vagy nem, éppen nem voltelõtte mellékes. Egyébként láttuk már, hogy a katolicizmus és a katolikus papság iránti ellenszenvének szinte tüntetõleg kifejezést adott annyira, hogy Illyés Gyula a „papfaló költõnek”
nevezi (Petõfi, 219. o.), de maga Petõfi annyira pimaszul pogány volt, hogy fia születésekor
ezt írta: „Maradt volna, mint született, becsületes pogányembernek, de ipam és napam kedvéért, kik igen buzgó keresztények, meg kellett kereszteltetnem”. (Illyés, 229. o.) Ezt az a Petõ-256

fi mondja, aki csak elõtte egy évvel esküvel kötelezte magát, hogy minden gyermeke katolikus lesz. S ráadásul milyen büszke volt a nagy becsületére!
Látjuk tehát, hogy Petõfi már ezelõtt száz évvel is egész jó „párttag” lett volna. Azt sem
hagyhatjuk szó nélkül, hogy Petõfi ezzel kapcsolatban csak az ipát meg napát emlegeti, teháta felesége szüleit, magát a feleségét nem. Szendrey Júlia tehát ilyen hamar elromlott Petõfi
oldalán. Láttuk már, hogy a halálos ágyán már a nyílt hitehagyás gondolatával is megbarátkozott, de akkor is csak újabb (harmadik) férjhez menés céljából.
Az is érdekes, hogy Petõfi a saját szüleit sem emlegeti, mint unokájuk pogányul hagyásának akadályait, pedig ez idõben igen jó viszonyban volt szüleivel. Látszik, hogy õk nem
sokat számítottak. A kereszténységük se. (Pedig mennyire vigyáztak arra, hogy fiúk ne katolikus, hanem lutheránus iskolába járjon. Úgy látszik, az õ „vallásosságuk” is csak olyan volt,
hogy sokkal érzékenyebben sújtotta õket az, hogy unokájuk katolikus lett, mint ha pogánynak, azaz keresztelés nélkül maradt volna. Ha már a reverzálisba belenyugodtak, a keresztelés elhagyása már meg sem kottyant volna nekik. Sõt talán egy kisség még jól is esett volna,
hogy ha már „evangélikus” nem lehetett az a drága gyerek, legalább katolikus se legyen.
Ismétlem, nincs az az ember, aki mindezek ellenére is olyan hódolattal ne adózna Petõfi
költõi lángelméjének és zsenijét olyan bámulattal ne ismerné el, mint én a Petrovicsék sápadt, vézna, félszeg és balkezes fiáét. Azt tartom, hogy ha volt ember a földön, akirõl elmondhatjuk, hogy a múzsa homlokon csókolta, akkor ez a Sándor gyerek az volt. Nemcsak alegnagyobb magyar költõnek, hanem talán a világ legnagyobb költõjének tartom. Goethe nagyobb nála, de Goethe 80 évig élt, nem 26-ig, mint Petõfi. Goethén nem látszik annyira azõstehetség, mint Petõfin.
Mindig rendkívül érdekelt minden, ami személyével kapcsolatos volt. Verseit nem egyszer, nem is tízszer olvastam el, s mindig bámulattal. Legalább ötvenet ma is betéve tudokbelõlük. Mindig felfokozták bennem az emberi érzelmeket: a szülõföld és a magyar nép szeretetét, megkedveltették velem a magyar tájat, a köznapi magyar élet érdekes alakjait, a családi kör melegét. Nálam Petõfit Ady sem szorította hátra, annál kevésbé József Attila.
Petõfihez képest nevetséges törpének tekintettem mindkettõt.
Édesapán is igen szerette olvasni. Õt is mindig elbájolta a „Kis lak áll a nagy Duna mentében” meg a „A jó öreg kocsmáros”, s mindig elõttem áll, ahogyan humoros verseit megnevette. Sõt emlékszem – de ez aztán már igen nagy dicsõsége Petõfinek –, hogy az õ „összes
költeményei” még egyszerû hegyi szomszédunknak, a Pácsonyi bácsinak is megvoltak. (Késõbb felakasztotta magát szegény, de ennek természetesen semmi köze Petõfi összes költeményeihez. Legfeljebb talán annyi, hogy ha ezek helyett az imakönyvét forgatta volna olyan
szorgalmasan ez a Pácsonyi bácsi, talán nem ért volna ilyen szomorú véget.)Petõfi tehát költõ, igen nagy, tüneményesen nagy költõ volt, de ebbõl egyáltalán nem következik, hogy nagy jellem és hogy jó ember is volt, annál kevésbé, hogy jó politikus vagy
hazafi. A hitbeli igazság és az erkölcsi jó még Petõfi lángelméjének is messze felette áll.
Lángelméje tehát nem lehet akadálya annak, hogy épp úgy meg ne bíráljuk, mint más embert,
sõt lángelméjébõl még az sem következik, hogy hazánk akkor jár jól, ha mi is úgy szeretjük,
mint ahogyan Petõfi szerette.
Ha Petõfi jónak tartotta a 48-at, abból még egyáltalán nem következik, hogy az is volt. A
lángelme is tévedhet, különösen tévedhet pedig az olyan lángelme, aki nem is a gondolkodásban, hanem az érzelmekben, illetve azok mûvészi kifejezésében volt nagy. Láttuk egyébként,
hogy 48-at Petõfi sem tartotta jónak, bár éppen ellenkezõ okból mint mi: mi sokallottuk, õkevesellette.
Ha valaki nagy költõ, abból még éppen nem következik, hogy nagy ember is, annál kevésbé, hogy nagy jellem vagy jó ember is. Még csak az sem, hogy nagy gondolkodó, azaz
igazi okos ember. Egész más a mûvészi tehetség és egész más a logika vagy a jó ítélõképesség. Abból, hogy Petõfinek utolérhetetlen tehetsége volt a hazaszeretet érzelmeinek szavak-

257

kal való kifejezéséhez, még egyáltalán nem következik, hogy nála senki sem szerette jobban ahazáját, még kevésbé az, hogy a hazát éppen olyan módon és elvek alapján kell szeretni vagy
hogy a hazaszeretetnek az a módja volt a leghelyesebb és legokosabb, melyet õ választott.
Tudvalevõ, hogy a költõ, a mûvész lelkének ez a legjellegzetesebb sajátsága, hogy az érzelmeket s köztük korának eszméit is (Petõfi tehát a szabadságot és általában 48-at) túl erõsen, túl intenzíven, túl egzaltáltan éli át, tehát mintegy magában összpontosítja. Tehát
tulajdonképpen minden költõ felfogása túlzás, így szükségképpen torzkép s így semmiképpen sem utánozandó. Petõfi 48-ban mindenben a szélsõséget képviselte. Láttuk, hogy még
Kossuth sem volt neki elég radikális. Ezért ha a nemzeti küzdelmet õ irányította volna, az a
Kossuth irányításánál még rosszabb, a nemzetre tehát még károsabb lett volna, mert a kudarc
és a katasztrófa így még nagyobb lett volna.
Sokkal jobb lett volna, ha Petõfi tevékenysége a politika területére nem terjedt volna ki.
Jobb lett volna, ha Petõfi a nemzetet nem lelkesítette volna. Hisz az õ idejében nem lelkesíteni, hanem csillapítani kellett volna. Éppen õ volt egyik fõ oka, hogy a túlzás, az esztelenül azörvénybe rohanás volt akkor népszerû dolog, a mérséklést pedig egyszerûen megtették hazaárulásnak, vagy legalábbis törpelelkûségnek.
Hogy mennyire káros volt 48-ban nálunk a sajtó és az irodalom, azt még a Szilágyi-történelem (X., 78. o.) is kénytelen megállapítani:„A lapok száma – írja – 33-ról néhány hét alatt 86-ra emelkedett. A kormány lapja, aKözlöny sem volt száraz, hivatalos újság, a pénzügyminiszter pedig Kossuth Lapja címen alegnagyobb terjedelmû politikai napilapot adta ki, ötezer elõfizetõjét állandó izgalom hatása
alatt tartván.
Annyi esztendõ után forgatva a Pesti Hírlapot, érdekes tapasztalni a doktrinér [az élettõl
elvonatkoztatott, tudálékos] lapot az események napról napra mint ragadják elõbbre a forradalom terén. Kezdettõl fogva azon a téren mozgott a szabad sajtó igazi terméke, Pálffy Albert
Március Tizenötödikéje, míg utóbb Madarászék Népeleme, melyet Vas Gereben Népbarátja
igyekezett ellensúlyozni, valósággal terroristák hangján írt, kivált mióta a Radikállappal és a
Reformmal „egyesült”.
„A vidéken is egyre-másra keletkeztek a hírlapok, melyek közül egyik-másik valósággal
beledolgozta magát a forradalmi, majd a köztársasági hangulatba. Még a szépirodalmi és aszaklapok is a politika szolgálatába szegõdtek. Jókai, Pálffy, Bajza, Erdélyi politikai lapokatszerkesztettek, Arany és Petõfi politikai cikkeket közöltek s velük Vörösmarty, Garay, Lévay,Szász Károly, Czuczor, Sárossy, Lisznyay, Tompa, Vajda forradalmi dalokat írtak, melyekbõl
egész antológia került ki. Ezek a dalok és a hírlapok cikkei rendkívül hatottak a közvéleményre és nagy részük volt az izgalomnak kitörésig való fokozásában.”Petõfi hazafias versei tehát csak az izgatottságot fokozták, izgatottságra pedig soha sincs
szükség s abból okos s jó nem is származhat. Láttuk is, hogy az emberek 48-ban csak izgatottak voltak, de sem a hazáért áldozni, sem érte a harctérre menni nem akartak. Látni fogjuk,sõt részben láttuk is már, hogy még Petõfi sem. Aki pedig mégis ment, láttuk már, hogy nem
ingyen tette, hanem tiszti rangot és természetesen fizetést is kért hozzá, mégpedig minél nagyobbat kért érte jutalmul, köztük Petõfi is. Maguk az izgatók sem voltak ugyanis hajlandók
ingyen izgatni.
Illyés is megállapítja (Petõfi, 266. o.), hogy „majdnem az egész márciusi ifjúság büróba
ment”. Petõfi maga – tudjuk – õrnagy lett, s természetesen nem azért lett az, mert nem akart
az lenni, azaz mert az annyira imádott hazát és a szabadságot ingyen akarta szolgálni, hanem
azért, mert feleségét és újszülött fiát másképp nem tudta volna olyan úri módon eltartani,
mint Szendrey Júlia igényei megkívánták, melyeket Petõfi büszkesége és szerelme nem csillapítani akart, hanem csak fokozni tudott.
Petõfinek tehát az õrnagyi rangon kívül és annál sokkal jobban az õrnagyi fizetésére voltszüksége. Láttuk, hogy õ úgyis legalábbis a hadügyminiszterségre tartotta magát méltónak és

258

alkalmasnak s így úgyis önzetlenségérõl tett már tanúságot azzal, hogy az õrnagysággal ismegelégedett.
Ha pedig Petõfi politikai elvbarátait, sõt személyes jóbarátait nézzük: a gyémántlopó
Madarászt, a hadseregnek való szállításokon piszkos üzleteket csináló, sõt felháborító csalásokat elkövetõ Kállay Ödönt, a tolvaj Csernátonyt, az ostoba túlzásaival Erdélyben mindent
elrontó és annyi magyar halálát okozó Hatvanyt, a tízezernyi székelyt összetoborzó, de élelmezésükrõl már nem gondoskodó éretlen Berzenczeyt, Pálffy Albertet, akit még a debreceni
kormány is letartóztatni kényszerült (mindnyájan Petõfi személyes barátai!), akkor legalább
némileg sejthetjük, milyen oktalan hazafiság volt az a Petõfi-féle hazafiság és hogy mi lettvolna belõlünk, ha az õ izgatott kezébe került volna az ország sorsának irányítása. Láttuk,
milyen rossz kezekben volt az még Kossuthnál is, pedig Petõfi õt annyira nem találta eléggé
izgatottnak, akarom mondani: „hazafiasnak”, hogy „nem a hazáját, hanem még csak a kutyáját” sem bízta volna rá.
De nemcsak okos nem volt ez az izgatottan nagy hazafiság, hanem még csak magyar
sem volt. Pulszky Ferenc például, aki mint láttuk már, ugyancsak túlzó 48-as volt (s ráadásulépp úgy lutheránus, mint Petõfi vagy Kossuth) a Szépirodalmi Szemlében Petõfi verseirõl
még 48 elõtt közölt irodalmi bírálatában többek közt azt kifogásolja, hogy „egy zavaros német ábránd, a világszabadság szállja meg” (Ferenczi, III., 121. o.). Petõfi tehát a világszabadságért rajongó eszméjét, melyért olyan pátosszal akart meghalni, egyszerûen az akkor divatos
német költõkbõl vette át. Mivel ekkor azok ezért lelkesedtek, hát Petõfi is ezért lelkesedett itt
nálunk.
Petõfi oly nagy lángelme volt, hogy büszkeségünknek tartanánk, ha akár vallási, akár hazafias felfogásban velünk egyezett volna. Nagy szellemi nagysága miatt rendkívül sajnáljuk
is, hogy ez nem így volt. E sajnálatunkból azonban még nem következik, hogy az õ vallási
vagy hazafias felfogása volt helyes.
Lángelmének lenni rendellenességet, abnormitást jelent (legalábbis akkor, ha lángelmén,mûvészi lángelmét értünk). Ez az abnormitás természetesen örvendetes, a rendestõl a kiválóság irányában való eltérés jele. Köztudomású azonban, hogy a lángelméknek ez az irigylendõ
abnormitása igen gyakran olyan rendellenességgel is kapcsolatos, mely éppen nem irigylendõ
és hogy a mûvészekre ez különösen áll. Ady Endre és József Attila például határozottan terhelt, abnormis egyének voltak olyan kedély- és idegbetegséggel, erkölcsi és jellembeli fogyatékosságokkal, melyek éppen nem irigylésre méltóak, annál kevésbé követésre ajánlhatók.
De ilyenforma ember volt Madách, sõt kisebb fokban Tompa, Vörösmarty, Zrínyi a költõ, Balassi Bálint, sõt még Arany János is. Még nagyobb fokban áll ez a francia és angol költõ-lángelmékre. Visszataszító lélek volt még a két Bolyai közül is az egyik, pedig õ tudós,
nem pedig költõ-lángelme volt. Még legnagyobb polihisztorunkról, Brassai Sámuelrõl is eztírja Szilágyi „A magyar forradalom férfiai 1848/49-bõl” címû mûvében: „Sok tudomány, sokész, még több ferdeség, cinizmus s nevetségesség. Hajdan nemzeti színû szakállat viselt, akkorát, mint hajdan Saturnusnak volt” stb. (344. o.). Petõfirõl ugyanezt kell mondanunk.
Ha nem pusztul el fiatalon, alighanem József Attila (öngyilkosság) vagy Maupassant (elmegyógyintézet) sorsára jut. (Pálffy János, aki személyes ismerõje volt, Kemény Zsigmondot is azõrültek házára érett s emellett rosszlelkû embernek rajzolja. Valósággal gyûlölettel ír róla.) Vagyaz öngyilkosságot vagy az õrültek házát Petõfi számára is szinte bizonyosnak kell mondanunk,hacsak férfi korára meg nem változott vagy fiatalkori terheltségét ki nem nõtte volna.
Meg kell azonban jegyeznünk azt is, hogy Petõfi erre a megváltozásra semmi hajlandóságot sem mutatott, mert az abnormisak fõ sajátsága: a beteges makacsság és az abszolút nevelhetetlenség a legteljesebb fokban megvolt benne s ezt a tulajdonságát a rohamosan
növekvõ hírnév okozta elbizakodottság csak erõsítette. Nehéz is alkalmazkodniuk, másra
hallgatniuk s a hibát önmagukban fedezniük fel azoknak, akik örömmel láthatják, hogy õk
milyen nagyok és hogy százezrek bámulják õket és indulnak utánuk.

259

Petõfi minden barátjával összeveszett, de összeveszett jótevõivel és összeveszett kiadóival is, akiktõl megélhetése függött. Neki csakugyan szüksége volt a régi világ azonnali megsemmisülésére és egy új keletkezésére. Neki, hogy lehetetlenné ne váljon és családjával
együtt éhen ne pusztuljon, csakugyan szüksége volt arra, hogy háború legyen s abban õ õrnagy lehessen. De viszont mivel feljebbvalóival azonnal összeveszett, mihelyt egyszer beszélt velük, õrnagysága sem állt másból, mint hogy minden hónapban egyszer lemondottróla. Ha nem akadt volna neki egyelõre egy Bemje, mi lett volna belõle?
Tudvalevõ, hogy az írók, a mûvészek többnyire schisothym [„tudathasadásos” lelki] alkatúak, azaz különcök, az emberek többségéhez nem alkalmazkodók, az életnek még aprócseprõ dolgaiban is külön utakon járók. Petõfi szinte megtestesülése volt a schisothym
embernek. A múzsa csókján, a költõi lángelmén kívül semmiféle testi vagy lelki kiválósága
nem volt, sõt úgy látszik, mintha a természet e nagy adománya ellenében megvont volna tõleminden más olyan áldást, mellyel a föld átlagembereit elhalmozza s boldoggá vagy legalább
elviselhetõvé teszi számukra az életet.
Balkezesnek született, pedig minden balkezes ember abnormis ember. Külseje egyáltalán
nem volt megnyerõ. Nagy fogai úgy kiálltak szájából, hogy errõl azonnal meg lehetett ismerni. A nevetés különösen rosszul állt neki, mert akkor fogai különösen látszottak. Az abnormis, fáradt, beteg idegzet megülte s elrontotta egész életét. Nem tudta megszerettetni, deannál inkább megutáltatni s az embereket magától elidegeníteni.
Rossz közérzete miatt már gyerekkorában magába vonuló volt, barátkozni nem szeretett.
Nem érezte magát jól pajtások között, nem érdekelték azok idõtöltései, kedvtelései. Nemcsak
nagyobb fiú korában, a gimnáziumban jelentkezett nála ez, mikor már arra gondolhatnánk,
hogy talán az irodalom kedvelése, a jelentkezõ költõi ihlet tette magába vonulttá és vonta elfigyelmét az iskolai tantárgyaktól (mert Petõfi jó tanuló sem volt) vagy tette lehetetlen modorúvá tanáraival szemben is, hanem már az elemiben sem volt jó tanuló.
Ezt, mivel egyébként nagy szellemi erejû és teljesítményû ember volt, hiszen többek
közt egy egész sereg idegen nyelvet tanult meg önerejébõl, csakis azzal magyarázhatjuk,
hogy fáradt idegzete miatt nem tudta figyelmét a tárgyra összpontosítani, továbbá mert
ugyanezen ok miatt nem tudott önfegyelmet gyakorolni, ami pedig elengedhetetlen feltétele
annak, hogy valaki az iskolában jó tanuló lehessen.
Koravén, kisöreg, penészvirág volt. Már születésekor is oly gyenge, oly idétlen volt,
hogy „a lélek hálni járt bele”. (Irodalomtörténeti Közlemények, 1960., 217. o.) Szabadszállási tanítója, Újlaky István, akinek keze alá 8 éves korában került (de egyébként csak félévig
tanította), így jellemzi: „Többek voltak nála jelesbek... Minden nagyobb vétség nélkül magába vonuló, közlekedni egy tanulótársával sem szeretõ volt. Mikor a játék idején a többiek játszottak, õ magát az iskola egy kõlábához vonva minden vágy nélkül nézte társai vígságát és
felszólításomra (Sándor, eredj, játsszál te is!) azt válaszolta: Nem szeretek!” (Ferenczi, I., 49. o.)Beszélni, társalogni felnõtt korában sem tudott. Többnyire rossz hangulatú s ezért hallgatag volt. Elõadni, szavalni sem tudott. Az iskolában egyszer Berzsenyi Fohászkodását úgy
szavalta, hogy hallgatói nevetésre fakadtak. Pedig hát tudvalevõ, hogy nem humoros költemény. Oly túlságosan kiszínezte a költemény értelmét, hogy épp az ellenkezõjét érte el annak, amit akart.
Kozma Sándor, aki pápai diáktársa volt, azt mondja róla, hogy „arca rút” volt. Igaz, hogy
azt is hozzáteszi, hogy „de nem közönséges”, de hát a világhíres Petõfinek a rútságon kívül
nem lehetett még „közönséges” is az arca. Hiszen semmi sem volt és nem is lehetett közönséges az, ami az övé volt. „Mogorva, mely búsító, leverõ hatást gyakorol a nézõre – folytatja –,de nem gyûlöletes, nem visszataszító.” De hát hogy is lehetett volna Petõfi gyûlöletes vagy
visszataszító, mikor Kozma Sándor élete fõ büszkesége volt, hogy õ ezt a rút és leverõ hatású
arcot ismerte?

260

A közöltek után már csak magától értetõdõ, hogy Petõfi tréfát sem tudott jóízûen elmondani, tehát nem is szeretett. Õ csak írni tudott, nem elbeszélni. „Hiányzott leleménye és elõadása egyaránt”, állapítja meg róla Ferenczi azok elbeszélése után, akik ismerték. (I., 174. o.)
Gárdonyi beszéli (Aranymorzsák, 117-118. o.), hogy mikor õ egyszer télen nyíratlan, bozontos
fejjel jelent meg vacsorán Fesztyéknél, Fesztyné Jókai felé azt az megjegyzést tette, hogy ugye, papa,
a vendégünk most igen hasonlít Petõfihez. Jókai ezt felelte: Gárdonyi értelmes arcú úriember.
„Petõfi pedig se értelmes arcú nem volt, se pedig úriember nem volt.” „Rosszképû ember
volt – folytatta Jókai –, ordináré figura (!). (Csak ha beszélt, akkor volt a szemében valami
csodálatos szépség, tette hozzá õ is.) Az õ arcképei nem hívek. Egy sem jó. A Duna-parti
szobor pedig még csak nem is hasonlít reá.”„De mindezeket a világnak tudni nem szabad. A nemzetnek ideálok kellenek, fényes alakok, eszményi emberek. Az nem fontos, hogy az a Duna-parti szobor nem egyezik az õ formáival. A köztudatban annak a szoboralaknak, annak a fenséges Petõfinek kell élnie.”
Látjuk tehát, hogy Jókai 48-at jónak tartotta. Pedig dehogy tartotta annak. Hiszen láttuk,
hogy még Debrecenben is annak ellenére, hogy egy évvel elõbb még õ volt a márciusi fõ ifjak egyike, már annyira nem a divatos politikát követte, hogy egyenesen az élete forgott miatta veszélyben. Akkor pedig, mikor Gárdonyi elõtt ezt a kijelentést tette, látni fogjuk majd,
mennyire éppen az ellenkezõ vizeken evezett már. Valójában tehát nem õ tartotta jónak 48-at,
hanem tudomásul vette, hogy a magyar közvélemény tartja annak. Neki pedig, mint írónak,alkalmazkodnia kellett a közvéleményhez, ha nem akarta, hogy betörjék a feje vagy legalábbis szokott 12 szobás nagy lakásai helyett talán egy szoba-konyhával kelljen megelégednie, mert bojkottálja a közönség s így mûveire nem talál kiadót.
Ha tehát Jókai csak azért, hogy a tévesen jónak gondolt 48 tovább is jó maradhasson sígy a nemzeti lélekre termékenyítõ hatással lehessen, még azt is megengedettnek, sõt szükségesnek tartotta, hogy szereplõit az irodalom meghamisítsa és akkor is ideális színben állítsa
be, ha ez a valósággal, sõt magának az írónak a meggyõzõdésével is ellenkezik, akkor
mennyivel inkább nemcsak jogunk, hanem kötelességünk is nekünk, hogy most, mikor már
tudjuk, hogy 48 káros volt az országra és a magyar szellemre egyaránt, és hasonló szellemû
mozgalom a jövõben is az ország és a magyarság romlását fogja okozni, szereplõit ne hamisítsuk meg, hanem olyan színben mutassuk be, amilyenek voltak! Hiszen nekünk emiatt nem
szükséges ferdítenünk és meggyõzõdésünk ellen írnunk, mint Jókainak és társainak.
Bizonyára Petõfinek fiatalabb korában gyakran elõforduló kopott volta, sõt rongyossága voltaz oka annak is, amit szintén Jókai beszélt el Gárdonyinak. Eszerint mikor egyszer Vörösmartynál járt Tétényben, a cseléd „az uraknak” így jelentette be Petõfi látogatását: „Valami mesterlegényféle van ideki, vagy köszörûs, vagy mi. Be akart jönni erõvel, de nem eresztettem, hogy
mondok: vendégség van, most nem beszélhet a tekintetes úrral. Azt mondja: Petõfi a neve.”
Ez a nem úri külsõ, ez az „ordináré” modor, ez az emberektõl való örök idegenség annyival inkább nagy keresztje lehetett Petõfinek, mert rendkívül szeretett volna rendelkezni azokkal a tulajdonságokkal, melyektõl a természet annyira megfosztotta. Láttuk, mennyire
szeretett választékosan öltözni, sõt ruhájával, megjelenésével egyenesen feltûnni. De úgy látszik a modora mindent elrontott és éppen akkor szenvedte legnagyobb társaságbeli kudarcait
és megaláztatásait, mikor ruhája a legelegánsabb volt, mert legnagyobb sikert akart elérni.
Így járt Kappel bankárnál, mikor a lánya kezét megkérte, de így járt Szendreyéknél is. Az
öreg Szendrey egyenesen kidobta.
A nõk körül sem tudott forgolódni, noha nagyon szeretett volna, hiszen a szerelmet épp
oly fontosnak tartotta, mint a szabadságot. Aki azonban tudja, hogy Petõfi milyen bolondja
volt a szabadságnak, az sejtheti, milyen nagy szerepet játszhatott akkor életében a szerelem.
„Nem tud táncolni – írja róla Illyés (Petõfi, 170. o.) –, finoman társalogni sem.” Úgy látszik, hogy Szendrey Júliával, a feleségével is csak azért értették meg olyan jól egymást, mert
az nemcsak elvallástalanodott mellette, hanem éppen olyan különc és extravagáns is lett,261

mint õ. Rövidre vágva hordta a haját (akkor ez még rendkívüli különlegesség volt, sõt a nõi
társadalommal való szakítást jelentette) és szivarozott. Sõt férfiruhában járt.
Szobájuk falán a francia forradalmárok képei voltak láthatók. (Annyira felháborodunk az
akkori „reakció” nagysága miatt, s lám, ezeket a képeket, mint láthatjuk, mégis már az „elnyomás” alatt is be lehetett az országba hozni, sõt a lakásukban a falra akasztani.) Ezeket aképeket utóbb a márciusi napok után, a megfelelõ hangulat szerint még cserélgették is Petõfiék. Kezdték La Fayette-tel és Mirabeau-val, folytatták a girondistákkal s végül Robespierrerel, Dantonnal és Marattal fejezték be. (Ferenczi, III., 174. o.)
A terhelt, beteg idegzettel, vagy mondjuk enyhébben: a schisothym alkattal együtt jártPetõfiben a rossz közérzet, a rossz, unott hangulat, a kedvetlenség s vele kapcsolatban az ellentmondási, a veszekedõ hajlam és Petõfi másik kirívó tulajdonsága: a senkihez nem alkalmazkodás, a dac, gõg és önteltség is. Mind a két tulajdonság szinte tombolt benne.
Ha arisztokratának született volna, vagy õ lett volna a leggõgösebb, legelviselhetetlenebb
gróf, vagy pedig arisztokrata létére is forradalmár lett volna, csak hogy rokonaival s környezetével dacoljon és borsot törjön az orruk alá. Így tett Mirabeau is, aki rokonain akart bosszútállni, vagy Károlyi Mihály, aki Tisza István fölé akart kerekedni.
Ha gazdagnak született volna, akkor a szegénységet majmolta volna, hogy gõgjében
megmutassa, hogy a vagyon neki mennyire nem imponál. De így, hogy szegény volt, egyszerû származású s ráadásul még csúnya is, gõgjét rendkívül bántotta ez a háromszoros alsóbbrendûség. De mivel megalázónak tartotta volna magára, hogy õ valami után áhítozzék, kivált
olyasmi után, amit nem érhet el, úgy tett, mintha megvetné ezt a nála hiányzó hármat mind, smintha erõvel se kellene neki, ha kínálnák is. Tüntetõleg úgy viselkedett, mint aki egyikre
sem ad semmit, s mikor gróf Teleki Sándorral megismerkedik az elsõ szava is sértõ hozzá.
Mikor azonban a gróf a sértésre azzal válaszol, hogy felajánlja neki a tegezõdést, hiúsága tökéletesen ki van elégítve és jóbarátok lesznek és maradnak.
De nemcsak azzal árulta el a testi szépség, vagyon és rang tekintetében alsóbbrendûségi
érzését és tudatalatti vágyát utánuk, hogy tüntetõleg mind a három megvetõjének adta ki magát, hanem azzal is, hogy csak szép, csak gazdag és csak elõkelõ leányba volt szerelmes. Meg
akarta mutatni, hogy õ sem kevesebb náluk, s ha akarja, õket is megkaphatja. Kappel Emília,az a bankárlány például, akit megkért, olyan gazdag volt, hogy késõbb Lónyay Elemér gróf és
miniszter vette el Petõfi helyett. Másik szerelme, Mednyánszky Berta, gróf Dessewffyné lett.
Meg kell tehát adnunk, hogy Petõfi nem volt valami kisigényû vagy szerény. De nem érezte
magát a nép fiának se akkor, mikor szerelmes volt. Éppen nem adta valami alacsonyan.
De Szendrey Júlia, a tényleges feleség is francia nevelésben részesült, õ is kastélyban,
sõt várban lakott és õ is olyan gazdag és elõkelõ volt, hogy Illyés Gyula szerint „minden pillanatban férjhez mehetne egy gazdag báróhoz”. (Petõfi, 171. o.)
Láttuk, hogy az elõkelõséget állítólag megvetõ költõ micsoda maskarásan kiöltözött, mikor Szendreyékhez kérõbe ment! Most egyáltalán nem akart a nép egyszerû fiának látszani,
hanem a szeretett lánnyal egyenrangúnak, ha még olyan magasan állt is az a lány. Ezzel aztánéppen eléggé el is árulta, hogy demokrata elvei mennyire nem õszinték s mennyire csak gõgjébõl és alacsonyabb rendû érzésébõl és dacából fakadnak ezek az elvek.
Aztán mézesheteire is ugyancsak elfogadta a grófi barátjától részére felajánlott koltói
kastélyt, sõt egyenesen az volt a kívánsága, hogy ekkor a feleségével a kastély egyedüli lakóis így urai õk legyenek. A grófi barátságot már elõbb is kedvteléssel használta fel arra, hogy
lovakat hajtson. Természetesen nem gebéket, mint a szegény embereknek szoktak lenni, hanem a grófi négyesfogatot. Bizonyára még az is eszébe jutott, hogy az, aki hajt, szintén grófnak született, vagy legalábbis valami hasonszõrûnek.
Vívni is tanult, hogy ebben is igazi úr legyen. A céllövészetben is gyakorolta magát, hiszen láttuk már (igaz, hogy mosolyogva), hogy Klapkának, a tábornoknak azt írta (bizonyára
ijesztésül), hogy „én meglehetõsen jól lövök”.

262

Nincs az a skizofréniás félõrült, akiben a gõg olyan féktelenül lobog, mint Petõfiben lobogott, s még abban sincs meg az a düh és ádáz bosszú, amit megbántói, megsértõi, sõt akár
csak bírálói iránt is Petõfi érzett.
„Mert én ugyan nem tartom magamat
Nagy embernek, de akkorácska csak
Vagyok, hogy olyan parányok, aminõ ön,
Levett kalappal szóljanak velem.”Ezt írja a tábornokának (Egy goromba tábornokhoz, Debrecen, 1849. május 7.), mikor„goromba” volt hozzá. Kritikusainak pedig azt válaszolja, hogy õ a sok jó közt néha rosszverseket csak azért ír, hogy nekik legyen min rágódniuk, hiszen õk is emberek.
Ha valaki megsértette vagy meghallja, hogy nem megfelelõen nyilatkozott felõle vagyköltõi tehetségét nem méltányolta kellõképp, olyan hangon ír, ami a gõg és düh paroxizmusát[õrjöngését] jelenti. Láthatjuk belõle, milyen lelki szenvedést, milyen dührohamot váltott kibelõle az ilyesmi. Vagy pedig olyan cézári gõggel, fölénnyel és megsemmisítõ gúnnyal vanírva válasza, hogy fölényesebben még elképzelni sem lehet.
Beteg idegzete a szó szoros értelmében nem tudott ellenni hízelgés, siker, elismerés, dicsõség nélkül, s ha nem hullott rá mindez csõstül, sõt leszólásban, bírálatban, kíméletlen elítélésben részesült, mondhatatlanul fájt neki s mérhetetlen lelki kínokat érzett miatta. Mikor
nem méltányolják, megsértik, lebírálják, lelki beteg lesz, szenved, kerüli az embereket stöbbnyire szüleihez vonul vissza vidékre, míg sebei begyógyulnak. Mint a beteg gyermek,
aki az anyai szív melegére szorul, mikor társai bántják.
Érdekes azonban, hogy ez a lelki szenvedés, ez a depresszió nem okoz nála munkakedvcsökkenést, sõt éppen ilyenkor a legtermékenyebb. Múzsája csak lázas márciusi tevékenysége és élete utolsó hónapjaiban, eszményei porba hullása láttára lett hallgatag. Politikai
tevékenysége idején dolgozott költõként a legkevesebbet. Nemcsak hazájának ártott tehát eközéleti tevékenységével, hanem az irodalomnak is. Ez a politikai, illetve utcai mûködés még
annyiban is ártalmas volt rá nézve, hogy amúgy is betegesen nagy gõgjét és önteltségét még
nagyobbra fokozta. Ez idõben úgy viselkedett, mintha õ volna a nemzet vezére, aki csalhatatlanul ítél elevenek és holtak felett, eldönti, ki hazafi és ki hazaáruló, ennek megfelelõen oszt
életet vagy halált, s mikor kegyesen megokolja, miért nem mondja ki március tizenötödikén
mindjárt a köztársaságot is, úgy viselkedik, mintha az egyedül csak tõle függött volna.
Hogy micsoda lehetetlen, sõt veszedelmes ember volt ez a Petõfi, mint hazafi, láthatjuk
Madarász naplójának egy megjegyzésébõl (a 154. oldalon). Az egyenlõségi klub, olvashatjuk
itt, népgyûlést hívott egybe. Itt határozatot hoztak, hogy „István nádor szólíttassék fel (így!),hogy a nemzetgyûlésen megjelenjék (mi köze volt az egyenlõségi klubnak a nemzetgyûléshez?) és kinyilatkoztassa, hogy a kitört pártütés és lázadások elfojtására mindent elkövet és ahazából el nem távozik”. A múzeum udvarán tartott népgyûlés nagyszámú küldöttséget menesztett a nádorhoz, hogy „felszólítását” tudtára adja. (A nádor nem merte megtenni, hogy ne
fogadja õket, de nem tárgyalt velük, hanem tudtukra adta, hogy a nemzet törvényes képviselete, anemzetgyûlés. Õ csak attól fogad el felszólítást. Kívánságaikkal õk is folyamodjanak ahhoz.)
Paczona Vilmosnak, egy fejér megyei nemesnek a feljegyzéseibõl – folytatja Madarász
naplója – megtudjuk, hogy a küldöttség azzal akarta tudtára adni a fõherceg-nádornak, hogyõk holmi egyenlõségi klub tagjai, hogy „kardosan és feltett kalappal” mentek be hozzá. Az
öntudatosabbak a küldöttség egyik tagjának, Modrovicsnak (ez is egy fejér megyei nemesvolt) még megmaradt illemtudásán és tekintélytiszteletén mulattak, „aki nem tudván elképzelni, hogy lehet egy fõherceg szobájában fedett fõvel megállni, kalapját hol feltette, hol
lerángatta. Midõn azonban Domby vagy Bangya (ezek a küldöttségnek természetesen kálvinista tagjai voltak) rárivallt, hogy „hát te még a szolgák szolgája elõtt is süvegelsz”, akkor
meg felfelé tolta a fejére” (azaz Domby–Bangyáéktól is épp úgy megijedt, mint a nádortól).

263

Petõfi azonban, aki természetesen szintén tagja volt ennek az éretlen egyenlõségi klubnak s részt vett a küldöttséget elhatározó népgyûlésen, még ezeket a Domby- és Bangya-féleéretlen alakokat is túl megalkuvóknak találta. Õ nem vett részt a küldöttségben. „Mellette álltam – írja Madarász –, midõn elmondá, hogy királyi csalástól mindig távol leend.”Petõfinek tehát minden király „csaló”, erkölcsi bélpoklos volt, akivel neki összeköttetésbe lépni erkölcsi szennyet jelentett. Igaz, hogy István nádor nem volt király, de mivel a király
unokatestvére volt, épp úgy csaló és bélpoklos volt számára, mint maga a király. Hozzá küldöttségbe menni erkölcsi szégyen lett volna számára.
Ugyanaz a lelkület volt ez, mint a marxista munkásság véresszájú elõcsahosaié, akiknek
kellemetlenkedéseitõl a gyárvezetõség úgy szabadult meg a legkönnyebben, hogy kitüntetteés ezzel lekenyerezte õket. Éppen ezek az emberek bámulják és irigylik ugyanis legjobban azállást és a rangot, s mivel mindez nekik nem adatott meg, mivel mérhetetlenül gõgösek, úgytesznek, mintha õket ez nem is érdekelné, sõt mintha õk ezt egyenesen lenéznék. Pedig az,
hogy annyira tudják gyûlölni, mutatja legjobban, mennyire irigylik, azaz mennyire fontosnak
tartják.
István nádornak is csak olyanformán kellett volna kitüntetnie Petõfit, mint Teleki Sándor
csinálta. Persze tõle még a gõgõs Petõfi sem tegezõdést várt, hanem például egy-egy meghívást például tanácskérés céljából, mert az õ lángelméjét és az õ a nép iránti rajongó szeretetéta kormányzásban nem nélkülözheti. Bûn is volna nélkülözni. A találkozáskor aztán elõzékenyen fogadni, például elõbb fogadni, mint például az éppen akkor kihallgatásra váró grófot
stb. Hogy dicsekedhetett volna utána Petõfi a barátai meg a felesége elõtt, hát még az anyja
és a jó öreg kocsmáros elõtt! (Jókait is azzal kenyerezte le Rudolf trónörökös, sõt tette a királyi család egyenesen rajongó hívévé, hogy meghívta magához, feleségét is bemutatta neki,sõt a gyerekszobába is behívta.)
Petõfinél természetesen nem lehetett volna a dolgot mindjárt udvari ebédre való meghívással kezdeni, mert ezt Petõfi megint csak a gõgje miatt nem fogadhatta volna el, sõt érdeke
is volt, hogy el ne fogadja, mert az utca elõtt elvesztette volna már megszerzett tekintélyét.
Mit szólt volna ugyanis hozzá az egyenlõségi klub? No meg az is hozzájárult volna az elutasításhoz, mert akkor még nem tudta, hogy az udvari ebéden mit hogyan kell enni s bizonyos
asztali felszerelések mire valók. Ez szintén bántotta volna a gõgjét, mert szintén alsóbbrendûségi érzéssel jár.
Ha azonban nem rögtön történt volna az effajta nagy kitüntetés, hanem lassú átmenettel
és elõ lett volna rá készítve a talaj, milyen önérzettel járt volna Petõfi ezekre az udvari ebédekre és hogyan kiöltözött volna hozzá! Ha még Kappel bankárnak is kiöltözött, Szendreyék
kedvéért pedig valóságos maskarát csinált magából, milyen lélektani alapon tehetnénk fel,hogy mikor István nádor ebédjére kellett volna mennie, akkor éppen az ellenkezõ módon járt
volna el? Egész bizonyos tehát, hogy akkor is kezében tartotta volna azt a „rugós tetejû, magas kalapot”, melyet Júlia megkérésekor; hogy holmi selyemmellényrõl ne is szóljunk.
Petõfiben (meg hát természetesen más „öntudatos” proletárokban is) a rang és a vele járókülsõségek megvetése csak az alsóbbrendûségi érzésnek rideg gõg alá rejtése volt és ez a gõg
ilyenkor éppen azért volt Petõfiben olyan nagy, mert az alsóbbrendûségi érzés is hasonlóan
nagy volt. Hogy a neki hiányzó rangot vagy gazdagságot õ még sokkal többre értékelte, mint
azok, akik hajlongások formájában fejezik ki elõtte hódolatukat, azt számtalan esettel bizonyíthatjuk Petõfi életébõl.
Mindenkivel összeveszett, akivel érintkeznie kellett s aki nála rangosabb volt, vagy aki
feljebbvalója lévén, viselkedésével vagy hanghordozásában valami tiszteletet kellett volna
mutatnia iránta. Ez a tudat idegessé tette, felizgatta, emiatt mindig tiszteletlenségbe csapott
át, még ha talán nem is akarta, és így mindig sértés lett belõle. Petõfi csak akkor tudott kedves, barátságos, alkalmazkodó lenni, ha magát érezte a többnek és nagyobbnak, azaz ha nekikellett leereszkednie.

264Kossuthnál csak egyszer jelentkezett, akkor is hivatalosan, Bem levelével, tehát azért,
mert kénytelen volt. Magától nem tudott elmenni olyan emberhez, aki több volt nála s így neki kellett megalázkodnia. „A kormányzó hidegen, kicsinylõleg fogadta.” (Illyés) Kossuthnakerre akkor még semmi oka se volt, sõt éppen az ellenkezõre volt oka, mert hiszen Petõfi averseivel közvéleményt jelentett és senki se volt, aki a közvéleményt Kossuthnál jobban legyezte volna. Bem is mindig Kossuth legkedvesebb emberei közé tartozott, aki erdélyi gyõzelmeivel sok hazafias örömöt okozott neki.
Ha tehát mégis sértõn, kicsinylõen fogadta azt a Petõfit, akit Bem küldött hozzá, és aki
verseivel szolgálta azt az ügyet, melyet õ hírlapi cikkeivel és szónoklataival szolgált, annakoka csak az lehetett, mert Petõfi úgy állított be hozzá és úgy viselkedett elõtte, hogy ezt a ridegséget szükségképpen ki kellett váltania belõle. Kossuth hiú volt a rangjára, arra, amit elért: kormányzói mivoltára, Petõfi pedig úgy állt meg elõtte, mint vele egyenrangú polgár.
Mivel a katonaságnál még fontosabb a szubordináció [az alárendeltségi viszony], a feljebbvaló iránti tiszteletadás és elõ vannak írva a külsõségek is, melyekkel ezt ki kell fejezni,
képzelhetjük, hogy viselkedhetett Petõfi, a katona, katonai feljebbvalói elõtt! Csak természetes tehát, hogy kivétel nélkül minden tábornokkal összeveszett, akivel dolga volt, még a jóságos és csupa szerénység Lázi bácsival is (Mészáros Lázár hadügyminiszterrel).
Petõfi elõször is magától értetõdõnek tartotta, hogy õrá a katonai elõírások öltözetben,
tisztelgésben, a „reglama” [a rendszabályok] megtartásában nem kötelezõk még akkor se, hakatonatiszt, és természetesen mint ilyen, a katonatiszti fizetést is húzza, sõt elsõsorban azért
lett katonatiszt, hogy ezt a fizetést kapja. Ha aztán az illetõ tábornok ezt sértésnek vette s figyelmeztette, pedig hát egyenesen kötelessége volt figyelmeztetni, mert fegyelem nélküli
hadsereg semmire se használható, Petõfi olyan sértõ és kihívó válaszokat adott neki, ami teljességgel tûrhetetlen volt.
Igaz, hogy Petõfibõl olyan nagy ember lett, hogy ezek a tábornokok is úgyszólván csak
azért léptek bele a hallhatatlanságba, mert Petõfivel összevesztek s õ már akkor is olyan nagy
ember volt, hogy hiába volt igazuk, mégis a tábornokok húzták a rövidebbet, de ez Petõfineknem mentsége, hanem éppen ez szól legjobban ellene. Azt jelenti ugyanis, hogy visszaélt különleges helyzetével, rontotta vele a honvédség fegyelmét, noha ez a fegyelem egyébként is
sok kívánnivalót hagyott maga után, tehát végeredményben a maga gõgje elõbbre való volt
neki, mint annak a hazának az érdeke, melyet versei állítása szerint egyedül szolgált.
Mészáros így emlékszik meg emlékirataiban Petõfivel való ügyérõl (II., 172. o.): „Debrecenben történt Petõfivel, eredeti nagy költõnkkel, is ismert bajom, kit az egyenruhai szabály ellenére nyakravaló nélküli megjelenéséért saját verseivel figyelmeztettem (eszerint
tehát szó se lehetett részérõl gorombaságról), kinek mivel az „a la Hamlet divat” elnevezés
nem tetszett, goromba kifejezéssel nyilvánítá megvetését (tehát Petõfi volt „goromba”, nem
Mészáros) és honvédruhájúnak és honvédtisztnek többé nem akart ismertetni.” (Pedig milyen
szép verset írt a „honvédnevezetrõl”, másokat hogyan lelkesített a honvédségbe való belépésre s mennyire kötelességévé tette minden hazafinak, hogy felcsapjon honvédnek, tehát felöltse azt a honvédruhát, melyet õ aztán rövidesen megvetéssel vetett le!)„E goromba levele sajtó útján nyilváníttatott.” (Tehát Petõfi arra használta fel a nagy diadallal kivívott sajtószabadságot, hogy a maga gõgje szolgálatába állította s ugyanakkor ahonvédség fegyelmét tette tönkre vele. Pedig lehet-e eredményt várni egy olyan hadseregtõl,melynek fejét egy õrnagy így megszégyenítheti az egész honvédség, sõt az egész magyar
közvélemény elõtt?
Mészáros emlékiratai is tele vannak vele, de Gyalokay is kiemeli, Steier is hangsúlyozza,
hogy a szabadságharc bukásának fõ oka a tûrhetetlen fegyelmezetlenség volt. A fegyelmezetlenség oka pedig az volt, hogy mindenki tehetségnek gondolta magát, mindenki parancsolni
akart, vagy legalábbis tanácsokat adott, de senki se engedelmeskedett. Mindenki azt akarta,
hogy vele kivételt tegyenek, rá a másokra kötelezõ elõírások ne bírjanak érvénnyel.

265

Meg kell állapítanunk, hogy Petõfi ebben mindenki máson túltett, s ha a honvédség minden tisztje úgy viselkedett volna, mint õ, akkor a mozgalom mindjárt az elején derékban tört
volna ketté.
Igaz, hogy 48-ban Petõfi csak egy volt s a különleges tehetség különleges elbánást is érdemel. Ámde Petõfi világraszóló lángelméje akkor még közel se volt oly ismert, mint ma, s
ne feledjük azt se, hogy 48-ban nemcsak Petõfi tartotta magát olyan lángelmének, melynek
különleges bánásmódhoz van joga és minden másra kötelezõ szabálynak felette áll. Idéztük
már erre vonatkozólag Mészáros emlékiratait. Például Perczel Mór is legalább annyira meg
volt gyõzõdve arról, hogy õ a világ legnagyobb hadvezére, mint Petõfi arról, hogy õ a világ
legnagyobb költõje, s ami még nagyobb baj volt, Perczel is épp úgy ennek megfelelõen viselkedett, mint Petõfi. Például õ se tûrte el, hogy valaki, például Görgey, felette legyen. Megokolásul õ is világraszóló diadalaira hivatkozott.
Hadsereg nincs fegyelem nélkül. Hadseregben (kivált háború idején!) senkit sem lehet afegyelem és az elõírások alól felmenteni. Ha Petõfi (vagy Perczel) nem akart engedelmeskedni, akkor nem õrnagynak (még csak nem is tábornoknak) kellett volna lennie, hanem diktátornak. Pedig Petõfi (és Perczel) a szabadságért (tehát éppen a diktátorok ellen) küzdött.
Mi lett volna azonban a szegény hazából és szegény 48-ból, ha Petõfi állt volna az élén,mint diktátor!
Ha Petõfi ennyire nem tudott maga fölött urat ismerni, akkor legalább annyit tett volnameg, hogy nem lép be a hadseregbe, hanem csak mint költõ, mint a haza polgára írja verseit.
De hát tehetett róla az a szegény Petõfi, hogy annyira kellett neki az az átkozott pénz s így az
a jó õrnagyi fizetés?! (De mennyire tehetett volna róla! Csak igényeit kellett volna leszállítania és takarékosnak, szerénynek, aszkétának lennie. E legutóbbira még nem is lett volnaszükség, bár az imádott haza talán ezt is megérdemelte és megkövetelhette volna tõle.)Az igazság és a tanulság az, hogy eszmék, s így köztük a haza szolgálata is mindig áldozatokkal jár. Aki tehát a haza szolgálatára buzdít, tulajdonképpen ezeknek az áldozatoknak avállalására buzdít. Petõfitõl (s vele a 48-asok nagy többségétõl) a haza szolgálata elsõsorban
azt az áldozatot kívánta volna, hogy törje meg gõgjét, önfejûségét, összeférhetetlenségét s tanuljon meg alkalmazkodni, szerényebbnek lenni, engedelmeskedni, önmagát fegyelmezni.
Enélkül – kivált fegyveres szabadságharcban (melynek kitörésében az egyik fõ ok Petõfi türelmetlensége és izgatása volt) – lehetetlenség szolgálni a hazát, de nagyon könnyû egyenesen tönkretenni.
Petõfi azonban ezt a neki olyan rendkívülien nagy áldozatot csak másoknak ajánlotta, sõttette kötelességévé, õ maga nemcsak nem vállalta, hanem megalomániája és egocentrizmusa– úgy látszik – még azt is lehetetlenné tette számára, hogy e fontos kötelességének még csak
tudatára is jusson, s így nemcsak a gyakorlatban nem tudta megvalósítani, hanem még elméletben se tudta magáévá tenni. Pedig ha e fontos kötelességét felismerte volna, megvalósításától akkor is még igen messze lett volna.
Azért volt lehetetlen Petõfi részére e hazafias kötelessége felismerése, mert büszkesége
nem engedte meg, hogy elismerje, hogy nem képes megtenni azt, amirõl felismerte, hogy
hazafias kötelesség. A legszomorúbb pedig az, hogy a 48-as „hazafiak” nagy része e tekintetben ugyanolyan volt, mint Petõfi, kezdve Kossuthon, folytatva Görgeyn, Szemerén, Damjanichon (õ is majdnem mindenkivel összeveszett), Perczelen, akinek a megalomániája szinte
az egeket verdeste.
A Petõfit „ridegen és kicsinylõleg” fogadó Kossuth a költõt Klapkához, mint helyettes
hadügyminiszterhez utasította. Klapka a Petõfivel való ügyérõl így emlékszik meg (Emlékeimbõl, 147-151. o.):„Petõfi Sándor, koszorús népköltõnk, lelkesültsége tüzétõl indíttatva szintén belépett
mint tiszt a hadseregbe. Mészárossal történt kellemetlen szóváltása után elbocsáttatását kérteés Erdélybe ment, ahol Bem hadtestéhez csatlakozott s az öreg Bem által századossá lõn ki-

266nevezve. Midõn ápril végén hadteste egy részével Bem elhagyta Erdélyt, hogy a Bánátban az
osztrákoknak Oláhországból való benyomulását megakadályozza s aztán Temesvár ostromára siessen: meghasonlás jött létre közte és Vécsey tábornok között, aki a marosi hadtestet vezényelte. Bem Vécsey egy dandárának anélkül, hogy efelõl elõbb Vécseyt megkérdezte
volna, parancsot adott, hogy csatlakozzék õhozzá, amely parancsnak Vécsey, mint önálló seregvezér, ellene állott.
Bem erre a kormányhoz tudósítást menesztett, amelyben Vécsey ellen a legkeserûbb és
legsértõbb kifakadásokkal él (az „öreg” Bem tehát ugyanazon hibában leledzett, mégpedig
nyakig, amelyben Petõfi, Perczel, Vécsey vagy a többiek. Õ épp úgy nem tudott magán uralkodni, mint ezek nem. De hiszen ha tudott volna magán uralkodni, akkor nem is lett volnabelõle forradalmár) és végül így szól:
Jogom van tehát és kötelességemnek is tartom Vécsey tábornokot a kormány elõtt vagy
hazaárulónak nevezni, vagy oly gyáva és minden tehetség nélküli tisztnek, kire soha semmi
parancsnokságot nem kell bízni.”(Minõ hevesség, minõ kíméletlenség, milyen sértegetés, milyen féktelenség! Ha az egyik„hazafias” honvédtábornoknak ilyen a véleménye a másik honvédtábornokról s ezt a véleményét még ki is mondja, lehet-e ott várni valaha „hazafias” sikert? Kivált mikor Vécsey csak amaga hatáskörét védte és Bem hatáskörének túllépése ellen védekezett. Minden bajt el lehetett volna kerülni, ha Bem azt, amit tett, Vécseyvel szemben nem nyersen és kényúr módjára,
hanem Vécsey hatásköre és érzékenysége szem elõtt tartásával, bajtársiasan, kérõ alakban
csinálta volna. Egy forradalmár azonban még a hazája vagy eszméi kedvéért se hajlandó gõgjén és indulatain uralkodni. Bem késõbb már egész más hangon írt Vécseyrõl a kormánynak.
Miért nem tudta elõször is ugyanezt a hangot használni?!)„Ezt a tudósítást (ezt a Vécseyre annyira sértõ, sõt elviselhetetlen tudósítást), mely csupán a kormányzónak bizalmasan és németül volt írva, Petõfi magyarra fordította és egy
Vécsey tábornokra nézve még sértõbb kommentár kíséretében közzétette a lapokban.” Vajon
milyen hangú lehetett ez a kommentár? Mi ugyanis annál sértõbbet, mint ahogyan Bem írt, el
se tudunk képzelni! (Borzasztó egy ember lehetett ez a Petõfi. Ilyesmi – hacsak nem ellenség
lett volna az illetõ, aki készakarva akarja összeveszíteni a magyar „hazafiakat” – még egy
gyermektõl is sok lett volna.)„Petõfi eljárása ennél fogva épp oly sajnálatos, mint büntetésre méltó volt, s midõn én õt
ezért – jóllehet atyai szavakkal (csak hát Petõfi atyai szavakat se tûrt, mert ha jóságosan is, deaz atya is hatalmat képvisel) – kérdõre vontam, õ méltóságában érezte magát megsértve s néhány óra múlva a következõ lakonikus elbocsátási kérvényt küldte hozzám:„Tisztelt Hadügyminiszter Úr! Õrnagyi rangomról megromlott egészségem következtében(ej, de hamar megtanulta az egyenességrõl híres Petõfi a hazug hivatalos nyelvet, de természetesen csak azért, mert egészséges ember nem mondhatott le a haza fegyveres szolgálatáról akkor, mikor a nemzet élethalál harcát vívta) ezennel hivatalosan lemondok. Debrecen, 1849.
május 6. Petõfi Sándor”„Petõfi erre eltávozott Debrecenbõl és május 8-áról keltezve Szolnokról írt egy levelet
hozzám, amelynek tartalma nemcsak a legégbekiáltóbb lábbal tiprása volt minden fegyelemnek, hanem egyszersmind férfiúi és katonai becsületemnek vérlázító arculcsapása is.”„Elsõ dolgom volt, hogy Görgeyt értesítsem errõl a kínos ügyrõl, minthogy természetesen legnagyobb költõnkkel nem bánhattam úgy el, mint egy közönséges bûnössel.
Ide vonatkozó jelentésem így hangzott:
Klapka tábornok és helyettes hadügyminiszter Görgey Artúr fõvezér és hadügyminiszter úrnak
Budavár alatt.
Debrecen, május 10-én 1849.”
A Honvéd címû kolozsvári lapban Bem altábornagy úrnak a Honvédelmi Bizottmányhozf.é. [folyó év] április 23-áról írt és a „Március Tizenötödike” 69. számában mellékelt levele267

megjelenvén, általában híre volt, hogy ezen levelét az elõbb nevezett hírlap szerkesztõségével minden megbízás vagy felhatalmazás nélkül Petõfi Sándor százados közölte.
„Erre néhány nap elõtt Petõfi Sándor itt Debrecenben õrnagyi öltözetben elõttem személyesen megjelent. Én õt a sajtóval való ezen visszaélése miatt kérdõre vonván figyelmeztetém,mennyire olyasmit a nyilvánosság elé hozni, minek nyilvánítása nemcsak a lovagiassággal
meg nem fér, hanem a mostani bonyodalmak közt káros meghasonlást is idézhet elõ, azt tanácsolván továbbá neki, hogy azon esetben, ha zsurnalisztikai hajlamát ilyetén nem nyilvánosság
elé tartozó tárgyakra nézve sem képes fékezni, nyújtsa be inkább tisztérõl való lemondását,megjegyezvén egyszersmind, hogy õt egy õrnagynak sem rangja, sem öltözete nem illeti, miután még a hadügyminisztérium által õrnaggyá kinevezve sincs. Mire õ kijelentvén, hogy a kérdéses levelet csak magyarra fordítá.” (Ha csak ennyit tett, ezzel is ugyancsak megmutatta,
hogy ítélõképességének, tapintatnak nyoma sem volt benne s így közéleti pálya betöltésére alkalmatlan volt. Olyan levelet, mint amilyent Bem Vécseynek írt, még egy gimnazista se hozott
volna nyilvánosságra, mert még az is tudta volna, hogy ebbõl nagy viszálykodás lesz és hogymaga Bem is csak pillanatnyi felháborodásában írta s hevessége lecsillapodása után õ maga isörül, hogy levele nem került nyilvánosságra.) „Egyben szabadsággal való távozhatását óhajtja,
én pedig orvosi bizonyítvány benyújtására utasítván õt, bevallá, hogy nem bír azon önmegtagadással, mely a katonaságnál szükséges és ennélfogva a 2. pont alatt idezárt lemondványát
benyújtá. Mielõtt azonban én a lemondásnak a 3. pont alatt idemellékelt elfogadását neki kézbesítettem volna, tõle a mai napon Szolnokról 4. pont alatt ide zárt levelet vettem.
Kérem hadügyminiszter Urat, méltóztassék ezen egész ügyet azon káros befolyás tekintetébõl, melyet az ilyetén kihágások az egész hadsereg fegyelmére az elöljárók iránt tartozó tiszteletre, következésképp a veszélykörnyezett hazára nézve gyakorolhatnak, kellõ figyelemre méltatni.
Elmellõzvén saját személyes tekintélyemet, egyedül csak jelen tiszti állásomat, mint hadügyminiszter, kívánom tekintetbe vétetni. Méltóztassék azért az ügyet kimerítõen tárgyaltatnis azért megsértett nevem-, becsületem- és hazafiságomnak példás elégtételt adni, mert úgyhiszem, a legközelebbi múlt idõk és fáradalmaim elég tanúságai annak, hogy mennyire alaptalanok Petõfi népköltõnek vádjai.
Petõfi századost illetõen még különösen megjegyzendõnek tartom, hogy õ Mészáros
Lázár altábornagy és volt hadügyminiszter úr által alapos oknál fogva történt rendreutasítás
miatt már február hóban beadta századosi tisztérõl való lemondását s ez a hadügyminisztérium folyó évi 2/h 4162. sz. a. [szám alatt] kelt intézvénye szerint el is fogadtatott; késõbb
ugyan Bem altábornagy õt ismét századossá kinevezte, de a hadügyminisztérium által e rangban meg nem erõsíttetett, annál kevésbé kapott õrnagyi pátenst [kinevezést], valamint Bem
altábornagy úr által sem lõn a csatatéren õrnaggyá kinevezve, következésképp mint ilyen,
nem is tekinthetõ; továbbá Petõfi sem szabadsági engedelmet, sem errõl szóló bizonyítványt
nem kapott, mégis eltávozott és saját kényébõl tartózkodik a fõvárosban.
„Petõfi már két ízben sérté meg büntetést érdemlõ módon nyilvános lapokban az elöljárói iránt tartozó tiszteletet s nem átalla szint ily módon tiszteletben megõszült volt Hadügyminiszterünk, Mészáros altábornagy úrra egy gúnykölteményt kibocsátani. Klapka s. k.”
Azt a levelet, melyet Petõfi a kérdéses üggyel kapcsolatban Klapkának írt, már régebben
idéztük. Ez valóban annyira vérig sértõ s olyan megalomániára vall Petõfi részérõl, hogy már
az elmegyógyintézet határait súrolja. Azt kell gondolnunk, hogy ha Petõfi nem hal meg oly
korai halállal, vagy nem követ el öngyilkosságot, aligha kerülhette volna el az elmegyógyintézetet. De szerelme is annyira szenvedélyes volt; annyira egzaltált volt nemcsak õ, hanem
felesége is; annyira különc mindkettõ; házasságuk is anyagilag annyira nem volt megalapozva, pénzt pedig annyira tudott költeni mindkettõ, hogy már csak az anyagi zavarok miatt isvalószínûleg hamarosan szakításra került volna a dolog közöttük. Ez pedig Petõfi túl érzékeny, szeretet, becézés nélkül ellenni nem tudó kedélyét annyira megviselte volna, hogy adolog vége elõbb-utóbb megõrülés lett volna.

268

A gõgös Petõfi nagy jellembeli szégyenvallása
A szintén lutheránus Wachot lapjába dolgozik, s mivel anyagilag ezáltal biztosítva van,nem fér a bõrébe, senkihez nem alkalmazkodik, minden más szépirodalmi lap szerkesztõségével összeveszik. De hamarosan összeveszik magával Wachottal is s így oda jut, hogy egy
lapban sem írhatott. Világos ugyanis, hogy arról, hogy akikkel elõbb összeveszett s akiketgõgjében már vérig sértett, azokhoz most újra közeledjék és kibékülni próbáljon velük, szó selehetett. Oda jutott tehát, hogy õ maga zárta el maga elõl minden megélhetési forrását, deegyúttal minden irodalmi mûködés lehetõségét is. Lehetetlen helyzetében úgy segített magán,hogy barátaival, a legtehetségesebb akkori írókkal, megalapította a tízek társaságát.
Elhatározták, hogy õk maguk adnak ki egy lapot s becsületszavukat adják, hogy többet
semmiféle más lapba nem írnak. De tervük nem sikerült, mert a meglevõkre való tekintettel
nem kapnak új lap alapítására engedélyt. A dolog vége aztán az lett – mi is lehetett volnamás? –, hogy mégiscsak a régi lapokba írnak, vagyis megszegik becsületszavukat. Hogy egyerekes és szégyenletes viselkedésük olyan finoman oldódott meg, hogy a legtekintélyesebb
lap szerkesztõje maga szólította fel õket, hogy az irodalom érdekében álljanak el elhatározásuktóls õk csak e megtisztelõ felszólításnak engedelmeskedtek, mikor mégiscsak írtak, keveset szépít
azon, hogy a becsületszavukat, mégpedig a nyilvánosság elõtt adott becsületszavukat szegték
meg a felszólításnak való engedelmességükkel. Becsületszavukat ugyanis nem arra adták,
hogy addig nem írnak, míg erre fel nem szólítják õket, hanem hogy egyáltalán nem.
Aztán ott van Petõfi családja eltartására a másik mód: apósa. Dúsgazdag lányt vett el aköltõ s ilyenkor nem szégyen, sõt természetes, ha a gazdag szülõk anyagilag támogatják férjhez ment lányukat, kivált mikor kívüle még csak egy lányuk van. Petõfi azonban, aki erre az
anyagi támogatásra jobban rászorult volna, mint bárki más, még võlegény korában gondoskodott róla, hogy ebbõl se lehessen semmi, mert leendõ apósával szemben is úgy viselkedett,hogy minden kibékülést és rokoni szeretetet egyszer s mindenkorra lehetetlenné tett.
Arról ugyanis szó se lehet, hogy a hibát vagy a hiba nagyobb részét e tekintetben
Szendrey Ignácban keressük. Hiszen a jó Szendrey még így is házat vett lánya részére Debrecenben. Az ugyanis, hogy egy dúsgazdag apa, akinek csak két gyermeke van, nem akarja
hozzáadni egy biztos megélhetési forrással nem rendelkezõ, állandóan kóborló, a lekötöttségets a szívós, állandó munkát nem szenvedõ, alacsony származású, lehetetlen modorú és külsejû
költõhöz, az természetes. Ilyenkor a võlegényjelölt kötelessége megnyerni a házasságnak aszülõket. Ha lányuk szerelme az övé s a házasságot úgyse tudják megakadályozni, tíz közül
kilenc esetben úgy is belenyugodnak a szülõk a változtathatatlanba, s különösen az unokák
megjelenésével minden jóra szokott fordulni.
Szendrey Júliát nem tagadta ki az apja azért, mert Petõfi felesége lett, de Jókait kitagadta
az anyja azért, mert Laborfalvy Rózát katolikus reverzálissal vette el. Mégis Petõfi, noha fiú
is lett a családban, ami a Szendrey-családban különösen nagy öröm volt, mégse tudta, mert
nem is akarta magának Szendreyt megnyerni. Ellenben Jókaiéknál sose volt gyerek,
Laborfalvy Róza mégis úgy megnyerte magának az öreg Jókainét, hogy késõbb otthon Komáromban vendégeinek mindig a menyérõl beszélt, azzal és annak ruháival dicsekedett, a fiának pedig azt írta, hogy jobb, hozzáillõbb feleséget még lámpával se találhattak volna.
Mennyire másképp viselkedett hát Laborfalvy Róza, mint Petõfi!
Vagy ott volt Petõfiék részére a harmadik megélhetési mód: a tiszti fizetés. Olyan szükségük volt rá, mint a betevõ falatra, hiszen már hárman voltak, a gyerekrõl is gondoskodni
kellett, s mégis, alig hogy kinevezik, Petõfi már le is mond gõgjében tiszti rangjáról. Neki inkább nem kell a tiszti fizetés, mintsem a katonai elõírást megtartsa, feljebbvalói iránt épp
olyan tiszteletet mutasson, mint más tiszt és nyakkendõsen és katonai fegyelemmel jelenjék
meg a hadügyminiszter elõtt.

269

Hát csak annyira szerette Petõfi az õ „imádott” feleségét, a „feleségek feleségét” és fiát,
hogy még csak egy nyakkendõt se volt hajlandó feltenni az õ nyugodt, úri megélhetésük kedvéért és még egy másodpercre se tudta befogni a száját vagy egy kissé tûrni vagy megalázkodni legalább az õ kedvükért?
Önérzetsértõ nagyobb megalázásról úgysem beszélhetünk, hiszen a jóságos Mészáros
Lázi bácsiról volt szó, nem például a gõgös, kegyetlen, szeszélyes Görgeyrõl. (Milyen szerencséje Petõfinek, hogy nem vele különbözött össze! Igaz, hogy Görgey Klapkával szemben
pártul fogta s emiatt szegény Klapka nem is kapott a sértésért elégtételt. De ne feledjük, hogyPetõfi nem Görgeyt sértette meg. Mi lett volna azonban akkor, ha vele viselkedik úgy, mint
Klapkával?)
Azt is jól láthatjuk mind Mészáros, mind Klapka feljegyzéseibõl, hogy Görgey az ügyben egyszerûen önzõen cselekedett. Tudta, hogy Petõfi mekkora hatalmat jelent a közvéleményre való hatása miatt, s mivel nem õt sértette meg, hanem Klapkát, a közvéleménynek
való hízelgésbõl eltûrte a nagy igazságtalanságot és megtorlatlanul hagyta Klapka becsületének tûrhetetlen sérelmét.
Mind Mészáros, mind Klapka emlékezéseibõl jól láthatjuk, hogy õk maguk is mennyire
nagy embernek tartották Petõfit s ezért mennyire csínján bántak vele. Nem kellett volna tehátPetõfinek semmi különleges megalázkodást gyakorolnia, csak a kihívástól kellett volna tartózkodnia, hogy jó viszonyban lehessen velük. Petõfi azt se tudhatta elõre, hogy Klapka nem
kap elégtételt s így õ és családja nem válik egészen kenyértelenné.
Õ mindezzel nem törõdik, mert õt már az is vérig sértette, hogy õ csak százados (azért
próbált õ is legalább õrnagy lenni, még ha törvénytelenül is), azok pedig, akikkel dolga van,tábornokok, s hogy neki kell azok elõtt megjelennie, nem pedig azoknak õelõtte.
Mikor aztán Bem – önkényesen, törvénytelenül, katonai fegyelmet, igazságot és a tábornoktársai iránti köteles tekintetet sutba dobva – mégis segít rajta, újra kinevezi és így fizetéshez juttatja, a legelsõ tábornoki kihallgatása alkalmával újra lemond rangjáról, újra az utcára
dobja a tiszti fizetést és családja megélhetését, tehát újra kész nyomorba taszítani családját,
sõt feleségét özveggyé, fiát árvává is kész tenni, mert hiszen Klapkának holmi lövést is emleget, mint láttuk.
De hát joggal kérdezzük: szerette hát ez az ember a feleségét és azt a kis Zoltánt? Igen,kétségtelenül: csak önmagát, a gõgjét még náluk is százszorta jobban szerette. Megalázkodni,
alkalmazkodni sem a haza, sem pedig az õ kedvükért nem volt hajlandó. Természetesen nem
azért, mert nagy ember volt, hanem azért, mert ebben a tekintetben nagyon is kicsi, illetve
mert beteg idegzetû, terhelt ember volt.
Hogy ne kelljen elismernie fogyatékosságát (mert benne nem lehetett fogyatékosság),bebeszélte magának, hogy õbenne nagyság: önérzet, az elveihez („szentséges” elveihez) való
ragaszkodás, a szolgalelkûség utálata, tehát csupa kiválóság van. Õ nem azért nem alkalmazkodik, mert nem tud, mert nincs elég erõs akarata, hanem mert becsületével ellenkezik, hogya sértéseket zsebre vágja.
Csakugyan önmagát festette meg „Az apostol” Szilveszterében, aki szintén proletárhõs,mint õ, de azért szintén nyomorban él családjával együtt, mint õ, sõt gyermeke még éhen ishal, szintén apjának beteges gõgje miatt, amelybõl azonban „hõs” apja bûn helyett erényt csinál s azt hiszi, hogy nem õ maga döntötte nyomorba a családját, hanem a társadalom, a papokés az urak gonoszsága.
Monomániája [rögeszméje], hogy azok rosszak, õ pedig jó; azok nem is lehetnek jók éppúgy, mint ahogyan õ nem lehet rossz. Élete fõ elve tehát azok gyûlölete és önmaga imádása.
Ha õ elõttük a kenyérért megalázkodik, számára az a legnagyobb bûn. Ha a gyereke éhen hal,az nem bûn, illetve az is a papok és az urak bûne, a feudális vagy kapitalista társadalomé, denem az övé. Pedig hát az ország urai még megalázkodást se kívántak tõle, hanem mindössze
csak annyit, hogy ne úgy kérjen tõlük kenyeret, hogy mindjárt inzultálja [sértegeti] is õket.

270

De azt se vette észre Petõfi, hogy õ e viselkedésével nemcsak felesége és gyermeke, hanem öreg szülei ellen is vét, akik az õ támogatására szorulnak, de akiket õ a vad viselkedése
miatt sose tudott támogatni igazán.
De ha feleségért, gyerekért, szülõkért nem, legalább a hazája és az elvei kedvéért kellett
volna Petõfinek magán uralkodnia. Õ ugyanis nem úgy tette le a tiszti rangját, hogy utána
közlegényi sorban szolgálja hazáját és vele elveit, hanem természetesen úgy, hogy magát aharcteret is otthagyta. De akkor, mikor a haza, a magyarság, a demokrácia, sõt „a világszabadság” sorsa és „egész Európa jövõje” dõlt el (mert õ azt gondolta), félrevonulni és másoknak adni át a teret: küzdjenek õk, szenvedjenek, ontsák vérüket, haljanak meg az ügyért
mások: minden, csak nem hazafiság, az elvekhez való hûség vagy hõsiesség.
Petõfi csak úgy lett volna hajlandó szolgálni a hazát és elveit karddal is, ha közben nem
kell megalázkodnia, ha nem kell maga felett urat elismernie, ha nem kell kimutatnia, hogy atábornok több mint az õrnagy, illetve százados. De kérdem: hazafi-e az, aki csak feltételekkel
s kivált ilyen lehetetlen feltételekkel hajlandó szolgálni a hazát?
Aki így gondolkodik, sõt még így is cselekszik, az bizony nem mondhatja el magáról,amit pedig Petõfi szóval elmondott: „Tied vagyok, tied hazám, e szív, e lélek!” Az ilyen ember a gõgjéé, nem pedig a hazájáé.
Még jobban kitûnik Petõfi gyarlósága, mikor azt látjuk, hogy õ, aki nem tudott és nem
akart rangot elismerni és állásnak tiszteletet adni, a maga rangja és állása iránt bezzeg megkövetelte a tiszteletet azoktól, akiket sorsuk azzal sújtott, hogy az övénél alacsonyabb rangban
voltak. Ez egyébként természetesen következik mindabból, amit eddig Petõfirõl megállapítottunk. Aki ugyanis kevély fölfelé, az még kevélyebb, vagy legalábbis ugyanolyan kevély lefeléis. Ugyanaz a gõg követeli meg ugyanis az alattvalók részérõl a tiszteletet, amely a feljebbvalónak járó tisztelet ellen tiltakozik. Amennyire nehéz a feljebbvaló elõtt megalázkodni, épp oly
nehéz az alattvaló tiszteletlenségét eltûrni s büntetlenül hagyni. Sõt ez még nehezebb, mert ittgõgünket még az igazság is támogatja.
Ferenczi beszéli „Petõfi életrajza” c. munkájában (III., 367. o.), de Petõfi életét ismerõk
között egyébként is köztudomású, hogy mikor Petõfi élete végén utoljára vonult az erdélyi
harctérre meghalni, Székelyudvarhelyen egy udvarba, ahol kutat látott, bement vizet inni.
Mivel õrnagyi egyenruhája, mely mint láttuk, még nem is illette meg, még nem készült el, civilben volt, vászonruhában. Az udvaron honvédtüzérek voltak s Ferenczi kifejezése szerint„egy cseh tûzmester beleköt”. Furcsa, hogy a tûzmester „honvéd” volt, de azért mégis „cseh”
volt. Bizonyára ez is csak úgy és azért volt „cseh”, ahogyan és amiért azok is mind „fasiszták” vagy „deklasszált elemek” voltak, akik a kommunista államban feketéztek vagy sikkasztottak. De az se sokat számítana, ha ez a tûzmester valóban cseh lett volna, hiszen Klapka isaz volt, sõt – különös – még maga Petõfi is.
Ha az a tûzmester csakugyan cseh volt, Petõfi és a 48-asok szempontjából csak annál tiszteletreméltóbb, hogy mégis a honvédseregben lett tûzmester, nem pedig császárja oldalán. Ez csak
azt bizonyítja, hogy cseh létére is Petõfi és Kossuth elvbarátja (nem akarom azt mondani, hogy
elvtársa) volt. (Egyébként itt most az is eszünkbe jut, hogy ha a tûzmesternek még a székely honvédek között is csehnek kellett lennie (sõt Komárom honvéd tûzparancsnoka is Aschermannvolt), mert bajosan bíztak volna ilyen fontos dolgot még a székely ezredekben is csehre, ha találtak volna megfelelõ magyar embert is, semmiképpen se lett volna szabad Petõfiéknek itt fegyveres szabadságharcot kezdeniük, mert hiszen akkor ez már eleve kudarcra volt ítélve.)
Hogy a tûzmester kötött bele Petõfibe, azt még jobban kétlem. Elõször is: ha cseh volt, nem
köthetett bele, mert hiszen nem tudott magyarul. (Azt meg igazán nem gondolhatta, hogy tulajdonképpen a híres magyar költõ is cseh, tehát csehül is nyugodtan beleköthet, mert azt is megérti.)Másodszor, aki Petõfit ismeri, tudja, hogy beléje bajosan lehetett valakinek belekötni,mert õ ilyes esetekben nem nagyon szokott defenzívában [védekezésben] lenni. Nemigenszokta õ megvárni azt, hogy más kössön beléje.

271

Nagyon valószínû, hogy maga Ferenczi is csak azt érti a „belekötésen”, hogy a költõt ruhája után teljes joggal civilnek gondolta s ezért nem olyan hangon szólt hozzá, mint amelyenõrmesternek õrnaggyal beszélnie szokás. Egyetlen bûne tehát csak az lehetett, hogy a civil
ruhás Petõfinek nem adott õrnagyi tiszteletet. Õ ugyan mint százados, még a tábornokoknak és
hadügyminisztereknek se adta meg, de hát õ Petõfi volt, az meg csak egy „cseh tûzmester”.
A tábornokok azonban egyenruhában voltak s Petõfi egyébként is jól tudta róluk, hogy
kicsodák, míg Petõfi civilben volt és a szegény cseh tûzmester igazán nem tudhatta, hogy milyen nagy úrral van dolga. Mészárosnak és Klapkának tehát joga, sõt kötelessége volt Petõfitõl tiszteletet követelni, de civil ruhás és ismeretlen õrnagynak nem jár a katonai tisztelet még
akkor se, ha õrnagyi kinevezése olyan rendben lett volna, mint amennyire Petõfié nem volt
rendben.
Petõfi nem volt õrnagy. Igaz, hogy Bem kinevezte, de ilyen joguk a tábornokoknak csak
harc közben volt különleges vitézség esetében, hogy az azonnali megjutalmazással növelhessék a csapatok jó szellemét. De utólag ilyenkor is kérni kellett a hadügyminisztériumtól a kinevezés jóváhagyását s míg kinevezését onnan meg nem kapta az illetõ, elõlépése nem volt
végleges.
Petõfit azonban Bem nem harctéri vitézségéért tette õrnaggyá, mert Petõfi harcban tulajdonképpen nem is vett részt soha. Beosztása nem ilyen természetû volt, s Bem egyébként is
azt tartotta (ebben igaza is volt), hogy a költõ hivatása nem ez s annak életét kímélni kell. DePetõfit éppen ezért nem is léptethette elõ maga a tábornok.
Petõfi százados volt, nem õrnagy, de a rangkórságot annyira lenézõ költõ mégis õrnagyi
egyenruhában ment a hadügyminiszteri kihallgatásra s utána (tehát tiszti rangjáról való lemondása után) is õrnagyi egyenruhában látták.
De Petõfi százados se volt, mert hiszen századosi rangjáról is lemondott már kétszer is:elõször Mészárosnak, azután Klapkának s ez akkor a hivatalos lapban is megjelent már. Kilépett még a honvédségbõl is s ezt szintén írásban is bejelentette a hadügyminisztériumnak.
Petõfi tehát akkor, mikor abban a székelyudvarhelyi házudvarban a „cseh” tûzmestertõl magának az õrnagyi rangnak megfelelõ tiszteletadást követelte, tiszt, sõt egyáltalán katona se
volt. De hiszen éppen azok szokták a rangjukat, hatáskörüket és a vele járó jogokat követelni,
akiknél ez kétséges (Petõfinél még kétséges se volt), hogy jár-e nekik. Mivel azonban Petõfi
civil ruhában volt, a tisztelgés akkor se járt volna neki, ha a valóságban õrnagy lett volna.
Petõfi azonban, mint ez nála már természetes, olyan hangon és olyan sértõ önérzettel utasította rendre a tûzmestert és követelte meg tõle az õ õrnagyi rangjának járó tiszteletet, hogyaz õrmesterben is felébredt az önérzet s csak azért se volt hajlandó a civil ruhás állítólagosõrnagy semmivel sem bizonyított rangját tudomásul venni. Õ természetesen aligha tudta,
hogy Petõfi õrnagyi rangja is törvénytelen, sõt már régen nem is tiszt, de azt látta, hogy a ruhája nem tisztre vall, tehát teljes joggal tagadta meg a tisztelgést. Az is lehetséges, hogy a vékonydongájú fiatal civilt letegezte s azt mondta neki: fogd be a szádat. (Bár – ismétlem –nem tudom elképzelni, hogy mondhatta mindezt, mikor cseh volt.) Ferenczi a tûzmester ittasságát is emlegeti. Ha ez igaz, akkor nem is volt más bûne, mint csak az, hogy ittas volt, mert
az ittas ember egyébként nem beszámítható.
Petõfi felháborodott önérzete azonban hívatja az illetékes tisztet (sajátságos, hogy Mészáros és Klapka önérzete iránt mégse volt semmi érzéke), közli vele, hogy õ kicsoda, letartóztatja vele a tûzmestert, hogy végül tudomása legyen róla, hogy kibe kötött bele.
Megindíttatja az eljárást, mely természetesen Bem elé került.
Bem, hogy Petõfinek elégtételt adjon és hogy az elégtétel minél alaposabb legyen, már
másnap fõbe löveti a szerencsétlent. Világos, hogy Petõfi elõtte Bemnél „mindent elkövetett”, hogy „kegyelmet nyerjen számára” (nem kegyelem kellett volna annak a szerencsétlennek, hanem csak igazság), de hasztalan. Bem azzal érvelt, hogy nem lehet kegyelmet
gyakorolni, mert „minél nagyobb a veszély, a fegyelem annál fontosabb.” (Illyés: Petõfi, 319. o.)272

Képmutatóbb választ aligha adhatott volna. Itt ugyanis nem fegyelemrõl volt szó, hanem
Bem részérõl a Petõfinek való kedveskedésrõl egész a cinizmusig, a vérlázító kegyetlenségig
és a felháborító igazságtalanságig, a gyilkosságig. Tekintettel ugyanis arra, hogy az a Petõfi,akibe a tûzmester „belekötött”, civilben volt, a tûzmestert legfeljebb részegségéért lehetett
volna megbüntetni, ha ugyan csakugyan részeg volt. De részegségért, tekintve, hogy „pechjében” éppen egy híres ember iránt volt tiszteletlen, legfeljebb pár napi fogdát kaphatott volna.
Hogy Petõfi megpróbálta már úgyis mélyen megalázott ellenfele életét megmenteni,semmi különös jót nem jelent. Hiszen Bem kegyetlensége és lelkiismeretlensége itt oly fokú
volt, hogy az emberi érzésnek szükségképpen meg kellett rettennie láttára. Ha Petõfi még ezt
is szó nélkül vette volna tudomásul, mindenki elõtt befeketítette volna emlékezetét. A közbenjárás tehát már csak jól felfogott érdekében, önzésbõl is kötelessége volt. Egyébként azt
hiszem, mindenki egyetért velem abban, hogy Petõfi kérhette volna a tûzmesternek a kegyelmet Bemtõl olyan hangon és olyan módon is, hogy meg se tagadhatta volna. Mint látjuk, Petõfi nem így kérte.
Ez a kis eset megmutatja azt is, ki volt Bem és hogy milyen keveset számított nála egy
emberélet még akkor is, ha ez az emberélet a maga emberei egyikének élete volt. De mutatja
azt is, milyen sokat számított nála az „igazságosság”. Neki az, hogy Petõfi iránt szeretetét kimutassa, sokkal fontosabb volt, mint az, hogy igazságos legyen, még ha igazságtalansága egy
emberéletet követelt is.
De jól jellemzi magát 48-at is. Az is az ember, az egyszerû ember, a nép fiai megbecsülésének jegyében indult meg, akár a „népi demokrácia”, melynek jelszava volt, hogy „legfõbb
érték az ember”. Petõfi is hogyan felmagasztalja versben a szegényt, hogyan hangsúlyozza
jogait a hatalmasokkal szemben! Petõfi is hogyan gyûlölte azt a régi világot, melyben a földesúrnak pallosjoga volt. Az elvekbõl aztán így lett valóság. Õ csakugyan pallosjogot gyakorolt proletár létére.
Pedig hát olyan könnyen elintézni egy ember életét, mint Bem a „cseh” tûzmesterét(vagy Damjanich a két plébánosát) elintézte, még a régi feudális világban se lehetett a jobbágyélettel. Vagy ha lehetett volna, akkor se csinálták volna, mert akkor még lelkiismeretük
volt az embereknek, mert keresztények voltak. 48-ban már nem engedte meg a törvény azt,
amit a középkorban még megengedett, de azért mégis szemrebbenés nélkül megcsinálták,
mert a forradalom még a maga törvényét se tartja meg soha és egyébként is mi sem
könnyebb, mint mindenre kádenciát [szépen hangzó feleletet] találni.
„Minél nagyobb a veszély – hangzik Bem kádenciája –, a fegyelemnek annál nagyobbnak kell lennie.” Mivel az ország végromlásban van s az emberek ezrével hullanak érette,csak természetes, hogy azt, aki még nem hullott el, mi is átküldhetjük a másvilágra azért,
mert nem volt hajlandó tisztnek elismerni azt, aki nem volt az, mert rangjáról már rég lemondott s aki nem volt hajlandó tisztet látni abban, akiben nem is láthatott, mert hiszen polgári
ruhában állt elõtte.
Ellenben a „nagy veszélyben nagy fegyelemre van szükség” elvét már kissé több joggalérvényesíthette volna Mészáros vagy Klapka Petõfivel szemben (ha nem lett volna a neve Petõfi, még agyonlövetés alakjában is), mert õ nem véletlenül, nem is részegen, nem is a polgári ruhától megtévesztve s nem is csak egy állásõrnagyi tekintélyt sértett meg, hanem
tudatosan, készakarva és ráadásul ország-világ elõtt a legmagasabb katonai tekintélyt, ésamelyért, mivel nagy volt akkor a veszély és végeredményben minden baj oka a fegyelmetlenség volt, csakugyan igazságos s megokolt lett volna példásan és elrettentõen büntetni.
Hogy Petõfi mégis életben maradt, sõt semmi büntetést se kapott, sõt Klapka se kapott
semmi elégtételt a neki utána még írásban is beadott (tehát nem mondhatjuk, hogy csak a hirtelen indulat miatt elkövetett) sértésekért, az az igazság sérelmére történt. De hogy viszont aPetõfit megsértõ tûzmester agyonlövetett, az az igazságnak még ennél is felháborítóbb megsértése volt.

273

Tiszt vagyok... ha lát a közlegénység,
Tisztelkedve megyen el mellettem;
Én pirúlok, gondolván magamban:
Nincs igazság, nincs igazság ebben.
Nekünk kéne köszönteni õket,Mert minálunk sokkal többet érnek. –Tiszteljétek a közkatonákat,Nagyobbak õk, mint a hadvezérek.
Így írt jó Petõfi Sándor (Tiszteljétek a közkatonákat!, Debrecen, 1848). Az imént láttuk,
hogyan tett. Írni, szép elveket hirdetni ugyanis sokkal könnyebb, mint a szép elveket meg isvalósítani. Ez utóbbit a Krisztus iskolájában lehetett és kellett volna megtanulni. Hol volt
azonban Petõfi a Krisztus iskolájától? Pedig aki „beléje kötött”, nem is közlegény, hanemtûzmester volt, s a tûzmesterekben a honvédség körében olyan hiány volt, hogy a csehektõl
kellett õket kölcsönkérni!
Hogy Petõfinek egész lénye, egész lelkivilága, sõt még elvei és meggyõzõdése ismennyire egocentrikus volt, s viselkedése végeredményben mennyire a hiúságától és az embereknek vele való bánásmódjától függött, jól mutatja Bemhez való viszonya s róla alkotott
meggyõzõdése is. Petõfi Bemet nemcsak szerette, hanem imádta, s nemcsak imádta, hanem
egyúttal lángelmének és a világ legnagyobb hadvezérének tartotta. Ennyire hálás volt iránta!
Aki ugyanis Petõfivel jól bánik s még a hadügyminisztériummal szemben is pártul fogja,
még akkor is, ha nincs igaza, az nemcsak jó ember, hanem egyúttal – ha hadvezér – a világ
legnagyobb hadvezére is.
Petõfinek végtelenül jól esett, hogy mikor a tábornokokkal és a hadügyminiszterekkel
összeveszik, sõt vérig sérti õket, akkor talál egy másik tábornokot, aki pártul fogja és a többi
tábornoktól megvédi, s ráadásul olyan tábornokot talál, aki törvényre, szokásra, illemre elvbõl nem ad semmit, s ezért még Petõfit is meg tudja védeni.
Mi is lett volna belõle, ha nem akad egy Bemje? Hisz oda jutott már, hogy csak az öngyilkosság vagy a megõrülés között választhatott. Hogy aztán az ilyen Bem-féle pártfogás
mennyit árthatott a hazának, a fegyelemnek és a hadseregnek, hogy szükségképpen együtt
járt a tábornokok közti állandó veszekedéssel; hogy elvette a kedvét a munkától a becsületes
embereknek, azzal Petõfi nem törõdött. Egocentrizmusa nem engedte, hogy törõdjék vele.
A goromba és meg nem alkuvó Petõfi, ha érdekei úgy kívánták, hízelegni is jól tudott.
Ezért Bem részérõl se volt önzetlen az iránta való túlságos jóakarat. Petõfi ugyanis viszonzásul megénekelte és égig magasztalta verseiben Bemet, s ez Bem hiúságának igen jól esett.
Petõfinek arra is volt gondja, hogy amit Bemrõl írt, Bem is olvashatta. Róla szóló verseit német fordításban õ maga szokta felolvasni neki.
Mikor legutoljára ment a harctérre meghalni, Bemmel való találkozását így írja le feleségének: „Bemmel Vereckén találkoztam. Megálltam hintaja mellett s köszöntem neki. Õ odapillant,
megismer, elkiáltja magát és kinyújtja felém karjait. Én fölugrom, nyakába borultam és összeölelkeztünk és csókoltuk egymást. Mon fils, mon fils, mon fils! [Fiam!] – szólt az öreg sírva.”
Petõfi hiúságának nagyon jól esett, hogy a körülálló népség (így lekicsinyelve: „népség”) azt
kérdezte erre Egressy Gábortól, hogy „fia ez a generálisnak”? Mivel beteg idegzete nem tudott ellenni siker, dicsõség, ünnepeltetés, a mások fölé emelkedés nélkül és ezekre is épp oly túlzottan
reagált, mint a megbántásokra vagy ellenszenvnyilvánításra, Bem e kitüntetése, s hogy úgy
bánt vele, mint a fiával és ennek mások is tanúi voltak, „áradó jókedvre hangolta. Egész nap
versben beszélt, utánozta Bem beszédmódját”, szóval madarat lehetett volna vele fogatni.
De, noha szentül meg volt gyõzõdve, hogy egész élete elvei szerint igazodik, Petõfi egocentrizmusa olyan betegesen nagy volt, hogy még meggyõzõdését is ez irányította s valakit aszerint
tartott derék vagy kiváló, hitvány vagy tehetségtelen embernek, hogy vele hogyan bánt.

274

Jóbarátja, Egressy Gábor írja „Törökországi napló”-jában (5. o.), hogy a Bem és Petõfi
közti rendkívüli meleg viszonyt egyáltalán nem zavarta az, hogy „Bem arisztokrata volt ésmonarchista, Sándor pedig demokrata és republikánus”. Pedig láttuk, hogy „szentséges elvei”
miatt másokkal Petõfi azonnal ölre ment.
„Bem csatáiról beszélve – folytatja Egressy –, minõk Sándor szerint a világtörténelemben még elõ nem fordultak (szegény világtörténelem!), elragadtatásában Bemet minden idõklegnagyobb emberévé emelte. Efölött vita támadt köztünk, a legelsõ komoly vita, minthogy
én szintúgy el vagyok fogulva Shakespeare iránt, mint õ az öreg iránt.”Csak az a baj, hogy Shakespeare-t mások is a világ legnagyobb drámaírójának tartják, deki tartja (épeszû ember) Bemet nem a világ, hanem akár csak Magyarország vagy a XIX. század legnagyobb hadvezérének?
Aki tehát Petõfihez jó volt, az egyúttal nagy ember is volt. Arra Petõfi nemcsak kutyáját,hanem a hazáját is nyugodtan rábízta, sõt még az egész világ sorsát is. Az, ha szónok volt, avilág legnagyobb szónoka, ha hadvezér, a világ legnagyobb hadvezére volt, sõt olyan csatákat vívott, amilyenek a világtörténelemben eddig még nem is fordultak elõ. Hogy is ne! Hiszen ez a világraszóló hadvezér neki könnyezve mondta háromszor egymás után, hogy „monfils!”, tehát vele együtt õ is bevonul a világtörténelembe is az irodalmon kívül.
Látni fogjuk majd, milyen vezér volt Bem, de annyit már most is megmondhatunk, hogya szabadságharc döntõ ütközetét, a temesvári csatát, elsõsorban õmiatta vesztettük el. Pedig
ennek következménye volt minden: Kossuth lemondása és dicstelen menekülése, Görgey
diktátorsága és a világosi fegyverletétel.
S Bem ráadásul a temesvári csatát annak ellenére indította meg, hogy Dembinszky, a tõlünk általánosan tehetségtelennek tartott másik lengyel hadvezér, ünnepélyesen figyelmeztette, hogy ne ütközzék még meg. Bem mégis azonnal megütközött, mikor egy-két napivárakozás után egyesülhetett volna Görgey seregével s így erõsen megszaporodott erõvel vállalhatta volna a csatát. (Igaz, hogy akkor meg Görgeyvel veszekedtek volna a fõvezérségért.)Temesvárnál nemcsak a vezér volt tehetségtelen, hanem a sereg is példátlanul hitvány.
Szégyenletes dicstelenséggel vesztett el azonban Bem olyan ütközetet is, ahol a sereg hõs
volt, csak a vezér volt kétségbeejtõen tehetségtelen. Ilyen volt például a Nagyszeben mellett
1849. augusztus 6-án Lüderssel vívott ütközete. A dolgot a Vasárnapi Újság, tehát „hazafias”
szempontból ugyancsak megbízható forrás szerint adjuk elõ (1881., 42. szám).
Augusztus 5. Bem kiverte Nagyszebenbõl Hasfordot. Nem volt jelentõs dolog, mert
Hasford csak kis erõkkel rendelkezett s ott volt a közelben Lüders nagyobb ereje. Bem törzstisztjei féltek is tõle, „nem is szûntek meg õt nyugtalanítani az orosz közeledésével, de õ
annyira alaptalannak tartotta a hírt, hogy kiadta a rendeletet Hasford üldözésére”. Számítása
szerint Lüders 7-énél elõbb nem érkezhetett oda. De ha megérkezik is – gondolta –, talán vele is sikerrel meg tud mérkõzni. Lüders természetesen már 6-án megérkezett s Bem természetesen nemcsak megmérkõzni nem tudott vele, hanem olyan kétségbeejtõ vereség lett belõle,hogy – aminek egy valamirevaló vezérrel semmiképpen se lett volna szabad elõfordulnia –egy Logvinov Jefim nevû ulánus [lándzsával felfegyverzett könnyû lovas] közlegény még
magát Bemet is lehúzta a lováról, de mielõtt nagyobb bajt csinálhatott volna, a Bemet körülvevõ huszárok szerencsére összeaprították.
„A szebeni csata után Erdélyt meghódítottnak lehetett tekinteni. Bem fényes stratégiai
manõvere (?) ezúttal nem sikerült. A magyarok veresége teljes volt és vesztesége következõ:3 zászló, 15 ágyú töltényzacskókkal együtt, ezernél több halott, ezernél több sebesült, 34
tiszt, ezek közt a sereg intendánsa [hadbiztosa] és Bem hadsegéde. Az oroszok vesztesége jelentéktelen volt: 13 a legénységbõl megöletett, 2 tiszt és 44 a legénységbõl megsebesült. A
csekély veszteségnek oka a magyar ágyúk rossz hatásában és abban keresendõ, hogy a lovasság támadása megállapodást nem engedett és igen nagy rémületet okozott. Figyelemreméltó,hogy a magyar lovasságnak ez ütközetben való mûködésérõl szó sincs, holott Bem a szebeni275

lapályon igen jó sikerrel alkalmazhatta volna lovasságát az orosz lovasok támadása ellen,úgyszintén a visszavonulók fedezésére is.”Szabad lett volna ennyire „nagy rémületnek” keletkeznie Bem annyira legendásnak tartott honvédjei között? Az is érdekes, hogy Bem különösen a tüzérségérõl volt híres, a honvédség pedig a lovasságáról. Amint láthatjuk, Bem teljesen elvesztette a fejét s az egészen
csúfos eredménynek és a megdöbbentõen nagy magyar veszteségnek elsõsorban õ volt az
oka. Hogy törzstisztjei elõre figyelmeztették a veszélyre, de a vezér gõgje és makacssága
csak növeli Bem szégyenét.
Bem Fehéregyházán is, ahol Petõfi is elesett, õrült módra 2400 gyaloggal és 250 lovassalütközött meg 16.000 orosszal. Szép a bátorság és dicsérendõ, de amellett józan észre is szükség van. Az õrültség semmiképpen se dicsérendõ, amit pedig itt Bem csinált, az õrültség volt.
Annak az 1030 honvédnek, akit az ütközet után eltemettek, tulajdonképpen Bem volt a gyilkosa. Mivel pedig maga Petõfi is köztük volt, neki is õ volt a gyilkosa.
Petõfi is azért ment az õ táborába fegyvertelenül, mert vakon bízott a vezérben és tehetségében, s ezért azt hitte, hogy aki Bem mellett van – még akkor is, ha nem mondja neki:„Mon fils” –, az biztonságban van. Bem nem is veszthet el csatát, mert hiszen olyan hadvezér, mint õ, még nem is volt a világtörténelemben. Ilyen hálás volt a mindenben túlzó, rajongó Petõfi az iránt, aki más, „goromba” tábornokok igazságtalanságával szemben megvédte!
Ha Klapkával való ügyét szemügyre vesszük, ismét csak Petõfi szégyenét kell megállapítanunk. Sajátságos, hogy Ferenczi, bár természetesen elismeri, hogy Petõfi is hibázott, hangsúlyozza, hogy Klapka is hibázott vele szemben, sõt azt írja, hogy „a dolog lényegében”Petõfinek volt igaza, nem pedig Klapkának. Azt mondja, hogy Klapka Vécsey megsértése és
az ebbõl folyó tábornoki viszálykodás miatt bûnbakot keresett és ezt Petõfiben vélte megtalálni.
„El volt tehát iránta fogulva; heve és felsõbbséget gyakorolni akaró modora, melybõl akatonai gõg sem hiányzott, elragadta... Klapka több formahibát követett el. A költõ jogosanérezte bántva magát, hogy szavainak nem hisz... Lemondása és ennek elfogadása után nem
volt joga rá a katonai eljárást alkalmazni. Ez kicsinyes erõszakoskodás és hatalmaskodás
volt. Viszont mi jogon tartott neki a kibéküléskor leckét a hazafiságból?” (Mert feljebbvalójavolt és mert Petõfi viselkedése ezt a leckét ugyancsak megokolttá, sõt szükségessé tette.)
Hogy Klapka „bûnbakot keresett” Vécsey megsértése miatt, az természetes, hiszen mint
hadügyminiszternek, kötelessége volt a bûnöst megállapítani és megbüntetni. Az egész szabadságharcot a vezetõk állandó veszekedése tette tönkre, a hadügyminiszternek tehát kötelessége volt, hogy a tábornokok veszekedését megakadályozza, s ezért azt, aki ilyen viszály
felidézõje volt, felelõsségre vonja és megbüntesse. Bem olyan sértõ kifejezéseket használt
Vécsey tábornokra, amilyeneket még egy közbaka se tûrhetett el. Ez Bem bûne volt, mert
Vécseynek ebben a vitában volt legalább annyi igaza, mint Bemnek. De ha Bemnek teljesen
igaza lett volna, ilyen durván akkor se lett volna szabad eljárnia.
Ámde Bemnek hirtelen haragjában elkövetett meggondolatlansága nem a nyilvánosságelõtt történt, s lecsillapodva bizonyára maga is megbánta indulatosságát. Hogy Vécsey elleni
sértései a nyilvánosság elé kerültek, annak egyedül Petõfi gyerekes ítélõképesség-hiánya voltaz oka. Petõfinek tudnia kellett volna, hogy Vécsey mint tényleges tábornok, ilyen nyilvános
megalázást, sõt meggyalázást még akkor se tûrhetett volna el, ha egyébként az alázatosságra
való törekvés meglett volna benne.
Vécseynek tehát egyenesen kötelessége volt felfortyanni és elégtételt követelni. De vele
természetesen együtt forrongott a tisztikara is, mely fõnöke ilyen durva megsértése miattegyenesen lemondással fenyegetõzött. Emiatt az ügy még magának Kossuthnak is sok keserves napot okozott, hiszen a tisztek nagy része, akiket katonai esküjük kötött a király hûségéhez, még effajta sérelmek nélkül is nehezen volt megtartható 48 ügye mellett.
Ha most ezek után a tettes, aki híres költõ volt ugyan (bár akkor még közel se annyira híres és olyan elismert, mint ma), de mégiscsak százados, ebben az ügyben pedig egy egész276éretlen, meggondolatlan gyerek, megjelenik az elõtt a hadügyminiszter elõtt, akinek az ügy alegtöbb kellemetlenséget okozta, s ráadásul büntetés helyett õrnaggyá kinevezve és már õrnagyi ruhában is jelenik meg, ami egyenesen kihívás volt Klapka ellen, mert hiszen õrnagy
csak az õ kinevezése, vagy legalább kinevezésének jóváhagyása után lehetett, ha ez a hadügyminiszter kitör és alantas tisztjét megdorgálja, az igazán a legtermészetesebb dolog és tárgyilagos ember nem láthat benne se sértést, se túlkapást.
Ferenczinek az a megjegyzése is igen furcsa, hogy Petõfi nem a Vécsey-ügyben elkövetett hibája miatt lett õrnagy, tehát Klapka ebben is valótlant állít. Még a vaknak is látnia kellene, csak a Petõfi-védõ nem látja, hogy Klapka kifejezése nem azt jelenti, hogy Petõfi a
Vécsey-gyalázás nyilvánosságra hozása miatt kapta az elõléptetést (hiszen ilyet még elképzelni is õrültség), hanem azt, hogy e bûne ellenére kapta, azaz hogy ez a bûne az õrnagyi
kinevezésének nem volt akadálya. Ez éppen elég ok volt az illetékes hadügyminiszter
bosszankodására, sõt felháborodására.
Az is különös, hogy Ferenczi Klapkának „felsõbbséget gyakorolni akaró modorát” iskifogásolja. Klapka ugyanis – ezt már igazán nem lehet tagadni – valóban felsõbbsége voltPetõfinek, s ha a felsõbbség modora olyan, mint amilyen a felsõbbségé szokott lenni, az bizonyára nem lehet hiba. Igaz, hogy Petõfi megérdemelte volna, hogy ne úgy bánjék vele a felsõbbsége, mint akárkivel, de másrészrõl az is igaz, hogy Petõfi eljárása annyira minden
kritikán aluli és a józan megfontolással ellenkezõ volt, hogy lehetetlen volt, hogy feljebbvalója ennek ellenére is kivételesen kezelje.
Petõfi eljárásának különleges ostobasága bõségesen lerontotta Petõfinek azt a különleges
helyzetét, hogy õ közismert költõ volt. Ha pedig még azt is tekintetbe vesszük, hogy a honvédség és vele az egész szabadságharc legfõbb baja és kudarcának legfõbb oka éppen a rendés tekintélyhiány volt, Klapka „szigorát” egyenesen erényének kell tartanunk.
Bem törvénytelenül járt el Petõfi õrnagyi kinevezésével és megsértette vele Klapka jogát
és illetékességét. Hogy ezt épp akkor tette, mikor a kinevezett hibát követett el s vele nagy
bajokat okozott, csak növelte ezt a törvénytelenséget. Klapka ingerültsége tehát ugyancsak
megokolt volt. Pedig ezt még az a kihívás is növelte, hogy a kinevezett már õrnagyi ruhában
is jelent meg elõtte. Ez Petõfitõl nagy neveletlenség volt, mert vele mintegy azt vágta a hadügyminiszter szemébe, hogy fütyülök a te hatáskörödre. Azt még csak mint formaságot se
tartom tiszteletben. Ugyancsak mutatja Klapka önmérsékletét, hogy ezt például nem is hányta szemére Petõfinek.
Klapka még csak azt se mondta, hogy nem fogja Petõfi õrnagyi kinevezését jóváhagyni. Ha
ugyanis él ezzel a jogával, Bemet sérti meg s ez megint újabb bonyodalmakkal járt volna a 48-as
haza „javára”. Megmutatta, mennyivel fontosabb ember, mint Petõfi, s a hazáért és a szabadságért mennyivel jobban háttérbe tudja szorítani indulatait, sõt jogos önérzetét is, mint Petõfi.
El volt határozva, hogy jogtalansága, igazságtalansága és hatásköre megsértése ellenére
is jóváhagyja Petõfi õrnagyi kinevezését, azaz eltûri, hogy Petõfi megmutathassa, hogy csak
azért is jogom van elõtted õrnagyi ruhában megjelenni, s ha neked még úgy nem is tetszik, éncsak azért is õrnagy vagyok és õrnagy maradok. De hogy igazságérzetét legalább némiképp
kielégítse, egy négyszemközti leszidással akarta végleg elintézni a dolgot, melyet a költõ annál inkább eltûrhet, sõt örömmel fogadhat, mert hiszen kettejükön kívül úgyse hallja senki,sõt az õrnagyi kinevezés a nyilvánosság számára ennek éppen az ellenkezõt mondja.
Meg kell állapítanunk, hogy Klapkától azt kívánni, hogy még a dorgálást is hagyja el s
még a történtek után is ne csak az egészen lehetetlen kinevezést, hatáskörének annyira sértõ
mellõzését hagyja jóvá, hanem még nyájaskodjék is melléje és hízelegjen is annak, aki veleígy elbánt, egyenesen lélektani lehetetlenség. S Ferenczi s vele a Petõfi-rajongók egész tábora mégis ezt követeli Klapkától!
Mivel azonban Klapka hadügyminiszteri jogai megsértését, a bûn jutalmazását s melléje
még a bûnös sértõ kihívását eltûrte ugyan, de legalább pattogni merészelt miatta (de még ezt

277

is csak négyszemközt), utána levelet kap Petõfitõl, melyben a költõ tudtára adja, hogy ha
nem nézné a haza válságos helyzetét (Petõfi tehát szentül meg volt róla gyõzõdve, hogy õ ezt
nagyon is nézi), egyszerûen lelõné (õ, a százados, a hadügyminisztert), mint egy verebet,
mert hát õ céllövészeti leckéket vett már s így meglehetõsen jól lõ.
Megfenyegeti azzal is, hogy verseket fog írni, hogy miként bánt el õvele Klapka, aztán
hogy tiszti rangjáról is lemond és – újabb fenyegetésként – figyelmezteti, hogy mindezt „éles
hangon fogom megírni, mert az én tollam oly éles, mint akármelyik kard a hadseregben, s ha
ezt teszem, én istenemre mondom, nem tudom, mi következése lesz, de ha a legkisebb lesz is,lesz annyi, hogy Ön elveszti a magyar nemzet elõtt minden igényét a humánus és illedelmes
ember címére”. Aztán még azt is hozzáteszi, hogy õ mindezt „nem felhevülve, hanem nyugodt megfontolás után” írja.
Kihívó dicsekvésére mellesleg megjegyezzük, hogy Petõfi akkor, mikor ezt a levelet írta,közel se volt olyan népszerû vagy körülrajongott ember, mint hetvenkedése alapján gondolnánk. Hiszen ugyanezen idõben forradalmi túlzásai és a királyok meggyilkolására izgató versei miatt annyira lejáratta már magát, hogy részint azt híresztelték, hogy megbolondult(Ferenczi, III., 243. o.), részint oly ellenszenvvel viseltettek iránta, hogy a Debrecen-Nagyváradi Értesítõ, tehát éppen a legkálvinistább magyar vidék lapjának egyik levelezõje azt írja ezidõben, hogy „tán agyon is ütnék, ha oda tévedne”.
De ha így haragudtak Petõfire a tiszántúli Habsburg-ellenes kálvinisták, gondolhatjuk,
hogy szerethették akkor a felvidéki vagy dunántúli katolikusok! Valóban még Ferenczi isszükségesnek tartja megjegyezni, hogy „az ellenszenv nem korlátozódott Debrecenre, általános volt az egész országban”.
A május 12-i népgyûlésen tartott Petõfi-beszéd is „általános rosszallásra talált”. (Ferenczi,
III., 245. o.) Szintén meg kell állapítania még Ferenczinek is, hogy Petõfi elvei „teljesen ellenkeztek az egyetemes közvéleménnyel”. (III., 247. o.) (Ez egyúttal arra a már régebben bebizonyított állításunkra is újabb bizonyíték, hogy mennyire nem volt a magyar közvéleménya szabadságharc alatt 48-as, azaz forradalmi.)
Az Életképek címû lap, melynek Jókai mellett társszerkesztõje volt Petõfi, s melynek
1848. március elõtt még 1500 elõfizetõje volt, néhány hónap múlva már csak 400 példányban jelent meg s az év végére meg is szûnt. Egressy Ákos, Egressy Gábor, a nagy színész fia
is ezt írja „Emlékeim”-ben (30. o.): „Petõfinek is írtam a napokban. Utamban mindenütt ellenségeivel találkoztam... Alig tudtam védeni”. Azok, akikkel Egressy Ákos ez idõben találkozott, nem az elvei miatt haragudtak Petõfire, hanem azért, mert nem követi az elveit. Csak
másokat küld, de õ maga nem megy a harctérre. Vizet prédikál és bort iszik.
Petõfi, a nagyhatalmú százados-õrnagy úr, egy elõnyös ajánlatot tesz azonban a tábornok-hadügyminiszter úrnak. Kijelenti neki, hogy megszabadulhat az õ rettenetes tollától s annak minden elõbb vázolt, rá egyenesen lesújtó következményétõl.
„Akarja Ön ezt (az erkölcsi megsemmisülést)? – kérdi tõle. – Ha igen, úgy jól van. Ha
nem akarja, van egy mód rá, hogy e szomorú dolgok nyilvánosságra ne kerüljenek. Iktassa
Ön a Közlönybe õrnaggyá kineveztetésemet, küldje meg a kinevezési diplomát s szabadságra
menetelem engedélyét.” (Ferenczi, III., 334-335. o.)Az ember esze megáll mindezek láttára. Hiszen így közönséges zugújságírók, azok, akik
tollukkal zsarolnak, azok szoktak eljárni. S a „hazafias” irodalom ez üggyel kapcsolatban
mégis Klapkát ítéli el, nem Petõfit. De ezek láttára most már, remélem, nem csodálkozik rajta
senki, miért veszett el a magyar szabadságharc és miért kellett elvesznie. Igaz, hogy Petõfi ezsaroló kijelentéséhez azt is hozzátette, hogy „az õrnagyságról lemondásom visszaadását
nem azért kívánom, hogy ismét õrnagy legyek, mert amily kevéssé vágytam erre, oly
könnyen nélkülözöm. Ezen kívánságom oka egyedül az, hogy ha Ön teljesíti, nekem erkölcsi
elégtételt fog adni”.

278

Csak egyet felejtett el Petõfi: azt, hogy neki az õrnagyság nem kell, nem elég csak mondani, kivált mikor tudjuk, hogy a tiszti fizetés családja számára egyenesen életfeltétel volt s
mikor látni fogjuk, hogy mennyire törekedett is elnyerésére.
Ha nem az õrnagyság kellett neki, hanem csak az erkölcsi elégtétel, miért lótott-futott
annyit századosi kinevezése után, mikor még nem volt tiszt, s így erkölcsi elégtétel szempontjából egyáltalán nem volt rá még szüksége?
Sajátságos, hogy Petõfi, aki annyira õrülten kényes volt a maga tekintélyére vagy – mint
õ nevezte – becsületére, a legkisebb érzékkel sem bírt mások tekintélye vagy becsülete iránt.
Még akkor se, ha azok a mások tábornokok vagy hadügyminiszterek voltak. Micsoda ítélõképessége lehetett annak az embernek, aki ilyen leveleket elküld egy tábornoknak és miniszternek s még azt is lehetségesnek tartja, sõt reméli, hogy az illetõ vele ellentétben annyiraönérzet nélküli és annyira gyáva lesz, hogy meg is ijed tõle s azonnal küldi az õ õrnagyi kinevezését, de melléje mindjárt a szabadságolást is, hogy az õrnagyi fizetést ingyen húzhassa sezzel az ország népének gyönyörû példát adhasson az áldozatos hazaszeretetre és kötelességteljesítésre!
Abban se hibáztathatjuk Klapkát, hogy Petõfi felajánlott becsületszavára azt mondta,
hogy „az nem elég”. Noha Petõfi válasza, hogy „némán (!), szerényen (?) otthagytam azon
hadsereget, melynek minisztere nem hisz saját tiszteinek becsületszavában”, tetszetõsnek látszik – bár kétségtelen, hogy az egész honvédség (melynek dicsõ nevérõl Petõfi szép versetírt) felháborító megsértése éppen annak a Petõfinek részérõl, aki csak az imént szegte meg anagy nyilvánosság elõtt reklámozott becsületszavát –, mégse bizonyítja Petõfi igazát.
Akiben csak egy csepp emberismeret van, jól tudja, hogy az államgépezet irányításábanvagy egy hadsereg kormányzásában nem lehet mindent egyszerûen csak becsületszóval elintézni, ha még oly nagyra becsüljük is egyébként azokat, akik becsületszavukat adják. Ma már
például még csak eszébe se jut egy hivatalnoknak vagy tisztnek (még a legmagasabb rangúnak se), hogy egyszerûen akkor kérjen szabadságot, mikor akar, annyi idõre, amennyire akar,s ha azt válaszolják neki, hogy csak betegség címén lehet, akkor becsületszavára kijelenti,
hogy beteg s ezzel rendben van minden. Rendben kell lennie, mert hát az olyan tiszt, akinek abecsületszavában nem lehet hinni, úgyse érdemli meg, hogy tiszt lehessen.
Igaz, hogy Petõfivel nem úgy kellett volna bánni, mint akármely más tiszttel, s az õ költõi zsenije megérdemelte volna, hogy kivételt tegyenek vele, ámde ne feledjük, hogy Petõfi
akkor egy hadsereg tagja volt és azért vele se lehetett másképpen bánni, mint a többivel, mert
a kivételezés rontja a fegyelmet, ellenkezik az igazsággal, rossz vért szül a kartársak körében,sõt elkeseríti õket. Ezért Petõfinek a kivételes bánásmódot a maga számára nemcsak követelnie nem lett volna szabad, hanem még akkor se lett volna szabad elfogadnia, ha kínálták volna neki.
Egyébként pedig Petõfi, mint tiszt, éppen nem érdemelte meg a kivételezést. Hiszenhevességével, meggondolatlanságával és ítélõképesség-hiányával éppen akkor okozott sok
fejtörést és keserves napokat a kormányzatnak. Hogy pedig valakit hiba elkövetéséért részesítsünk kivételes elbánásban és éppen akkor, mikor a hibát elköveti, az még lehetetlenebb kívánság.
Mikor Petõfi Klapka elõtt orvosi bizonyítvány helyett a becsületszavát hozta elõ, már feszült volt a hangulat, ingerült a szóváltás. Klapka tehát már csak ezért se fogadhatta el az orvosi bizonyítvány helyett Petõfi becsületszavát, mert akkor abba egyezett volna bele, hogy atábornok és a százados vitájában a századosé legyen az utolsó szó, s ráadásul akkor, mikor
nincs is igaza. Ilyesmit nem szabad megengedni, katonaságnál még inkább nem, háború idején pedig kétszeresen nem.
Petõfi maga írja Bemnek, hogy Klapka (egy késõbbi újabb találkozásukkor) azt mondta
neki, hogy ha nem Petõfi lett volna, akkor viselkedéséért fel kellett volna akasztatnia. Ha
visszagondolunk arra, ahogyan Bem a Petõfinek tiszteletet nem adó, vagy ha tetszik, akár be-279

léje kötõ tûzmesterrel elbánt, nem is mondhatjuk ezt a kijelentést túlzásnak. Láthatjuk azonban belõle, hogy Klapka még hetvenkedése után se bánt Petõfivel úgy, mint bármely századossal. Petõfi tehát még most is megkapta tõle a kivételes bánásmódot.
Hogy Klapka annak ellenére, hogy Petõfi lemondott tiszti rangjáról, ezt a lemondást õ el
is fogadta s mégis a hadijog alapján akart vele elbánni, az se volt részérõl jogtalanság, mint
Ferenczi állítja. Elõször is azért nem, mert Petõfit csak fenyegette, de valójában semmi büntetést nem alkalmazott vele szemben. Ha pedig a valóságban nem büntette, akkor legalább fenyegetõzni csak joga volt? S hogy feljebbvalói kötelességének eleget tegyen, nem volt-e ez
még kötelessége is?
De tudjuk, hogy Petõfi tiszti rangjáról való lemondása ellenére is újra csak õrnagy lett,tehát egészen komolytalan volt a nagyhangú lemondás. Miért ne lehetett volna hát Petõfit
tiszti rangjáról való lemondása ellenére is a hadijoggal fenyegetni, mikor ennek ellenére istiszt maradt? Petõfi szavára tehát e tekintetben se lehetett adni. Lemondott, de azért mégse
mondott le.
Késõbb egészen hivatalosan és végérvényesen is lemondott tiszti rangjáról. Annyira
lemondott, hogy õ maga jelentette ki írásban, hogy „teljes és örökös lemondásomat a hírlapokban közzé tettem” (Közlöny, 1849. június 17.) és „saját szavaimnak a legkiáltóbb meghazudtolása lenne, ha ismét a hadseregbe lépnék”. (Ferenczi, III., 350. o.) Ennek ellenére mégis
ismét oda lépett. Tehát valóban „a legkiáltóbban” meghazudtolta saját szavát, s mindezt annak ellenére, hogy szavát már hírlapilag is közzétette. Mégis hogy megsértõdött, mikor hivatali feljebbvalója, Klapka, azt mondta neki, hogy betegszabadságához a becsületszava még
nem elég, ahhoz orvosi bizonyítván is kell.
De láttuk, hogy Petõfi már akkor is megszegte a becsületszavát, mikor a tisztek társasága
tagjaként hivatalosan és szintén a nyilvánosság elõtt is becsületszavát adta arra, hogy többet
egy lapba se fog írni, amibe írt eddig. Isten a gõgösöket megalázza, mondja az Írás (Mt 23,12,
Lk 14,11), s látjuk, hogy ez Petõfin is mennyire beteljesült. S mindezek ellenére Petõfi mégisannyira büszke volt arra a törvénytelen és egyébként is saját szava „legkiválóbb meghazudtolásával” visszaszerzett õrnagyi rangjára, hogy miatta halálba kellett mennie annak a honvédtûzmesternek, aki még civil ruhája ellenére is nem volt benne tisztelni hajlandó az õrnagyot.
No meg aztán azt is biztosan állíthatjuk, hogy az a betegség se volt tényleges betegség,
melyet Petõfi a becsületszavával akart igazolni, hogy szabadságra mehessen. Petõfi akkor,
mikor becsületszavával bizonyította, hogy beteg, csak az esetben volt beteg, ha mindig beteg
volt. Az idegbetegségen kívül ugyanis más baja most se volt.
Igaz, hogy Klapka akkor nem tudhatta, hogy Petõfi szava csak ennyi, és hogy minden
nagyhangú és ismételt és hírlapilag is közzétett lemondásai ellenére is csak tiszt fog maradni.
De hátha mégis tudta? Hátha ennyire jó pszichológus volt és ennyire jól ismerte a „pasast”,
akivel dolga volt? De egyébként is Petõfi nagy hangon jelentette ki, hogy ezután közkatonaként fogja szolgálni hazáját. De ha nem jelentette volna ki, mint honpolgárnak, egyébként iskötelessége lett volna tiszti rang nélkül is katonának lennie (kivált olyan idõben, mikor erre
még a papokat is rákényszerítették). Pedig hát nemcsak a tiszt, hanem a közkatona is haditörvények alá tartozik, sõt oda tartozik háború idején még a polgári lakosság is.
De ha mindezt nem tudnánk felhozni Klapka mellett, akkor is igaz marad az, hogy õ Petõfi részérõl tiszti rangjáról való lemondását büntetésül fogadta el, nem pedig azért, hogy
tiszt korában elkövetett bûne büntetésétõl mentesítse. Hiszen így valójában nem büntette, hanem jutalmazta volna vele. Csak tiszti rangjáról való lemondásának a hátrányait volt joga akkor Petõfinek „élvezni”, de nem az elõnyeit. Ha csak azt nem gondoljuk, hogy Klapka
jutalmat akart neki adni lemondása elfogadásával. Világos tehát, hogy Petõfi mindenképpen
haditörvények alá tartozott.
Igen kedélyes dolog lenne, ha egy tiszt minden tiszt korában elkövetett bûne büntetésétõl
megmenekedne azzal, hogy lemond a tiszti rangjáról. Aki tiszt korában vétkezett, annak a hadi-280

törvények szerint kell felelnie bûneiért akkor is, ha már tiszti rangjáról lemondott és ha e lemondását nem hazudtolta is meg mindjárt s nem ment vissza megint azonnal tisztnek, mint Petõfi.
Még ennél is furcsább Ferenczinek az a megjegyzése, hogy Klapka „mi jogon tartott neki (Petõfinek) a kibéküléskor leckét a hazafiságból”? Hát azon a jogon, feleljük, mert Petõfinek feljebbvalója volt, sõt éppen a legfõbb katonai méltóságot töltötte be akkor, mikorPetõfit, a katonát felelõsségre vonta. Idõsebb is volt Petõfinél és a fiatal Petõfi olyan alattvalója volt, akit vétkéért kellett felelõsségre vonnia.
Vétkezett Petõfi Bemnek Vécseyt sértõ nyilatkozata lefordításával és hírlapi közzétételével s ezzel a honvédtábornokok közt amúgy is napirenden velõ veszekedések egyik legveszedelmesebbjének botor felidézésével; vétkezett a feljebbvalója iránti engedetlenséggel, feljebbvalója egyenes megfenyegetésével, sõt megzsarolásával; vétett az õrnagyi ruha tilos
viselésével.
Klapka, a hadügyminiszter helyettese elõtt semmiképpen se lett volna szabad abban azõrnagyi ruhában megjelennie, melynek viseléséhez a jogot csak most kérte. Hogy Petõfinek
még annyi esze és tapintata se volt, hogy ha az õrnagyi ruhát hiúságában már viselte is, delegalább a hadügyminisztériumban ne így jelenjen meg, mutatja, mennyire jó volt költõnek,de mennyire nem lehetett volna még a legkisebb ügy elintézését is nagyobb bajok felidézése
nélkül rábízni.
De Klapka ezen elsõ és második találkozásuk közti idõben, Buda ostroma alatt, május
14-én, a Svábhegyen is õrnagyi ruhában találkozott Petõfivel, noha akkor már lemondott tiszti rangjáról és Ferenczi éppen azért, mert már nem volt tiszt, mondja Klapka részérõl jogtalanságnak, hogy mégis haditörvényekkel fenyegetõzött ellene. Miért járt tiszti, õrnagyi
egyenruhában a már nem tiszt Petõfi?
Olyan hallatlan és minõsíthetetlen dolog volt ez Petõfi részérõl, hogy Ferenczi egyéb híján megkérdõjelezi Klapka ezen állítását. Tehát számára is hihetetlen. De ez a kérdõjel csak
nem azt jelenti, hogy Klapka ezt csak hazudja? Még ha a hazugságot Klapka jelleme meg isengedte volna (pedig mi címen mondhatná ezt valaki?), akkor nem állíthatott volna Petõfirõl
valótlant legalább a költõ nagy tekintélye és hírneve miatt. Petõfirõl még az igazat se lehetetts nem lehet ma se megmondani, ha ez rá sértõ volt. Hogy lehetett volna hát kitalált, hazug
dologgal megrágalmazni?
S Petõfi mindezen bûnéért semmi büntetést se kapott, mert hiszen úgy intézték el a dolgot, hogy Petõfi helyett s nevében két tiszt kért Klapkától Petõfi viselkedéséért és leveléért(melyben le akarta lõni, mint a verebet, mert hát õ meglehetõsen jól lõ) bocsánatot s ezzel elvolt intézve minden. Ezek után tehát igazán a legkedvesebb, ha utána a hadügyminiszter, akiújra kezét nyújtja Petõfinek, az pedig még most is durcáskodik, egy kis intelmet ad neki a hazaszeretetbõl. El kell ismernünk, hogy a dorgáló Klapkának nagyon igaza volt, mikor Petõfit
arra figyelmeztette, hogy a hazát nem elég úgy szeretni, hogy „Talpra magyar!”-t írunk vagyszónokolunk mellette, hanem önfegyelmezéssel is.
A „Talpra magyar!” ugyanis belelovalta a nemzetet a fegyveres küzdelembe, a sok szavalat, beszéd, kéretlen tanácsadás, az önfegyelmezés hiánya és a féktelenkedés pedig lehetetlenné tette, hogy ez a küzdelem sikeres legyen, tehát tönkretette az egészet. Petõfi
mindkettõben elöl járt: a lovalásban is (bár mint láttuk, és mint fogjuk is még látni, magát
nem nagyon lovalta, õ maga nem nagyon sietett a harcba) és a fegyelmezetlenségben is. Szomorú, sõt nemzeti szempontból egyenesen elkeserítõ, hogy mi mégis még mindig azt gondoljuk, hogy nem Klapkának, hanem Petõfinek volt itt igaza. Így bizony sose lesz belõlünk
semmi. Furcsa, hogy mi még mindig azt hisszük, hogy senkinek se volt joga ahhoz, hogy Petõfinek leckét adjon a hazafiságból. Éppen ellenkezõleg: senki se szorult rá akkor erre a leckére annyira, mint éppen Petõfi.
Petõfi egyetlen mentsége, hogy õ maga is belepusztult abba a hazafiságba, melyet képviselt. De ez még nem jogcím arra, hogy nagy bûnét meg ne állapítsuk. Tudatára jutott ennek

281Petõfi a végén már annak ellenére is, hogy fiatalon halt meg s így nem érte meg az érett megfontolás és az élettapasztalat megszerzésének korát.
48-ban még azt hangoztatta, hogy most nem okos, hanem lelkes emberekre van szükség.
Pedig a lelkesedés csak legfeljebb az okosság mellett, ráadásnak hasznos, de nem az okosság
helyett, sõt ellenére. Okos emberekre mindig szükség van és éppen legjobban a nagy lelkesedés, a mámor idején. Jaj annak a népnek, mely csak lelkesedik s nem gondolkodik is mellette! 48-ban még dicsekedve mondta Petõfi, hogy megy a toronyba és megkondítja azt avészharangot. Akkor még örömmel írta (Forradalom, Pest, 1848), hogy
Haloványul a gyáva szavamra... dalom
Viharodnak elõjele, forradalom!
De anyját, a „a világon legjobb anyát”, az a kolera vitte sírba, melyet az oroszok hurcoltak be hozzánk. Azok az oroszok, akik sose jöttek volna ide, ha Petõfi meg nem „kondítja azt
a vészharangot”. Petõfi anyja 1849. május 17-én halt meg Pesten, Buda ostroma alatt, ágyúdörgés közepette. A fia volt tehát az oka, hogy „folyton rémüldözve a borzasztó ágyúzáson”(Ferenczi, III., 345. o.) múlt ki a jóságos teremtés s emellett még a haza is elveszett.
De hamarosan magának a költõnek is ugyancsak elment a kedve attól a vihartól, melyet
kevéssel elõbb még annyira kívánt. Csak egy év telt el azóta, hogy oly kedvtelve kongatta azt
a vészharangot, s már 1849. június végén, mikor a fõvárosból való utolsó menekülése elõtt
búcsúlakomára jöttek össze barátaival, a mulatság komor képet nyújtott. Petõfi kifakadva
szólt, többek közt:„Csak már vége volna valahára! Gyûlölöm ezt a sok vérontást!” (Ferenczi, III., 355. o.)Tõle azonban kitelt, sõt egészen bizonyos, hogy még csak eszébe se jutott, hogy ennek a „sokvérontásnak”, melyet most már õ se nevezett hazafiságnak, erénynek vagy dicsõségnek, sõtamelyet most már õ is szívébõl „gyûlölt”, õ az egyik fõ oka, tehát fõ bûnöse is.
Július 11-én pedig Mezõberénybõl, ahova családjával menekült, ezt írja: „Vajha soha
többé a nyilvános életnek még csak küszöbére se kényszerítene sorsom”. Más szóval kifejezve mi mást jelent ez, mint azt, bárcsak soha többet ne kellene politizálnom, bárcsak soha többet ne kellene beleavatkoznom a közügyek, hazám és népem sorsának irányításába!
Bizonyára miért másért beszélt így, mint hogy belátta, hogy tavaly rosszul irányított,rosszul politizált, rosszul avatkozott be a közügyekbe, rosszul ítélte meg a dolgokat. Nem õ
volt a jó ügy bajnoka és nem azok voltak a hazaárulók, akiket õ azoknak tartott s hevülékeny
vérmérsékletének megfelelõen annyira megvetett.
Egy évvel elõbb még, március 15-én, hogy élvezte a közszereplést, az ország sorsának és
a közvéleménynek az irányítását! Mikor Veszprémben megtudta, hogy nagy események küszöbére érkezett az ország, hogy sajnálta, hogy õ nincs Pesten, s így nem vehet benne részt!
Hogy sietett, hogy le ne késsék róla, s ne nélküle történjék meg a változás! S mikor sikerült is
el nem késnie, hogy meg volt gyõzõdve róla, hogy az õ „Talpra magyar!”-jai, csatadalai ésvészharangkongatásai történelmi jelentõségûek s persze áldást hozó értelemben!
***Mielõtt e kérdés megtárgyalását befejezzük, szóljunk néhány szót arra az ellenvetésre is,hogy Petõfiben helytelen dolog megalomániáról beszélni. Õ valóban „megalosz” (nagy) volts így benne a nagyság nem lehet mánia, mert hiszen nem hamis kényszerképzet, hanem valóság volt. Ha másban csúnya a gõg, azért csúnya, mert fonákságot takar, mert nem felel meg avalóságnak. Éppen ezért hat visszataszítóan. Petõfi azonban világnagyság volt, akinek géniuszát nem lehet nem bámulni. Õbenne tehát nem ellenszenves gõg volt, hanem nemes önérzet,
nagyságának tudata, mely nem visszataszító, nem fonák, hanem rokonszenves, mert a tiszta
valóság s annak prófétai elõrelátása.

282

Válaszunk az, hogy a gõg és az önteltség valóban annál kifogásolhatóbb és annál visszataszítóbb, minél inkább olyan egyénben nyilvánul meg, akinek inkább szerénységre, sõt talánszégyenkezésre lenne oka, mint büszkeségre. Mivel pedig Petõfiben valóság az, hogy világraszóló tehetség, évszázadokon át világító, lángoló szövétnek, benne a büszkeség valóban
nem oly bántó, mint az átlagemberben, s még inkább, mint például egy még az átlagnál isalacsonyabban álló emberben. Elismerjük, hogy Petõfi gõgjének ellenszenves voltát nagyban
csökkenti, hogy neki valóban volt mire büszkének lennie. Õ nemcsak gondolta, hogy õ nagy,
hanem valóban az is volt. Neki lángelméje címén járt a különleges bánásmód.
Ámde ugyanakkor figyelmeztetnünk kell arra is, hogy Petõfi se volt mindenben nagy,
hanem csak egy dologban: a költészetben, sõt még a költészetnek is csak egy ágában: a lírában. (Drámája például a legkeményebb kritikában részesült s még elõadásra se tartották érdemesnek.) Petõfi sok tekintetben még az átlagot se ütötte meg, hiszen láttuk, hogy lelki beteg
volt. Petõfi azonban mindenben világra szóló nagyságnak tartotta magát. Ilyennek tartotta
magát, mint gondolkodót, mint politikust, mint szónokot és mint közéleti férfiút is. Pedig láttuk, hogy az egy költõi géniuszon kívül, mely világraszóló volt benne, úgyszólván csupa hiányból és fogyatkozásból állt az egész ember. Balkezesség, rossz modor, ellenszenves hang,csúnya külsõ, beteges, gyönge test, fáradt, beteg idegzet, mely minden élményt, minden izgalmat, akár örvendetes volt, akár fájdalmas vagy sértõ, oly természetellenes érzékenységgelélt át, hogy belebetegedett.
Például március tizenötödike izgalmai is úgy megviselték, hogy attól kezdve majdnem
többet volt beteg, mint egészséges. Mint rossz étvágyú, rosszul alvó, fáradt idegzetû embernek, állandóan nyomott, borongós volt a hangulata. Ezért volt teher vagy passzív ötödik kerék a társaságban; ezért nem bírta az embereket, ezért nem tudott magán uralkodni, ezért volt
képtelen az alkalmazkodásra és az önuralomra, ezért veszett össze mindenkivel és haragította
magára az embereket, ha mégis kénytelen volt velük érintkezni.
Egyszer például az olasztanárát, mikor esedékes órája megtartására a lakásán megjelent, aszó szoros értelmében kihajította onnan, mert véletlenül rossz hangulatában találta vagy talánéppen valamelyik verse költésének ihletében zavarta. De míg a normális ember ilyenkor uralkodni tud bosszúságán s vendége alig vagy egyáltalán nem is veszi észre, hogy rosszkor jött,Petõfi beteg idegzetével vagy megalomániájában szabad folyást engedett bosszúságának és
egyszerûen kidobta azt, akit õ fizetett meg, hogy menjen hozzá, s akinek éppen õ mondta megelõzõleg, hogy milyen idõben menjen hozzá. Ez csakugyan megalománia, mert annak a jele,
hogy szerinte minden körülötte forog s hozzá mindenki köteles alkalmazkodni, de õ senkihez.
Nem tudott ellenni dicsõség, siker nélkül, ha pedig megkapta, akkor nem lehetett velebírni, úgy elkapatta magát, annyira elbizakodott lett. A sikertelenség, a sértés, a megalázás, acsalódás pedig – noha ugyancsak bõven volt benne része, mert még akkor is azt látott, mikor
nem volt – annyira lehangolta, annyira beteggé tette, hogy akárhányszor könnyek jöttek szemébe a nagy lelki szenvedéstõl. Ezért volt aztán annyira hálás azoknak, akik ilyenkor melléjeálltak s így lelki szenvedésében vigaszára voltak. De egy ilyen szánandó, szegény emberben,
egy ilyen lelki betegben nem visszatetszõ-e az a végtelen elbizakodottság, önteltség, maga
iránt szinte imádást követelés, mely Petõfinek annyira jellegzetes tulajdonsága volt?
Petõfi hatásosan szónokolt, de mindig csak pár rövid, velõs, sokat mondó szóval, melyben mindig az volt a fontos, hogy ki mondja, nem pedig, hogy mit mond. Egyébként szónokolni egyáltalán nem tudott. Éppen emiatt nem is szeretett. Ezért nemegyszer kellemetlen
helyzetbe is került, mikor társaságban ünnepelték s elvárták volna tõle, hogy nagyobb beszédet mondjon, vagy legalább az ünneplést megköszönje.
Õ még ehhez se értett. Vagy nem szólt semmit, vagy pedig néhány mondat után leült. Se
hangja, se hallása nem volt, se énekelni nem tudott. Tekintve gyönge szervezetét, világos,hogy szónoklásra, szónoki sikerek elérésére már csak emiatt se volt alkalmas. Hosszabb beszédet mondani egyáltalán nem is próbált soha. Õ, ha nem tudott valamiben elsõ lenni, akkor

283nem is próbálkozott. E tekintetben pedig tudta, hogy még harmadrendû se tud lenni. Pedig
hát – kivált a szinte szónoklásból élõ magyar világban – ez igen nagy fogyatékosság volt és
ok arra, hogy szerénnyé tegyen valakit, annak ellenére is, ha más tekintetben nagyon kiváló.
Aztán Petõfiben nem volt semmi alkalmazkodási képesség, semmi modor, semmi bánni
tudás az emberekkel, semmi ítélõképesség, semmi önmérséklés, semmi türelem vagy a mások fogyatékosságai iránt való megértés. Elvei, módszere – mást már száz év távlatából igenkönnyû megítélni – egész naivak és gyerekesek voltak. Õ például azt hitte, hogy a királyság
szükségképpen zsarnokság és a köztársaság szükségképpen szabadság. Ma már mindenki
tudja, hogy nem így van.
Õ azt hitte, hogy a királyság „ma már” rég meghaladott dolog s a köztársaság a jövõegyetlen államformája. Azt hitte, hogy haladó, felvilágosult, szabadságszeretõ emberhez nem
is illik más. Ma már tudjuk, hogy ebben is nagyon tévedett. A középkorban is voltak virágzó
köztársaságok (például a lombard vagy a Hanza-városok), a rómaiaknál a köztársaság után
következett a császárság, nekik éppen kultúrájuk tetõpontján volt ez az államformájuk s éppen a mûvelt angolok és skandinávok ma, jóval száz évvel Petõfi kora után is egész jól érzik
magukat a királyságban.
Petõfi azt hitte, hogy a népképviselet és az alkotmányosság behozatalával megszûnik
minden baj a földön, de legalábbis a zsarnokság, az elnyomás feltétlenül, s csakugyan olyan„világszabadság” lesz és olyan emberi egyenlõség, mint egy földi mennyországban. Ma már
tudjuk, hogy mindez magában még semmit se ér, ezt s sok szép más elméletet mind ki lehet
játszani s ki is játsszák s megmarad a régi zsarnokság azzal a különbséggel, hogy a régi abszolutizmus legalább õszinte volt és olcsó, míg a mai „szabadság” bonyolult, drága és képmutató.
A nép ma is alig szólhat bele jobban sorsa intézésébe, mint a „zsarnokság” idején, ha pedig valóban beleszól, akkor se sok köszönet van benne. A tömegek még a XX. század második felében is csak azt hiszik és azt szajkózzák, amit álprófétáik beléjük szuggerálnak és bele
propagandáznak, mert a tömegeknek – úgy látszik – mindig az marad a sorsuk, hogy vezessék õket és mások gondolkodjanak helyettük. Csakhogy ezek a mások a demokráciákban kevésbé becsületes emberek, mint a régi zsarnokok voltak, mert azok, ha zsarnokok voltak,
legalább annak is mondták magukat (az állam én vagyok), míg a mai zsarnokok álnokok éshazugok s a nép adójának szinte felét arra költik, hogy bebizonyítsák neki, hogy valóban az
történik, amit a nép akar.
A történelmi személyeket és eseményeket Petõfi olyan beállításban tette versei tárgyává
és használta fel „hazafias” propagandára, mely a történelem mai színvonalán már teljesen
meghaladott. Sõt efféle költõi tárgyait s belõlük levont „hazafias” izgatásait egyenesen a
ponyváról vette. Neki Kant és társai hõsök voltak. A történelemtudomány szerint semmivel
se menthetõ lázadók. Neki Hunyadi László ártatlanul legyilkolt nemzeti hõs. Látni fogjuk,
hogy a valóságban egy cseppet se volt ártatlanabb, mint Cillei Ulrik. Hunyadi László a XV.
századi magyar oligarchia képviselõje volt és ez az oligarchia sokkal nagyobb zsarnok volt éssokkal több törvénytelenséget követett el, mint V. László.
A történelem Mátyás királya se az, amint aminek Petõfi, a magyar irodalom és közvélemény tartja. Petõfi azt hiszi, hogy Zrínyi Ilona, aki Magyarország török alól való felszabadítását akadályozta, Munkács várában „a szabadságnak piros zászlaját tûzé föl”. (Hogy ez a
piros zászló tulajdonképpen a mai kommunista piros zászlónak és a tõle jelképezett „szabadságnak” az elõhírnöke volt, az már inkább igaz.) Petõfi azt hiszi, hogy Rákóczinál legendásabb hõs és nagyobb jellem még nem volt a föld kerekén. Mi láttuk, hogy mennyire gyarló
ember volt.
Igaz, hogy Katona Bánk bánja se a történelem embere, s különösen nem az Tiborc, az állati sorban élõ jobbágy, mert láttuk, hogy a magyar jobbágy sose élt állati sorban (a külföldi
jobbágy se), s különösen nem élt ilyen sorban az Árpádok korában. Tudjuk, hogy a késõbbi

284

parasztlázadások (mert ilyenek az Árpádok korában még nem voltak) mind az Árpádok kora
jobbágyainak jó sorsát kívánták vissza.
Arany Zách Klárája se a történelemé, se Schiller Tell Vilmosa, Don Carlosa és Stuart
Máriája se. De Rakodczay Egressy-életrajzában mégis nem azt kifogásolja, hogy Schiller
gyarlóbbnak festi Stuart Máriát, mint valóban volt, hanem azt, hogy túl eszményien ábrázolja. Õ ugyanis még azt hitte, hogy Stuart Mária még annál is gyarlóbb asszony volt, mint amilyennek Schiller festi. Ma már tudjuk, hogy a szerencsétlen skót királynõnek az ellenfele,
Erzsébet, volt annyira bûnös és sátáni, hogy még a Stuart Mária nõi erényeit gyalázó bizonyításokat is, melyeket régen még a történettudomány is hitelesnek tartott, õ gyártatta.
Az összes itt elsorolt esetekben a történettudomány ma már a költészeti remekmûvekben
elítélt gonosz „zsarnokoknak” ad igazat. Albrecht nem volt zsarnok, Tell Vilmos pedig nem
is létezett, annál kevésbé Gessler vagy a kalapja. Bánk felesége körül nem játszotta a kerítõ
szerepét Gertrúd királyné, se Zách Klára körül Erzsébet, Nagy Lajos anyja. Hunyadi László
bûnösebb volt, mint V. László. Don Carlos is százszorta gonoszabb volt, mint agyonrágalmazott apja, II. Fülöp. A mi Lipótunk nem volt zsarnok, Zrínyi Ilona pedig nem hõsnõ vagy követendõ magyar honleány. Egyedül csak egy szabadsághõsünk volt, akit Petõfi nem
idealizált: Kossuth. Õt ugyanis ismerte. Ezért Kossuthtal szemben ugyancsak elöl járt abban,
hogyan kell lehúzni és gyalázni a nemzeti hõsöket.
De nemcsak mi most, száz év távlatában állapítjuk meg Petõfirõl, hogy egészen naiv politikus és komolytalan népvezér volt, hanem már kortársai is megállapították e szerepre való
teljes alkalmatlanságát. Petõfinek ugyanis mindig az volt a legjobb, ami a legszélsõségesebb
volt. Az ilyen politikust tartotta ugyanis a legbátrabb embernek, neki pedig a bátorság sokkal
fontosabb volt, mint az okosság. Õ azt hitte, hogy csak izgatni kell, hogy a nép ne tûrje a„zsarnokságot”, hogy fellázadjon s akkor már minden rendben van. De neki is hamarosan látnia kellett, mennyire nem lett ettõl rendben semmi, sõt mennyire végzetesen elromlott minden, mikor Kossuthtal azok kerültek kormányra, akik Petõfivel együtt izgattak.
Petõfi már a szabad sajtó kivívása után hetek múlva kénytelen kijelenteni, hogy mostmég olyan szabad sincs a sajtó, mint amilyen Metternich, a reakciói megtestesülése alatt volt.
Aztán hogy a kormányra (a Kossuth-kormányra, mely legalább eleinte az õ elveit képviselte)
nem a hazáját, de még a kutyáját se merné rábízni. Aztán abban a honvédségben, mely a„zsarnokok” ellen a „szabadságot” védelmezte, mely forradalmi sereg volt és a saját királya
ellen küzdött, minden tábornokkal összeveszett és a 48-as hadügyminiszter helyettesének,Klapkának azt írta, hogy „Ön Petõfinek korlátlan ura, mint voltak a nemzetnek a Habsburgok, kik azt elõleges cenzúra alá vetették”. (Ferenczi, III., 333. o.) Tehát most már Klapka, ahonvédtábornok volt neki a zsarnok. Végül azzal a megokolással lépett ki a magyar forradalmi seregbõl, hogy a hozzá való tartozás nem fér össze a becsületével.
Milyen politikus az az ember, aki egy fél év alatt ilyen kiábrándítóan csalódik azokban
az elvekben, melyekkel – azt hitte – a világot lehet és fogja is megmenteni? Hát még milyen
lett volna a magyar forradalmi hadsereg, kormány és ország akkor, ha mindent Petõfi irányított volna az õ féktelenségével, túlzásaival, egzaltáltságával?
Jókai, a márciusi ifjú valóságos Habsburg-imádó lett férfikorára, mikor már mint híresírónak, alkalma volt az uralkodóház tagjait személyesen is megismerni. Nem valószínû-e,hogy a Kossuthból és a honvédségbõl oly hamar kiábrándult Petõfi is ilyen gyökeres változáson ment volna át, ha õ is megérte volna a férfikort, s amint „Az osztrák-magyar monarchiaírásban és képben” címû mû Rudolf trónörököstõl személyesen felkért munkatársa, bejárhatott volna az udvarba, ott fõhercegekkel és fõhercegnõkkel érintkezhetett volna s még a királyi gyermekeket is megmutatták volna neki s azok Petõfi bácsinak szólították volna?
Erzsébet királyné nem tudta volna meghódítani azt a Petõfit, aki annyira rabja volt a nõi
szépségnek, s akinek csak elõkelõ nõk imponáltak?

285

Ha Petõfi azzal a sajtószabadsággal, melyet a nép állama hozott, annyira hamar jóllakott,hogy Metternichet kezdi dicsérni vele szemben; ha a honvédséggel már pár havi szolgálat
után annyira torkig van, hogy ott tisztnek lenni nem fér össze a becsületével, ettõl már csak
egy gyenge lépés Jókai teljes pálfordulása, aki már egyenesen rajong Rudolf trónörökösért, smikor Kossuth ravatalánál beszédet kell mondania, napokig viaskodik magával, hogy elfogadja-e, mert küzd benne a félelem a meggyõzõdéssel. De természetesen a meggyõzõdés
vezeti Kossuth ellen, a félelem pedig nem „a zsarnoktól” jön, hanem a magyar közvéleménytõl. (Világos, hogy a félelem gyõzött és a beszédet végül is vállalta.)
Hogy Rudolf trónörökös és Petõfi is megértették volna egymást, azt annál könnyebben
feltehetjük, mert hiszen vallási elveik és erkölcsi felfogásuk egyébként rokon volt. A Habsburgok klerikalizmusa bizonyára nem tetszett volna Petõfinek, de Rudolf trónörökösben ebbõl ugyancsak nem talált volna semmit.
Pedig a fiatal Petõfi még hogy megbotránkozott volna ezen az idõsebb Petõfin!
Petõfinek, a lángelmének is lett volna tehát elég oka arra, hogy alázatos, önmérséklõ és
mások iránt megértõ legyen. Kivált mikor az õ lángelméje nem is a valóságra, hanem csak azálmok világára, a költészetre szorítkozott. Mit ért ugyanis, hogy olyan szépen, olyan mûvészien tudott ábrándozni, tájakat, típusokat, kedélyállapotot, szerelmet, örömet, bánatot festeni, mikor a valósághoz semmi tehetsége se volt, sõt ott mindent elrontott, kezdve a magaéletén egész hazája és népe életéig?
Azonban ha mindezen meggondolásoktól eltekintünk, s azt mondjuk, hogy Petõfi költõi
géniusza annyira különleges, annyira mindent felülmúló és minden más fogyatékosságát háttérbe szorító volt, hogy teljes joga volt a legnagyobb fokban önérzetesnek lenni, mert büszkesége a valóságon alapuló nemes büszkeség volt, akkor is ellent kell mondanunk Petõfi etekintetben való védelmének.
A gõg, az elbizakodottság és az önteltség még így is ellenszenvet kelt. Sokan talán meg
se tudnák mondani, miért. Az oka az, hogy a tehetségét senki se maga szerezte, hanem úgy
kapta Istentõl. Ajándék, adomány ez, melyre legfeljebb az lehetne büszke, aki adta, de semmiképpen se az, aki kapta. Ha tehát Petõfi csak a költõi géniuszára, amely valóság volt, lettvolna büszke, akkor is jogtalan s fonák lett volna a büszkesége.
Petõfi azonban talán még a költõi géniusznál is büszkébb volt a becsületére, a hazaszeretetére, az elveire és azokra a szolgálatokra, melyeket a hazának, sõt az egész emberiségnek, a„világszabadságnak” tett. Ebben azonban feltétlenül megalomániának kell tartanunk a büszkeségét. Hisz láttuk, hányszor megszegte már a becsületszavát (pedig ennek újabb eseteit
még ezután is fogjuk látni) és hányszor alázta meg saját maga annyira imádott önérzetét!
Egész dicsekvésébõl, költõi géniuszától eltekintve, nem volt más igaz, mint hogy egy
szegény, egzaltált idegzetû és az egzaltált idegzet minden terhével és átkával megvert ember
volt, aki teher volt önmagának is, környezetének is, de hazájának is, mert gátlása és önuralma
semmi se volt, de viszont tüneményes tehetsége révén az emberekre nagy hatást tudott gyakorolni és ezért egzaltáltságát és túlfûtött eszméit nagy részben kortársaira is át tudta vinni.
Emiatt igen nagy része volt azoknak a szerencsétlen eseményeknek a felidézésében, melyek
annyi szenvedést okoztak akkor a magyar népnek, s melynek a nemzet vesztét s annyi ezer
között az õ halálát is okozták.

286Petõfi és a pénz
De Petõfi nemcsak féktelen önérzete, egocentrizmusa és megalomániája miatt vétkezettigen sokat és igen nagyot annak ellenére, hogy õ maga a bûnét erénynek tette meg, mert
„szentséges” elveivel azonosította, hanem épp ilyen gyarló és bûnös volt anyagi tekintetben,
a pénzzel való könnyelmû bánásmódjában is. Bizonyos tekintetben ez a hibája is összefügg
megalomániájával, mert a pénzt is azért szórta annyira, ha volt, mert igen nagyra volt magával, s meg volt róla gyõzõdve, hogy egy Petõfihez nem illik a garasosság, mert egy Petõfinekmindenben nagystílûnek kell lennie.
E tekintetben is oly nagy fokban ellentmondásba került önmagával és olyan önismeretés önkritikahiányról tesz tanúságot, hogy még egy tízéves gyerektõl is sok lenne. Õ – bámulatos egyoldalúsággal – csak a mások hibáit és fogyatékosságait vette észre (de ezeket annál
alaposabban), de az soha még csak eszébe se jutott, hogy a maga szemében is meglássa a gerendát. Pedig ez bizonyos tekintetben – és nagyon is fontos tekintetben – igen nagy lelki törpeség jele. (Nincs is abban semmi ellentmondás, sõt mindennapi dolog, hogy valaki egyik
lelki tulajdonságában igen nagy, a másikban ijesztõen kicsi.)Petõfi szeretett gavallér és nagyúr módjára viselkedni (épp úgy, mint Ady és József Attila is), s mivel ez az õ helyzetében ellenkezett a legelemibb józan ésszel, mert jövedelme és
anyagi körülményei nem engedték meg, õ maga volt az oka, hogy sokszor nélkülözést szenvedett, hogy terhére volt barátainak állandó kölcsönkéréseivel (melyeket azok kötelesek voltak tõle megtiszteltetésnek venni); hogy nem tudta teljesíteni szegény öreg szülei iránt fiúikötelességét oly mértékben, mint kellett és szerette volna; hogy anyagi kárt is okozott barátainak és azoknak, akiknek dolga volt vele, sõt miatta még annyira imádott becsületét és önérzetét is sokszor meg kellett sértenie.
Ez természetesen bántotta s különösen vérig sértette, ha valaki szemére is hányta vagyéreztette is vele, de – sajátságos – azért emiatt se jutott eszébe soha, hogy úgy segítsen magánés úgy õrizze meg önérzetét, hogy leszállítja igényeit, takarékos lesz, s ha pénzhez jut, azt
nem mulatásra, a hámból való kirúgásra használja, hanem adósságai törlesztésére vagy az eljövendõ rosszabb napokra való tartalékgyûjtésre.
Aki anyagi zavarban van, az nem lehet se független, se önérzetes. Petõfi pedig állandóan
anyagi zavarokban volt, mégpedig a maga könnyelmûsége, pazarlása, költekezése és beosztani nem tudása, sõt nem is akarása, tehát olyan hibája miatt, melyek kiküszöbölése csak tõlefüggött volna.
Ilyesmi azonban soha eszébe se jutott Petõfinek, mert egocentrizmusa és önmagával való
csodálatos megelégedése az önkritikát, a maga hibái észrevevését úgyszólván lehetetlenné
tette számára. Õ maga még a lehetõségére se gondolt annak soha, hogy hiba esetleg talán önmagában is lehet s azok eltávolításával lehetne, sõt kellene bajairól gondoskodni. Õ szegénységét és vele járó szenvedéseit „a sors” kegyetlen és természetesen igazságtalan üldözésének
tulajdonította, s még a gondolatára is felháborodott volna annak, hogy e bajokban talán nekiis része lehet, sõt egyenesen õ maga a fõ oka.
Mikor élete végén 1849 júniusában 600 forint (mai forintban körülbelül megfelel
50.000-nek) tartozása miatt végrehajtást akartak indítani ellene, úgy segített magán, hogy levelet írt Szemere miniszterelnöknek, hogy „A honvéd” címû költeményét, minthogy olyan,
hogy „azt minden honvédnek bírnia sem lenne haszontalan”, vegye meg a haza legalább ötvenezer példányban. „Ezáltal – írja – egyrészt talán szaporodni fog a hadsereg lelkesedése,másrészt segítve lesz egy írón, aki buzgó és szakadatlan hazafiúi fáradozásáért (bárcsak elmaradt volna ez a buzgó és szakadatlan fáradozás s helyette Petõfi azzal foglalkozott volna,
amire tehetsége volt: a költészettel; sokat nyert volna vele a magyar irodalom, de épp oly sokat nyert volna vele maga a haza is) még nem is kapott egyéb jutalmat, mint lelki sebeket ésnaponkénti nehéz gondokat amiatt, hogy lesz-e holnap mit ennie neki és családjának.”287

Petõfi tehát semmit se tudott arról, hogy mennyi ünneplést kapott már nemcsak õ, hanem
még felesége is (hisz éppen a sok ünneplés miatt vált olyan tûrhetetlenül elbizakodottá s lettszinte meggyõzõdésévé az, hogy amit õ akar és tesz, azt tulajdonképpen a magyar nép akarja
és teszi); hogy ezreket kapott már verseiért, pedig ezek az akkori ezrek mai pénzben százezreket jelentenek; hogy volt havi kétszáz (mai 20.000) forintos szerkesztõi állása, melyet csak
azért vesztett el, mert nem fért a bõrébe; volt századosi, sõt õrnagyi állása és fizetése is költõi
jövedelmén kívül, melyet szintén õ maga dobott vissza nem is egyszer, mert csak azért se tettfel nyakravalót és csak azért se húzott a kezére kesztyût, mikor a hadügyminiszter elé ment.
Pedig egyébként annyira szerette az eleganciát, hogy selyeminget és mellényt is szívesen viselt, sõt ugrós tetejû, magas kalapot is szívesen tett a fejére, vagyis valóságos maskarát csinált magából feltûnési viszketegségében.
Önmegalázás volt ez a Szemerének írt levél, melyet Petõfi, maga a megtestesült önérzet,
egy ki önfegyelemmel, egy kis takarékossággal elkerülhetett volna s anyagilag is egész független emberré tehette volna magát. (Arany János után például 80.000 forint készpénz maradt, tehát mai forintban vagy ötvenmillió.) Természetesen maga Petõfi is érezte a megaláztatást,
melyet neki e levél megírása okozott, de õ ezt a megaláztatást nem úgy akarta elkerülni, hogy
nem írt kérõ levelet, hanem úgy, hogy megírta, de kérelméhez ezt fûzte hozzá: „E nyilatkozatomat ne vegye Ön koldulásnak. Erre egy kicsinyt magas a fejem és kemény a derekam.”Petõfi tehát nem úgy óvta meg az önérzetét, hogy a koldulásról lemond, hanem úgy,hogy koldulásáról megállapítja, hogy nem koldulás, s akitõl koldult, annak büszkén, szintesértõ szavakkal tudtára adta, hogy õ nem koldul, vagyis rákényszeríti, hogy úgy adjon, hogyelõtte még egy inzultust is zsebre tegyen. Vajon szerette-e Petõfi igazán a gyermekét és „imádott” Juliskáját, akiket valóban a nyomornak tett volna ki, ha Szemere kérelmével elutasítja?
Pedig ha Szemere csak félig olyan gõgös lett volna, mint õ, akkor Petõfit erre a levélre el kellett volna utasítania.
„Ha nem látja Ön hasznosnak – folytatja – versemet a hadseregre nézve, dobja el minden
reám való tekintet nélkül. A szegénység nekem olyan régi ellenségem, hogy megszokás által
szinte barátokká váltunk. Szerénytelenségnek ne vegye Ön ajánlatomat. Ha más nemzet tagja
volnék, nem szorultam volna rá, hogy én tegyem ez ajánlatot, mert nekem tette volna ezt anemzet.”Miközben tehát kijelenti, hogy õ nem szerénytelen, mindjárt nemzetgyalázást is elkövetés újra inzultálja azt a Szemerét, akitõl nem „koldul”.
Mert hiszen mit jelentenek mást utolsó sorai, minthogy Szemere se méltó arra az állásra,melyet betölt, mert hát neki nem volna szabad megvárnia, hogy Petõfi kolduljon tõle, hanem
meg kellett volna már régen önként ajánlania azt, amit most kér tõle. Legalábbis ha tisztességes nemzet volnánk és ha a tisztességes nemzetnek a minisztere is tisztességes volna, akkor
ez már régen megtörtént volna.
Szemere – igazán szép volt tõle vagy talán nem is annyira szép, mint okos, mert féltette anépszerûséget a haragos Petõfi bosszúálló tollától – teljesítette a kérelmet, de nem 50, hanem
csak 25 ezer példányt vett meg a versbõl és a költõnek 500 (50.000) forintot fizetett érte. Petõfit bizonyára nagyon bántotta, hogy a miniszter szerint az õ versei csak fele olyan fontosakés becsesek, mint õ gondolta, de hát 500 forintot mégiscsak kapott és ez az 500 forint annyira
kellett neki, hogy mégiscsak többet számított számára, mint az a hallgatólagos inzultus, hogyverseibõl csak feleannyit rendeltek, mint õ kérte.
Önkritikája teljes hiányára vall az is, amit Bemnek írt, mikor az újra magához, tehát ahonvédséghez hívja: „Csak néhány napja, hogy teljes és örökös lemondásomat a hírlapokban
közzétettem és saját szavaimnak meghazudtolása volna, ha ismét a hadseregbe lépnék. S azután az egyenruhát, melyben ártatlanul (!) a legkiáltóbb (!) bántalmakat szenvedtem, nem ölthetem fel ismét anélkül, hogy dühtõl el ne piruljak s erõszakosan fel ne szaggassam sebeimet,
melyek nekem halálos fájdalmakat szereztek. Hazámat tollammal fogom szolgálni s nem

288karddal, mely talán dicsõség nélkül volt (minek írta ezt így, mikor éppen az ellenkezõ volt ameggyõzõdése?), de mocsok nélkül is, amelyet kicsavartak kezembõl. (Nem igaz. Egyedül õcsavarta ki.) Én nem lehetek többé katona, fõként azért, mert bosszúállásból jártak el ellenem, kiszámított és nemtelen bosszúállásból, mely nem is szûnnék meg, amíg csak katona
volnék.”Tehát amennyire ártatlan abban, hogy szegény és ezért „koldulnia” kell, épp oly ártatlan,
sõt még ártatlanabb, mert aljas bosszúállás áldozata, abban is, hogy megszûnt katonatiszt lenni. De e nagy fogadkozások és önérzeteskedések egyáltalán nem voltak akadályai annak,
hogy e sorok megírása után szinte azonnal megint csak magára ne vegye azt az egyenruhát,
melyet „nem ölthetett fel újra anélkül, hogy a dühtõl el ne piruljon”, sõt hogy „saját szavait alegkiáltóbban meg ne hazudtolja”. Sõt még rajta se volt újra ez a gyûlölt egyenruha, már
agyon is löveti a tûzmestert azért, mert õt ruha nélkül is nem nézte már õrnagynak.
De ha becsületének e tisztán tõle függõ nagy megalázását és szava e kiáltó meghazudtolását legalább az imádott haza iránti szeretetébõl tette volna! De maga elismeri, hogy ez csak
azért történt, mert akkor már az országban semmi se volt olyan biztonságos tartózkodási hely
részére, mint a csatatér, illetve a tábor. Másutt már könnyen az osztrák vagy orosz portyázók
kezére kerülhetett volna.
Nem azt hányom szemére, hogy miért féltette annyira „rongy életét” (Talpra magyar!),mert hiszen mindnyájan emberek, gyarló emberek vagyunk, s az a rongy élet, ha még oly
rongy is, számunkra bizony akkor is nagyon drága, hanem azt, hogy aki – mint a példa mutatja – épp oly gyarló ember, mint a többi, minek köti annyira az ebet a karóhoz s minek önérzeteskedik s pöffeszkedik annyira a becsületével, büszkeségével és bátorságával, mikor egy
cseppet se bátrabb vagy becsületesebb, mint a többi?
Hogy egocentrizmusa egészen naivvá és gyermekessé tette, azt nemcsak az bizonyítja,hogy Bemet csak azért, mert õt nagyon szerette és pártolta, sõt úgy bánt vele, hogy az avatatlanok fiának gondolták, a világ legnagyobb hadvezérének, csatáit pedig a világtörténelemben„noch nie dagewesen”-nek [még soha nem látottnak] tartotta, hanem az is, hogy például akönyvtára értékét nem kevesebbre, mint 5000 forintra becsülte. (Ferenczi, III., 343. o.) Ha
tudjuk, hogy mindössze csak „két nagy szekrényt töltött meg” (Petõfi saját szavai), tehát azezer kötetet semmiképpen se érhette el, sõt még az 500-at is bajosan és hogy az akkori 5000
forint mai félmillió forintnak felel meg, akkor látjuk csak igazán ennek a Petõfi-féle becslésnek végtelen naivságát és gyerekes voltát.
Ahogyan tehát Petõfi magát hihetetlenül nagyra értékelte, mégpedig nemcsak mint költõt
(mert ez nem naivságát, hanem valóban az öntudatát bizonyítja), hanem mint hazafit, mintembert, mint jellemet is, amire pedig a legkisebb alapja se volt és ahogy az égig magasztalta
azt a tábornokot is, aki õt kitüntette és akinél neki befolyása volt, éppúgy félmillióra becsülte
a könyvtára értékét is, mely pedig csak „két nagy szekrényt töltött meg”, de világos, hogy értéke mégis ilyen csillagászati volt, mert az övé volt.
Naiv önteltsége annyira ment, hogy obsitjában, melyet a katonaságtól való kilépése után
kapott (természetesen nem akkor, mikor már õrnagy, hanem mikor még csak közlegény volt,
mert az a hadsereg nem forradalmi volt), rendkívül büszke volt arra a kifejezésre, hogy
„redlich und treu gedient”. Pedig hát ezt egy „reakciós” hadsereg s a gyûlölt osztrák állította
ki s a sereg, melyben õ oly hûségesen szolgált, azért volt, hogy elnyomja a „világszabadságot”, egyébként pedig mit sem jelentõ formaság volt benne ez a kifejezés, mely minden obsitban egyformán benne volt.
Önérzete egyfelõl betegesen nagy volt, másfelõl pedig éppen akkor nem jelentkezett, mikor megokolt lett volna. Azt például nem érezte, hogy a férfi önérzettel ellenkezik, hogy családját úgyszólván a barátaival tartassa el. Nem volt tudatában annak, hogy ez nekik pénzükbe
kerül, nem is szólva a veszõdségrõl és a számtalan kellemetlenségrõl, amivel idegeneknek
hosszabb idõn át a házban tartása jár. Õ természetesnek vette, hogy barátai az õ szolgálatára289

legyenek, boldogságnak tekintsék, hogy neki szívességet tehetnek és hogy ezt õ elfogadja tõlük. De ha a legkisebb jelét tapasztalta annak, hogy ezzel terhükre van, egyenesen bûnténynek tartotta részükrõl és megsértõdött mindörökre.
Az 1849. év elején például gazdag napánál volt családjával, de természetesen túl hamarösszeveszett vele. Ekkor – már január 7-én – ír Aranynak, hogy a feleségét Szalontáról küldje be hozzájuk Debrecenbe pár hétre (!), s majd ha Júlia és a gyermek megerõsödnek, vigye
magával majd õket Szalontára.
Tessék elképzelni ilyen kívánságot: Aranyné hagyja ott férjét, gyermekeit, házastársát
pár hétre, aztán pedig vigye majd haza magával Petõfi egész családját s tartsa, etesse és szolgálja ki, ki tudja meddig. Így aztán nem csoda, hogy még a türelmes és Petõfit igen sokra tartó Arany is azt válaszolja január 12-én, hogy õ maga beteg, felesége pedig egyelõre nem
mehet. Vigye tehát Petõfi maga hozzájuk a családját. Ha nem, majd õ megy értük Debrecenbe, mihelyt teheti.
Nagyon hideg volt azonban akkoriban és ezért Petõfinek nem nagyon akarózott az, amit
megkívánt és természetesnek tartott Aranytól vagy feleségétõl. Nem vitte hát õket, hanem
Arany helyett Vörösmartyhoz fordult s egyelõre rá bízta õket. Bizonyára hálából azért, mert
Vörösmarty egyszer már – mint Petõfi maga fejezte ki magát – megmentette az éhhaláltól s õ
ezt egyszer már azzal hálálta meg, hogy tudtára adta, hogy homlokáról nem õ, hanem „maga
tépte le a babért”.
Mivel utána egy jó darabig nem írt Aranynak, az bizonyosra vette, hogy megsértõdött.
De hát ez most nem történt meg, mert szüksége volt rá s így a megsértõdés kissé drága fényûzés lett volna számára. Így aztán február 22-én újra írt Aranynak, hogy feleségét, fiát és agyermek dajkáját (!) vigye el magához. Erre szegény Aranyné mégiscsak kénytelen volt Debrecenbe utazni (mert hiszen örülniük kellett, hogy a jó Petõfi mégse sértõdött meg) s a családot magával vitte Szalontára. Ottmaradt aztán Júlia Szalontán egész május ötödikéig (!), a kis
Zoltán és dajkája pedig egész május 29-éig. Júlia ugyanis hamar megunta az unalmas falusiéletet, de mivel vele együtt – sajnos – a gyereksírást is megunta, nemcsak Szalontát, hanem
gyermekét is otthagyta, az tehát dajkájával egyetemben még utána több mint három hétig
Aranyék nyakán maradt.
Hogy Petõfi fizetett volna értük, arról semmit se szól a krónika. Ez nem is nagyon valószínû. Különösen nem valószínû azonban az, hogy annyit fizetett, amennyibe tényleg kerültek. De még ha annyit fizetett volna, akkor is könnyû elképzelni, mit jelentett Aranyékra
hónapokon át lakásukban ez a három idegen személy s közte egy féltett csecsemõ (bár hogy
apja, késõbb pedig anyja is otthagyta, nem éppen mutat nagy féltésre), aki olyan idétlen,
hogy élete csak egy hajszálon függ és aki sírásával nemcsak nappal van vendéglátói terhére,hanem még éjszakáikat is elrontja. Nemcsak sok kiadást jelentettek tehát Petõfiék, hanem sok
gondot, veszõdséget s alkalmatlanságot is egyúttal.
Pedig Szendrey Júlia egyéniségét ismerve arra nem nagyon gondolhatunk, hogy õ hosszú
ottléte alatt valami sokat segíthetett Aranyéknak a háztartásban és a házimunkában. Az azonban, hogy még õ is kiszolgáltatta magát, nagyon valószínû, hiszen így nevelkedett s jellegzetesen „intellektuel” és politizáló nõ volt.
Sajátságos, hogy mindezt Petõfi mégis nemcsak elfogadta, hanem egyenesen kérte (mostnem jutott eszébe, hogy õ nem koldul, mert ez önérzetével ellenkezik), sõt az elsõ udvarias
visszautasítás, illetve kitérés után újra kérte. Az önzés ugyanis sokkal nagyobb volt az önérzeténél. Mivel azonban Petõfinek az önérzete is ugyancsak nagy lóerejû volt (ezt a kifejezést
Ady használta – szintén dicsekedve – a maga önérzetérõl), csak ennek meggondolása után
tudjuk igazán elképzelni, mekkora lehetett az önzése.
De ne gondoljuk ám, hogy Petõfi azért hagyta Aranynál ezt a három tagú családot „csak”
egy negyedévig, mert már maga is érezte, hogy kissé sok már a jóból s továbbra már nem
akart visszaélni barátja türelmével. Hogy végül uralkodjék már önzésén, arra az se volt elég290

ok, hogy mivel most már együtt voltak feleségével Pesten, kívánkoztak a gyermek után, vagy
aggódtak érte, nem beteg-e és kívánják már nagyon, hogy végre velük legyen. Nem. Õk sem
Aranyék terhét és áldozatát nem sokallták még, sem a gyermek után nem kívánkoztak (mintahogyan Petõfi ideálja, Rákóczi se kívánkozott, mint annak idején láttuk).
A hosszan tartó kényszervendéglátásnak még egy negyed év múlva is csak azért szakadt
vége, mert Arany május 23-án végre tudtára adta önérzetes barátjának, hogy gyermekét és
dajkáját „tovább már nem tarthatja”. (Ferenczi, III., 347. o.) Arany e kifejezésébõl láthatjuk,
hogy Petõfi valóban ingyen tartatta el a családját barátjával s nemcsak a gondot és a kellemetlenséget, hanem még a készkiadását se térítette meg. De az értesítés hangjából láthatjuk
azt is, hogy Arany idegei ekkor már végleg felmondták a szolgálatot.
Arany azonban még ekkor is csak azért mert így kipakolni, mert közben õ is Pesten kapott állást, s bár neje még ott tarthatta volna továbbra is, de hát ki kellett költöznie a jegyzõlakásból, s azt talán azért még Petõfi se kívánhatta (de ezt természetesen nem Arany írta így,hanem csak én mondom), hogy Petõfiék kedvéért egy, az egyébként szükségesnél nagyobb
lakást béreljen.
Így aztán nem sértõdött meg a jó Petõfi (legalábbis úgy nem, hogy Aranyt elnevezte volna olyan barátjának, aki õt megmarja, mint Pákhkal tette, aki az utcáról szedte fel), de viszont
most, hogy családját már magának kellett eltartania, erre csak úgy volt képes, hogy megbízta
Aranyt, árvereztesse el Bemtõl ajándékba kapott csatalovát.
De természetesen a lovát is úgy túlértékelte, mint a könyvtárát, mert szenvelegve azt írtaAranynak, hogy a vevõknek mondja meg, hogy az a ló Petõfié (azaz hazánk lánglelkû fiáé)és õ meg Bemtõl, tehát olyan hadvezértõl kapta, akihez foghatót nem ismer a világtörténelem, és Petõfi ezt a világtörténelmi jelentõségû lovat azért kénytelen eladni, hogy „az áránkenyeret vegyen magának” (nem tejes kalácsot, hanem száraz kenyeret). Hozzátehetjük: Szégyelld magad, elfajult nemzet, hogy nagy fiadról csak így gondoskodsz! Mert világos, hogy
ez nem nagy fiad szégyene, hanem a tied. Ha más nemzet fia volna, nem pedig ilyen elfajulté, jólétben dúskálna.
Megtudva azonban, hogy a Pesten lakó Petõfinek értékes lova is volt és a ló Szalontán
vagy Szalonta környékén volt, és azt is tudva, hogy egy ilyen értékes lónak istálló, gondozás,alom, sõt még takarmány is kell, az jut eszünkbe, hogy nem ez is szegény Arany gondja és
kiadása volt-e eddig?
Petõfi aztán – folytatva szokott szenvelgését – megírta a dolgot Bemnek is, de természetesen nem azért, hogy „nyomorát elpanaszolja”. Bem megértette, hogy Petõfi mit akar, ezért
azt írta neki, hogy jöjjön hozzá s mindjárt 200 forintot is küldött neki útiköltségül (természetesen az állam pénzébõl). Óriási összeg volt ez akkor. Útiköltségül a tizedrésze is elég lettvolna, de hát Bem tudta, hogy Petõfi szentséges szent önérzete alamizsnát nem fogad el,
azért küldte az egészet útiköltségül.
Petõfi tovább folytatja a szenvelgést, illetve önérzete imádását. Igen különös istenteremtménye volt azonban ez az önérzet. Aranynak és feleségének botrányos kihasználása – láttuk – nembántotta ezt az önérzetet. Bem önként küldött 200 forintja azonban bántotta. Legalábbis felhasználta a dolgot Petõfi egy kis önérzetfitogtatására s ezzel bebizonyította, hogy mennyire hasonlít hittestvéréhez, Kossuthhoz, legellenszenvesebb tulajdonságában, a színésziességben is.
„Vegye vissza a pénzt – írta Bemnek –, melyet szíves volt útiköltségül küldeni számomras hagyjon engem csendes visszavonultságban... Majd csak megélek barátságos lábon régi pajtásommal – a szegénységgel.” (Ugyanekkor írta a nem kolduló levelet Szemerének.) Július 3án azután egész családjával egy másik barátjához, Orlai-Petrich Somához Mezõberénybe
indul, ahol megint hetekig marad. Csak azért nem hónapokig, mert közben az jut eszébe, hogy
mégis biztosabb lesz Bem táborában, mint Mezõberényben.
De Petõfi már akkor is barátai terhére volt, mikor még nem kellett feleséget és gyermeket, meg annak a dajkáját is tartania. (Mert Júlia természetesen csak nem szoptathatott, s hogy291

felesége mellett dajkát is tarthasson, csak elvárhatta nemzetétõl ilyen nagy fia!) A magános, a
még fiatalember Petõfit ezért se bántotta az önérzet. Az azonban már annál jobban, ha barátai
nem voltak hajlandók a kedvéért áldozatokat vállalni.
Kölcsönt kérni mindig megalázó, meg nem adni vagy megadni nem tudni, még megalázóbb. De Petõfi önérzete se az egyiket, se a másikat nem érezte. Legalábbis annyira nem,hogy ha visszautasították, többé nem kért volna mástól, olyanoktól, aki még nem utasította
el. Annál kevésbé jutott Petõfi eszébe emiatt az, hogy ezután leszállítja igényeit, lemond felesleges kedvteléseirõl, ezután takarékos lesz s így gondoskodik róla, hogy hasonló megalázásoknak ne legyen többé kitéve.
Kért kölcsönt a dúsgazdag Pulszkytól, aki, noha (vagy talán inkább: mert) épp úgy lutheránus hittestvére volt, mint Kossuth, nem is válaszol neki. Ez bántja önérzetét, de azért nem
annyira, hogy az írásbeli eredménytelen kérelem után személyesen is fel ne keresse és élõszóval is ne kérjen. Pulszky így is elutasítja. Azt mondja neki, hogy igen sok a kiadása. Pedig
Pulszky felesége egy bécsi bankár lánya volt, de természetesen az is hittestvér, mert a bankárok még Bécsben is protestánsok voltak, ha nem voltak zsidók.
1848. november 28-i levelében azt írja Bajzának, mint „mélyen tisztelt tekintetes úrnak”(egyébként õ is hittestvér volt), hogy „azon szemtelenségre valék kénytelen vetemedni, hogy
Nagy Ignác úrtól pénzt kérjen kölcsön”. (Úgy tesz tehát, mintha erre a „szemtelenségre”
most vetemedett volna életében elõször.) Nagy Ignáctól se kapott, noha – november 28-ánkelt a levele – mindössze csak arra kérte, hogy „szíveskedjék mintegy negyven pengõ forinttal segélyemre lenni, minek visszatérítésére mindjárt felgyógyulásom után minden erõmet
fordítani el nem mulasztandom”.
Szintén lutheránus hittestvérét, Pákh Albertet 150 váltóforint erejéig kezességre kérte,hogy debreceni adóssága ne tegye lehetetlenné verseivel Pestre indulását. Pákh kezességét
meg is kapta, mert azt ígérte, hogy „ha térden állva kellene is házról házra koldulnom, mégisbizonyos lehetsz, hogy napjára (45 nap múlva) megküldöm az összeget”. Még azt is megkövetelte tõle, hogy „még csak kételkedni se tudj abban, amit mondok”. S ezt a nagy hangot
mindössze arra alapozta, hogy kezében volt verseinek kézirata, melyet Pesten ki szeretett volna adni. Milyen becsülete van annak, aki csak ezen a címen, ilyen hangon meri adni a becsületszavát?
A versek, tudjuk, csakugyan nagyon jók voltak, sõt örök értékûek, de viszont azt is tudjuk, hogy senki se vállalkozott kiadásukra, s mikor maga Vörösmarty vette kezébe a dolgot,
még neki sem sikerült kiadót találni rájuk. Vörösmarty aztán a Nemzeti Körrel adatta ki averseket, de még neki is és még így is csak véletlenül sikerült.
El kell tehát képednünk, hogy Petõfi mégis ennyire biztosan ígért s így szavát ilyen
könnyelmûen kockáztatta. Igaz, hogy most Vörösmarty jóvoltából és a sors különös kegyébõl sikerült megtartania szavát és így az õt önzetlenül felkaroló Pákh Albertet nem tetteanyagilag tönkre, de ez igazán csak egy hajszálon függött, s hogy ez a hajszál nem szakadt el,
az igazán nem Petõfi érdeme. Hogy becsületét erre a hajszálra merte akasztani, az feltétlenül
szégyene s becsülete könnyûségét bizonyítja.
„Úti levelei”-ben maga is azt írja, hogy „e kötet versben volt minden reményem. Ha eladhatom, jó, ha el nem adhatom, az is jó, mert akkor vagy éhen halok, vagy megfagyok, s vége lesz minden szenvedésnek”.
Dehogy is lesz jó úgy is, feleljük neki. Akkor ugyanis nemcsak minden szenvedésének,hanem a becsületének is vége lett volna, s ez csak nem jó és nem is mellékes? Akkor a becsületszavát is megszegte volna és Pákh Albert pénzének is vége lett volna, tehát Pákh Albert
becsapása lett volna az eredmény. S ez csak nem „jó” Petõfinek, sõt nem is közönyös? S lám,neki ez eszébe se jut. Õ csak magával törõdik, csak magát látja.
Petõfinek, mikor oly nyugodtan akart meghalni, egy nagy becsületbeli kötelessége isvolt, a becsület pedig még az ételnél is fontosabb, kivált olyan ember számára, akinek a be-292

csülete annyira „szentséges szent” volt. Petõfinek akkor az is becsületbeli kötelessége volt,
hogy se éhen ne halljon, se meg ne fagyjon, hanem tovább éljen, mert halála barátja anyagi kifosztását jelentette volna. Hiszen barátját egyenesen avval ugratta vele a kölcsönbe, hogy
„még csak kételkedni se tudj abban, amit mondok”. Furcsa tehát, hogy mégis azt gondolta,
hogy ha éhen hal, úgy is jó. Legalább nem szenved tovább s az adósságát se kell megadnia. A
hálátlanság, amit barátja s nagylelkû jótevõje iránt elkövet, még csak eszébe se jutott. Pedig
hát nem azt ígérte õ akkor, mikor a pénzt megkapta, hogy ha csak éhen nem halok, vagy meg
nem fagyok, akkor fizetek. Ha így beszélt volna, akkor Pákh nem kezeskedett volna érte.
(Most aztán legújabban Hatvany Lajos könyvébõl (Az igazi Petõfi) azt tudjuk meg, hogy Pákh
pénzét vissza se fizette. Az ellenkezõt Pákhék csak a költõ „becsülete” megmentésére állították.)
De Petõfi bõven csinált olyan adósságokat is, melyeket nem önként és nem baráti szívességgel hiteleztek, hanem amelyek kényszerbõl keletkeztek. Úgyhogy Petõfi egyszerûen nem
fizetett, mert nem tudott. Nagyon szívesen szokott õ ugyanis a más számlájára költekezni.
Sajátságos, hogy ebben a tekintetben is milyen naivul egyoldalú volt s milyen természetesnektalálta, hogy ügyet se vessen a maga szemében a gerendára, ellenben felháborodva botránkozzék a más szemében levõ szálkán.
Bajzának írt említett levelében például ezt írja: „L... csakugyan gazember. Kicsalt tõlem
vagy nyolc pengõ forintot Pesten létemkor s három pengõmmel most is tartozik.” L. tehát
gazember, közönséges gazember, mert nyolc forint adósságából eddig még csak ötöt adottmeg Petõfinek. Az azonban nem bántja ugyanennek a Petõfinek a becsületét és önmagát egyáltalán nem tartja miatta gazembernek, sõt még abban a meggyõzõdésben se akadályozza,
hogy olyan szentséges szent becsülete senki másnak sincs az országban, mint neki, hogy mikor Pápáról elköltözött, egyhavi díjjal adósan távozott szállásadójától. (Ferenczi, I., 243. o.)Igaz, hogy ezt az adósságot Szijj György, a megkárosított, megkérte és megkapta Petõfitõl, mint már országos hírû embertõl. Ez azonban nem érdem, mert ha nem teszi, Szijj
György uram végrehajtókkal hajtatta volna be rajta és melléje még telekiabálhatta volna veleaz országot s így tönkretehette volna oly féltve õrzött külsõ becsületét is. Petõfi helyzetében
ekkor már a legbecstelenebb ember is fizetett volna. (Csak Kossuth nem fizetett még ilyenkor se, mint láttuk.)
Elég szégyen azonban, hogy Petõfi itt is megvárta a fizetésre való felszólítást. Önként,
felszólítás nélkül nem fizetett akkor se, mikor már országos nevû ember volt. Sõt tartozása
annyira nem okozott neki lelkiismeret-furdalást vagy becsületbeli kérdést, hogy talán már
nem is emlékezett arra, hogy õ Szijj György uramnak tartozik. Akkor azonban, mikor Bajzának 1848. november 28-án L. gazemberségére panaszkodott, még nem volt Petõfi híres ember s így Szijj György felszólítása se történt meg, tehát akkor még õ is ugyanolyan gazember
volt, mint az a bizonyos L., aki neki tartozott, de nem fizetett. Sõt, mivel az a gazember nyolc
forint tartozásából ötöt már mégis megadott, õ azonban Szijj Györgynek akkor még semmit,
tulajdonképpen sokkal hitványabb volt, mint az a „gazember” L.
Petõfinek ezeket a Szijj György-féle megfizetett adósságait (melyek, mint látjuk, nem isvoltak mindig megfizetettek) gondosan kiemelik életrajzírói, hogy bebizonyítsák velük, hogy
a valóságban milyen korrekt és becsületére mennyire kényes ember volt ez a rossznak elhíresztelt Petõfi. Hogy azonban Petõfi közel se volt az a gáncsnélküli lovag, mert nem lett volna szabad megvárnia, hogy Szijj György keresse rajta a pénzét, hanem önként kellett volna
fizetnie, az nem jut eszükbe. Csak nem azért, mert õk maguk is csak ilyenfajta emberek? Pedig hogy Petõfi még akkor se fizetett mindig, ha felszólították rá, azt még életrajzaiból is kiveheti a kritikus olvasó. Például elõbb láttuk azt a 600 forintot, ami miatt még élete végén,tehát már híres ember korában is végrehajtást kellett volna indítani ellene. Bizonyára nem
azért, mert önként, vagy akár csak felszólításra is mindig fizetett annak, akinek tartozott.
Például hogy még Pápán is nemcsak Szijj Györgynek tartozott, akinek kivételesen meg
is fizetett (igaz, hogy itt is megvárta, hogy a fizetésre külön felszólítsa!), sejthetjük onnan,293

hogy mikor másodszor Pápára került, reggel éppen csípõig levetkõzve mosdott, mikor „mene
hozzája múlt évi házigazdája, kinek a lakbérben pár forinttal (mi az a „pár forint”) adósa maradt, s most követelte a tartozást”.
Petõfi zavarában így szólt hozzá: „Aber genieren Sie sich nicht?” [Nem zavarom Önt?]„Oh, nein, felelte amaz, ich bin bereit von Ihnen das Geld übernehmen, wenn Sie auch ganz
nackt wären.” [Ó, nem, kész vagyok a pénzt átvenni Öntõl, akkor is, ha teljesen meztelen.]Tartozását azonban kifizetni nem bírta. (Ferenczi: Petõfi életrajza, I., 296. o., de természetesen csak a jegyzetben, mert ez nem fontos, sõt egyenesen zavaró dolog.)Ebbõl egyúttal láthatjuk azt is, hogy Petõfi a hasonló jelenetekhez annyira szokva voltmár, hogy olyan hidegvérrel és cinizmussal viselkedett bennük, hogy még egy zsidó vigéctõl
is elég lett volna. De ebben az esetben arról sincs szó, hogy a pápai német vagy zsidó a pénzét Petõfitõl akár csak évek múlva, akkor, mikor már nagy ember lett a költõ, megkapta.
Aztán késõbb, színész korában, Kecskeméten, ugyanígy volt. „Háziasszonya – írjaFerenczi (I., 290. o.) – megsejtvén távozását, 7 váltóforint tartozásában lefoglalta egyetlen kímélt quäkkerét, min rendkívül haragra lobbant.” Ebbõl megint csak láthatjuk, hogy Petõfi
nemcsak adósságokat szokott csinálni, de azt nem is szokta megfizetni, s ha mégis kénytelenvolt, még õ volt felháborodva.
Mi, kik mindezt tudjuk, ugyancsak csóváljuk a fejünket annak az önérzetes hangnak ahallatára, melyet abban a kölcsönkérõ levelében láthatunk, melyet 1846. december 29-én intézett nem kevesebb mint 600 pengõ forint kölcsön ügyében „kedves druszájához”, gróf Teleki Sándorhoz. (Ez akkor volt, mikor Pulszkytól elõtte „csak” 500 forintot kért, hiába.)„Most mutathatod ki, ha van benned emberség. Életemben legeslegelõször fordultam
mágnáshoz, kímélj meg a szégyenpirulástól, mely a ragyánál jobban el fogja rágni képemet,
ha visszautasítasz... Ingyen el se fogadnám. Már annál csak büszkébb vagyok, hál’ Istennek.”Ezt a 600 forintot megkapta (állítólag meg is adta). Megkapta és megadta a Kubinyi Rudolftól 1847. április 24-ére kért 200 forint kölcsönt is. Amit megadott, azt életrajzírói, mint
mondtam, igen gondosan számon tartják, pedig mint Hatvanyból láthatjuk, legtöbbször ez iscsak pia fraus [kegyes csalás] Petõfi becsülete megmentésére.
Ugyanaz a Petõfi azonban, aki egy gróf Telekitõl ingyen el se fogadna pénzt, mert annál
sokkal büszkébb, „hál’ Istennek”, nagyon szívesen elfogadta azt a pénzt, amit Wachott Pozsonyban koldult össze számára, s azt is, amit utána Pesten gyûjtött neki az athenaeisták [enyomdában dolgozók] és a maga családja körében. (Ferenczi, I., 308. o.)Harminc pengõ forint jött össze, de azért Petõfi ekkor is volt olyan büszke, „hál’ Istennek!”,hogy mikor Szeberényinek ezt megírja, hangsúlyozza, hogy a gyûjtés „tudtomon kívül” történt.
Mikor Debrecenbõl megindult verseivel Pestre, az ottani diákok is gyûjtöttek számára
„kis összeget”. (Ferenczi, I., 348. o.) Egészen koldulás jellege lehetett a dolognak, mint a„kis összeg”, ami összejött, mutatja. Pákh Albert pedig, mikor Debrecenben elváltak egymástól, a már tárgyalt 150 forintos kezességen kívül, mert enélkül Debrecent el se hagyhatta volna, még hat ezüst húszast is csúsztatott a zsebébe, s bár ez természetesen nem kölcsön volt,
hanem alamizsna, Petõfi mégis elfogadta, mert a hat húszas természetesen fontosabb volt
számára, mint a büszkeség.
Útközben Egerben Tárkányi Bélához tér be, s noha õ „papfaló” (Illyés) volt, Tárkányi pedig
pap, mégse bántotta önérzetét, hogy alamizsnát fogadjon el tõle, sõt egyenesen azért tért be hozzá, hogy kérjen. „Igen megszorultam, írja neki (mert mikor elõször kereste, nem találta otthon).
Addig legyen Ön szíves nekem útravalót szerezni, mellyel Pestig elmehetek.” (Ferenczi, 350. o.)Ha én gyûlölök valakit vagy valakiket, mert a sötétség képviselõinek tartom õket, akkor
legalább õtõlük nem kérek alamizsnát. Petõfi önérzete, mint láthatjuk, ezt is megengedte. Pedig az önérzet ekkor is éppen eléggé megvolt benne, mert még Tárkányinak is ezt írja ugyanekkor: „Ne ütközzék meg e kvázi parancsoló hangon, de bár nagy szükségben vagyok, nem
koldulok.”294

Lángelméje ellenére is sajátságosan együgyû lélek volt ez a Petõfi. Azt hitte, hogy ha valaki koldul, de kijelenti, hogy nem koldul, sõt parancsoló hangon koldul, akkor már nem koldul s rendben is van már minden. Vagy – úgy látszik – úgy értette a dolgot, hogy õ, ha kér,
akkor se alázkodik meg, hanem parancsoló hangon kér. De ez meg még rosszabb, még fonákabb, mert az ugyan szép és felemelõ, ha valaki jót tesz mással, de finomságból és hogy aszegény önérzetét kímélje, úgy tesz, mintha õ lenne lekötelezve, hogy a megszorult ember elfogadja tõle. Annál fonákabb, sõt visszataszítóbb azonban, ha az, aki megszorult s ezért kér,az viselkedik úgy, hogy tekintse valaki megtiszteltetésnek, hogy õ kér tõle.
Egerben is gyûjtést rendeztek részére a kispapok, hogy tovább tudjon menni, illetve,
hogy ne kellejen gyalog mennie. Természetesen most is elfogadta a gyûjtött összeget. Pestre
megérkezve Sass István adott neki ruháiból, mert „különösen felsõruhája úgy el volt nyûve,hogy sajátjával kellett kicserélnie”. (Ferenczi, I., 353. o.) Petõfi nagy önérzete ezt is elfogadta.
Itt említem meg, hogy régebben, vándorszínész korában, 1842. november vége felé szintén maga írt Domanovszkynak Pápára, hogy „ne hagyják elveszni, gyûjtsenek számára 10pengõ forintot, mivel kisegítené magát”. Ekkor is gyûjtöttek (Ferenczi, I., 272. o.), s ha maga
kérte, világos, hogy el is fogadta, mikor megkapta.
Ha mindez a sok szégyen és megaláztatás hibája nélkül tisztán a sors csapásából érte volna, akkor is ellenszenves lenne a gróf Telekinek írt hetvenkedés, hogy ingyen el se fogadná.
Mert hiszen nem 600 forintot, hanem még filléreket is nemcsak elfogadott, hanem kért, s
nemcsak grófoktól, hanem hozzá hasonló szegény diákoktól.
Meg kell azonban állapítanunk, hogy ha Petõfi nemes értelemben lett volna önérzetes, akkor
nem kellett volna magával ilyen szégyenletes ellentmondásokba keverednie és magát így megaláznia. Ha tudott volna lemondani, ha szerény, kisigényû, takarékos és elõrelátó lett volna, akkor
sose kellett volna magát ilyen szégyenletes megaláztatásoknak kitennie. Akkor az igazságnak
megfelelõen is eldicsekedhetett volna, legalább önmaga elõtt, mert mások elõtt hetvenkedni
akkor se illett volna, hogy õ ingyen soha senkitõl el nem fogadott semmit; ha kölcsönkért,
akkor is mindig megadta. Sõt akkor kölcsönt nem is kellett volna soha senkitõl kérnie.
Hogy azonban nem így volt, annak az volt az oka, hogy Petõfi csak nagyhangú kijelentéseiben volt önérzetes (melyeket azonban – láttuk – tettei nemegyszer megcáfoltak, sõt nevetségessé tettek), annyira azonban nem, hogy önérzete kedvéért, könnyelmûségén, költekezõ
hajlamán vagy nagyzolásán is uralkodni lett volna hajlandó. Akinek azonban az önérzete
nem ér meg annyit, hogy miatta például egy-egy mulatásról lemondjon, az csak mondja magáról, hogy önérzetes, de valójában nem az, s az ilyen ember azt is megérdemli, hogy kicsúfolják a nagy „önérzetéért”.
Például esténként már selmeci diák korában gyakran kimaradt s eladogatta holmijait,hogy színházba mehessen. Pedig hát akkor a selmeci színház nem is magyar, hanem német
színház volt. (Ferenczi, I., 109. o.) Szállásadója ekkoriban egyenesen azt írja haza apjának,hogy fia korhely és kicsapongó. (I., 132. o.)
Mikor Pápán Jókaival és Orlaival az önképzõkörben hét aranyat nyertek jutalmul, a hét
közül egyet mindjárt el is mulattak a „From zsidónál”. Mikor aztán utána hazamegy szegényszüleihez, megkínálja ugyan õket „a még meglevõ két arannyal”, de azokat nem bírta rávenni, hogy elfogadják tõle. Én azonban attól félek, hogy ha elfogadták volna, Petõfi akkor iselõbb-utóbb visszakérte volna tõlük. Petõfi ugyanis csak úgy tudott nagylelkû lenni, ha nem
került áldozatba, de úgy már nem, hogy miatta egy jó mulatásról, vagy akárcsak egy nagyzoló gesztusról is le tudott volna mondani. Emiatt pedig neki arra a nagylelkûen elajándékozott
két aranyra utána még százszor is szüksége volt. Hiszen másképp gyalog kellett volna elhagynia a szülõi házat. Bizonyára ezért is nem fogadták el tõle.
„Annyit nem jövedelmezett a jutalomjátékom – írja késõbb, színész korában Pákhnak –,hogy az adósságomat kifizethettem volna belõle, hanem arra elég volt, hogy egy víg napot
csapjak belõle magamnak.” (Ferenczi, I., 284. o.)295Késõbb is, mikor Pestrõl Mezõberénybe utazott, „az éjet átmulatták és reggel megfogyatkozott pénzén fogadott fuvarost”. (Ferenczi, I., 317. o.). De azért Debrecenbõl, mikor a kölcsönt kéri tõle, Nagy Ignácnak írt levelében a legnyugodtabb lelkiismerettel és a legtisztább
meggyõzõdéssel emlegeti „a balsorsot”, „mely engem már négy év óta példás állandósággal
környékez”. (Ferenczi, I., 325. o.)
Még azt is megtette, hogy annak a Pákhnak, aki Debrecenben szinte az utcáról szedte fel,lakásába fogadta, 150 forinttal kezeskedett érte, indulásakor hat húszast csúsztatott a zsebébe,késõbb Pesten mégis elköltötte azt a négy forintját, mely Pákhnak egy cikkéért járt és amelyet helyette õ vett fel, mert „szüksége volt rá”. (Ferenczi, I., 364. o. jegyzete)Újabban divat lett azt hangsúlyozni s a legszélesebb közönség már teljes egészében tudomásul is vette, hogy nagy tévedés azt gondolni, hogy Petõfi lump volt, vagy akárcsak hogy
szeretett iddogálni. Épp az ellenkezõ igaz: alig ivott. A bordalaiban olyan mesterien lefestettmámor nála nem volt valóság.
Nem mondom én sem, hogy ez az állítás valótlan és hogy Petõfi züllött korhely lett volna. Már csak azért is bajosan lehetett így, mert az idült alkoholizmus nem fiatalemberek bûneszokott lenni, hanem éltesebbeké. Akinél fiatal korban történik ilyesmi, az terheltség jele, sbár Petõfi is kétségtelenül abnormis idegalkatú ember volt, alkohol tekintetében ez az abnormitás nem nyilvánult meg nála.
Ahogyan azonban hasonló esetekben már szinte szabály, hogy egy történelmi tévedést
úgy szoktak megcáfolni, hogy az ellenkezõ végletbe csapnak át: Borgia Lukréciából, akit azelõtt a nõi romlottság elrettentõ példájának tartott mindenki, egyenesen nõi ideált csináltak
(se az egyik, se a másik nem igaz, hanem az igazság a kettõ között van), Görgeybõl, a gyûlölt
és megvetett árulóból pedig példás hazafit és a világ egyik legtehetségesebb hadvezérét csinálták (az igazság itt is a középúton van), épp úgy a régen korhelynek gondolt Petõfit is megtették a szolidság és mértékletesség példaképének. Az igazság itt is középen van. Petõfi nem
volt idült alkoholista, de nem volt annyira szolid és mérsékletes se, hogy e tekintetben különösebben dicsérgethetnénk. Fiatal kora ellenére volt õ még részeg is nemegyszer.
Tagadhatatlan – most láttuk rá a bizonyítékokat –, hogy mulatni és éjszakázni szeretett s
ilyenkor sok pénzt is elpucolt még olyankor is, mikor pénze nem volt. S bár ez még nem bizonyítja egyúttal azt is, hogy ilyenkor reggelre mindig tökrészeg volt, de azt feltétlenül, hogy
ivott. Antialkoholista ember nem érzi jól magát ivók társaságában, de alkoholmámor nélkül
nem is lehet ott kibírni egész reggelig. Hogy Petõfi ivott és ivott annyit is, hogy meglátszott
rajta, azt még olyan életrajzaiból is kétségtelenül meg lehet állapítani, melyek bort nem kedvelõ voltát bizonygatják.
Mikor például Pápán azt az említett aranyat (a hétbõl) elmulatták (ne felejtsük el, hogyez az arany mai pénzben megfelel körülbelül ezer forintnak, tehát éppen elég õrült mulatás
volt ez középiskolás diákoktól és az „a From zsidó” ugyancsak sokat keresett rajtuk), még
Ferenczi is azt írja (I., 256. o.), hogy a mulatás „olyan jól sikerült”, hogy még a mulatók legszolidabbját, Lantay Sándort is (tehát nem Petrovics Sándor volt köztük a legszolidabb) karonfogva kellett szállására vinniük, holott maguk is mámorosak voltak. Petõfit tehát szintén
úgy kellett volna hazavinni, mégpedig õt nem is lehetett egyszerûen csak karonfogva, hanem
eszerint még nagyobb segítségre szorult.
Aztán ugyancsak a Petõfi-szeretõ Ferenczi szerint (I., 261. o.) Mezõberényben 1842õszén Orlaival is „mámorosan kerülvén fel a pincébõl, a présházban várták be, míg a borgõz
a fejükbõl elpárolgott”. Pedig hát tudvalevõ, hogy az Alföldön, különösen pedig az Alföld tiszántúli részén nem nagyon termelnek bort. Mit csinált volna hát Petõfi, ha borvidéken laktak
volna Orlaiék?
1843. január 11-én is, mikor mint vándorszínész, társaival Dunapentelénél átkeltek a folyón, a csapszékben annyi melegített paprikás bort ittak, hogy „magas kedvük kerekedik” (tehát részegek lettek) tõle. (Ferenczi, I., 275. o.) Mivel Ferenczi elbeszélésébõl egészen jól

296

látható, hogy ez a „magas kedv” éppen Petõfiben tombolt köztük a legjobban, nem valószínû,hogy ez azért történt volna, mert õ ivott köztük a legkevesebbet. Estére – írja Ferenczi – elérték Szabadszállást, „ahol mint kunfiak Szuperrel (egy másik színész; az egyik „kunfi” tehát
Petrovics volt, a másik Szuper) mulatva töltötték az estét”. Petõfi tehát még vándorszínész
társai között is a legtöbbet ivott és a legnagyobb mulatók közé tartozott.
Hogy láthassuk, milyen furcsa egy önérzet lehetett az a Petõfi-féle önérzet, külön meg
kell jegyeznünk, hogy azon a pápai From zsidónál való mulatozáson, melyen egy éjszaka
vagy ezer kommunista forintot mulattak el társaival, Petõfi kölcsönkért ruhában jelent meg.
Olyan szegény volt ugyanis ez a mulatni szeretõ diák, hogy még tisztességes ruhája se volt.
(De ahelyett, hogy a kapott aranyon ruhát vásárolt volna magának, a From zsidóhoz ment
mulatni.) Az úri diákok egyikétõl kölcsönkért ruha igen elegáns volt: sötétzöld „quäkker”-bõlállt zománcos ércgombokkal, fekete mellénybõl, nadrágból és fényezett cipõbõl, melyhez
Kozma Sándor adott még nyakkendõt és kesztyût, egy harmadik jóakaró pedig fehér cilindert(!), hogy az elegancia egészen tökéletes legyen. (Ez volt Petõfi demokráciája!)E mulatás után vérig sértõ megaláztatás érte Petõfit. A tivornyát ugyanis még másnap isfolytatták s Petõfi erre az újabb mulatásra is a kölcsönkért eleganciában jelent meg (nem isjelenhetett meg másban). Megjelent azonban ott ekkor már a ruha gazdája is és olyan durván
követelte Petõfin a ruháját, hogy a költõ „megaláztatásán keservesen zokogva, kétségbeesve
borult barátja karjaiba”. (Ferenczi, I., 256. o.) De hát miért nem gondolt arra, hogy az a ruhaa gazdájának is kell s ilyen célból kölcsönkért ruhát nem szokás napokon át hordani.
Magunkfajta emberrel ez a megaláztatás egyébként se fordulhatott volna elõ, mert elõször is nekünk lett volna ruhánk, mert ha aranyhoz jutottunk, azt nem mulatásra költöttük
volna. Másodszor, mert mi, ha szegények vagyunk, akkor nem is akarunk gazdagnak látszani, s így, ha nincs hozzá való ruhánk, akkor kétszeresen nem megyünk mulatni. Nekünk azönérzetünk is sokkal nagyobb annál, semhogy más elegáns ruháját kérjük el és öltsük magunkra. Harmadszor Petõfi helyében nekünk nem is lett volna szükségünk kölcsönkért ruhára, mert mi nem is mentünk volna mulatni. Az akkor levõ kis pénzünk birtokában mi a jövõre
gondoltunk volna. Mi késõbbre is igyekeztünk volna megõrizni önérzetünket a kölcsönkérés
és még inkább a megadni nem tudás megaláztatásaitól.
A büszke Petõfinek azonban mindez nem ért meg annyit, hogy miatta egy mulatásról isle tudott volna mondani. Az õ önérzete csak abban állt, hogy mikor koldult, hangsúlyozta,
hogy nem koldul; hogy õ koldulni is parancsoló hangon szokott és koldulás közben is sértegette azt, akitõl koldult. Ha aztán emiatt nem kapott, akkor megállapította, hogy õt a sors üldözi, nem pedig maga üldözi magát.

Gonoszlelkûség
Petõfi életében a szülõk iránti õszinte szeretete és a papnövendékbõl lett hajdani katonabajtársa iránti megható ragaszkodása jó lélekre vall. Azonban ennek ellenére nemcsak a beteg idegalkattal együtt járó túlzott önzést, hanem egyenesen bizonyos gonoszlelkûséget, sátániságot is meg kell állapítanunk róla. Politikai elve volt például – nem én állapítom meg,hanem Ferenczi (III., 224. o.) –, hogy „a királyt nem kell szeretni, el kell ûzni, sõt meg kellölni”, tehát iránta való gyûlöletében egész a gyilkosságig megy.
„Ez a gondolat, mely 1848-ban a márciusi napok végén elõször „A királyokhoz” címûkölteményében még viszonylag szelíden nyilatkozott, folytonos fokozódó szenvedélyességgel ismétlõdik költeményeiben.” (S még azt mondják, hogy túlzás 48-at a kommunizmussal
egy kalap alá venni!) „Az „Akasszátok fel a királyokat” 1848. december 10-e táján a királygyilkolás buzdításáig megy, melyben maga lenne a fõszereplõ.” Petõfinek ezt a versét még
Ferenczi is „borzalmas költeménynek” nevezi és azt írja, hogy Petõfit „az okozott visszahatás297

(mert láttuk, hogy valósággal az egész ország felindult ellene emiatt, még a Tiszántúl kálvinistái is) egy idõre elhallgattatja ugyan, de azért e hónapokban mintegy nekikészülve, folytonírja a királyok elleni költeményeit”.
Gõgje, elbizakodottsága is sokszor egészen sátáni. 1848 nyarán egy beszélgetés alkalmával Tompának azt mondta, hogy „egyéb hivatalt a hadügyminiszterségnél föl nem vállalnék”(el lett volna látva a szegény ország, ha egy Petõfi lett volna a minisztere!), s mikor erre
Tompa „jót kacagott, összezörrentek és kedvtelenül váltak el”. (Ferenczi, III., 155. o.) Jól látható tehát, hogy Petõfi éppen nem tréfából beszélt. Azonban ez még csak legfeljebb gyerekesönteltségét és felelõtlen fecsegését mutatja, melyet úgyis önmaga alaposan megcáfolt azzal,
hogy a hadügyminiszterség helyett, melynél alacsonyabban nem adta, a századosságot is szívesen vállalta, sõt még kilincselt is érte hónapokon át.
Sokkal sátánibb ennél, mikor Úti leveleiben, tehát a nyilvánosság számára, így ír: „Egy
pár gyönyörû verset írtam, az igaz, de ez engem legkevésbé sem vigasztal. Tréfának ne vedd,
ha azt mondom, hogy gyönyörû versek. Komolyan merném állítani, hogy ezek a magyar költészet legszebb gyöngyei közé sorozhatók, de e szólás már egészen frázissá vált, azért csak
lealacsonyítanám verseimet, ha ezt rájuk alkalmaznám. Divatba jött a szerkesztõknél minden
szemét fejben termett bolondgombát drágagyöngynek nevezni. Gazságból teszik ezt vagy
csak ostobaságból, nem tudom. Uramfia, ha már a Hiadorok is drágagyöngyöket írnak (kedvelt, felkapott költõ volt Petõfi korában ez a Hiador, aki egyébként pap volt, de késõbb hitehagyott lett), akkor én verseimet kavicsoknak vagy cseresznyemagoknak keresztelem vagy
akárminek, csak drágagyöngyöknek nem. És Hiadort még velem hasonlítgatják! Teremt’úgyse! – bosszankodám, de restellek. Megvallom, sokat vétettem egyik-másik irodalmi léhûtõnek, de annyit mégsem, hogy ilyen csúfot ûzzenek belõlem.”Ez a gõg és hányavetiség már igazán sátáni. Még akkor is, ha az, amit mond, egyébként
igaz, mert hol van ma már Petõfi hajdani vetélytársa, sõt állítólagos felülmúlója, Hiador?
Láttuk, milyen jó volt Debrecenben Petõfihez Pákh! Igaz, hogy a most elbeszélendõ eset
még a 150 váltóforintért való kezessége és a hat ezüsthúszasnak zsebébe csúsztatása elõtt történt, de Petõfi azt, amit elbeszélni fogunk, megtette volna Pákhkal mindezek után is, mert hiszen ez is már az után történt, hogy Pákh õt az utcáról felszedte és befogadta. Debrecenbenelõször úgy találkoztak ugyanis, hogy mikor egyszer Pákh november végén baráti körbõl estea szokottnál késõbben érkezett haza, egy, „a kiskapuban vacogó, didergõ, fehér nadrágú, vékony lebernyegébe burkolt alak szólítja meg”. Petõfi volt.
„Hozzád jöttem, barátom, hogy ha meghalok, legyen, aki eltemessen.” „Pákh megölelte alesoványodott, beesett arcú, sápadt költõt, bevitte magához, s néhány napig, amíg valamivel
jobban lett, magánál tartotta, némi ruhanemûvel látta el és pénzzel is segélyezte.”
Ezek után történt, de még ott Debrecenben, tehát hamarosan, hogy a már meggyógyult,de még mindig nélkülözõ, koldusszegény Petõfinek Pákh lakásában megtetszett „egy darab
nemzeti színû szalag, melyet Pákh egy nõtõl kapván, becsben tartott és ismételt kérésére sem
adta oda neki”.
Petõfi azonban egyszer, mikor Pákh nem volt otthon, holmijai közül elõkereste a szalagot és kalapja mellé tûzte. Pákh természetesen megsértõdött, mikor meglátta és szemrehányó
levelet írt neki, amiért távollétében fiókjában kutatott és azt felforgatta. De úgy látszik, hogymég így is olyan kíméletes volt, hogy nem azt kifogásolta, hogy hogy merte távollétében fiókját kinyitni, hanem csak azt, hogy tartalmát miért hagyta összehányva.
Erre Petõfi másnap elmegy hozzá, egy összehajtogatott papírlapot tesz asztalára és utána
szó nélkül eltávozik. A lap „Végszó Pákhhoz” címû költeményét tartalmazta, szövegében
többek közt ilyen „gyöngédségekkel”: „Isten veled, te elpártolt barát, veszett ebként ki szívem megmarád, Isten veled”.
Ilyen volt Petõfi, aki emellett – úgy látszik – még arról is szentül meg volt gyõzõdve,hogy az a „veszett eb”, mely barátját megmará, ez esetben nem õ, hanem csakugyan Pákh

298

volt. Pákh azzal felelt, hogy utána felkereste s kiengesztelte Petõfit. A költõ utána ismét csak
nem talált semmi furcsát abban, hogy ezt a veszett ebet az említett 150 váltóforint erejéig kezesének felkérje (merte volna csak megtagadni: ismét megállapította volna róla, hogy veszetteb, aki õt megmará), sõt hogy utána Pesten még Pákh pénzét is fel ne vegye és el ne költse.
Aztán hogy bánt ez a Petõfi Vörösmartyval! Láttuk, Vörösmarty hogy felkarolta, mikorverseivel alamizsnapénzen Pestre érkezett s hogy tisztán neki köszönhette, hogy versei megjelenhettek s így lett belõle valami. Nélküle éhen pusztult vagy öngyilkos lett volna. Mikor
aztán ugyanez a Vörösmarty, nem ugyan „pecsovics” lett, hanem csak „Kossuthtal szavazott”, vagyis csak feltétellel volt hajlandó a Pragmatica Sanctióból folyó nemzeti kötelességek elismerésére, de legalább így hajlandó volt (láttuk már azonban, hogy ez is törvénytelen
dolog volt, mert azokat az alkotmány alapján feltétel nélkül kellett volna teljesíteni), Petõfi
azonban erre még feltételesen se volt hajlandó, mert õ mindig a legszélsõségesebb álláspontot képviselte, akkor rögtön durva verset írt jótevõjéhez és „atyjához”, Vörösmartyhoz, ésmegállapította, hogy „nem én tépem le homlokodról, magad téped le a babért!”Természetes, hogy minden józan ember elhûlt e vers olvastára. Pedig hát azokat a megrázó részleteket a közvélemény nem is tudta, amelyek közepette Vörösmarty Petõfinek nemcsak a becsületét, hanem életét is megmentette, hanem csak azt látta, hogy egy fiatalember
ilyen durván és ilyen fölénnyel támad neki a nemzet legnagyobb költõjének, aki akkor már
meglett ember volt.
Jókai, aki akkor Petõfivel együtt szerkesztette az Életképeket, nem is engedte meg neki,hogy ezt a versét lapjukban közölje, s mikor elutazott, Petõfivel megígértette, hogy távollétében sem közli. Petõfi ezt megígérte, aztán Jókai távollétében mégis közölte (Ferenczi, III.,265. o.). Emiatt aztán Jókai össze is veszett vele, mégpedig most már örökre. Láttuk, hogy
Gárdonyi feljegyzése szerint milyen ingerülten, sõt bizonyos rejtett gyûlölettel szokott róla
Jókai még öreg korában is beszélni (ordináré fráter stb.).
Mindez ezek után érthetõ is. Vörösmarty is olyan választ adott neki, melyen okulhatottvolna, ha egyáltalán nevelhetõ lett volna. „Õ engem vétkes politikusnak tart, én õt igen gyarlónak és könnyelmûnek” – volt Vörösmarty válasza. Jellemzõ, hogy mikor hazaérkezése utánJókai szemére hányta a távollétében és ígérete ellenére szava megszegésével történt közlést,Petõfi azt felelte, hogy „õ arról nem tehet; õ úgy született”. Tehát terheltségével védekezett.
Hogy csakugyan az idegzete kívánta meg a kíméletlenséget is (mellyel egyúttal feltûnési
viszketegét is akarta szolgálni), mutatja, hogy mikor elsõ verse megjelent, ez mondhatatlanul
boldoggá tette („elragadtatását elsõ költeménye megjelenésén többen rajzolják” – írja Ferenczi), mégis így írja meg 1842. július 7-én Szeberényinek: „Nekem az Athenaeumban jöttki egy versem (nem tudom, olvastad-e, saját nevem alatt), azonban ez az elsõ és utolsó vers,
melyet tõlem lát a világ”. Tehát a nagy örvendezés mellett mindjárt a kiábrándulás és világfájdalom is elfogta.
Ide tartozik az is, hogy igen szeretett vitatkozni, mert szeretett feltûnni és fölényes lenni,de éppen ezért mindig feltétlenül neki kellett igazának lenni. Könnyebb lett volna a sarkcsillagot helyérõl kimozdítani, mint õt más véleményre téríteni. De például pápai diák korában
Kerkápolytól, aki éles, hideg logikájával többször megszégyenítõen legyõzte, valósággal
„rettegett”, s vele sose kezdett többé vitába. Nem az igazság megismerésére törekedett tehát,
hanem csak gõgje megalázásától, azaz attól félt, hogy ismét alul talál maradni.
Mikor Selmecen már sok volt a rovásán és apja azzal fenyegette, hogy leveszi róla a kezét, akkor is ezt mondta daccal ( pedig ekkor elõször látták könnyezni): „Kegyelemért esedezni atyámnál sem fogok”. Mikor pedig apja valóban levette róla a kezét s többet nem akart
róla tudni, Sárkány Sámuelnek, aki Pesten az utcán találkozott vele és Petrovicsnak szólította, azt felelte: „Csalódik Ön, én nem vagyok Petrovics”. (Apja elleni gõgös dacát akarta vele
jelezni.) Erre Sárkány azt felelte neki: „Ne tréfálj, Sándor, hiszen fogad is elárul!” (Említettük már, hogy Petõfinek rendellenes fogai voltak.)299

„De úgy van barátom, viszonozta, én nem vagyok többé Petrovics, hanem Petõfi.” (Tehát
ekkor még neve megmagyarosítását is az apjával való dacolással okolta meg, nem pedig a
hazafisággal.) „Atyámmal keményen meghasonlottunk – kitagadtuk egymást.” (Milyen gõg!
Ezzel is jelezni akarta, hogy egyenrangúnak tartja magát apjával. Nem az tagadta ki, hanem
kölcsönösen tagadták ki egymást.)De viszont ugyanez a gõg nem akadályozta meg abban, hogy mikor Selmecet kénytelenvolt otthagyni, Pesten, a Vörös Ökörben, hogy becsaphassa a vendéglõst és ott tõle ingyen ellátást kaphasson, azt ne hazudja neki, hogy hazamenõben van az ünnepekre és apját ebben akocsmában (hova apja szokott szállni) fogja megvárni. Úgy viselkedett tehát, mint közönséges szélhámos. De – szerencsétlenségére – akkor véletlenül apja is Pesten volt és vele isösszetalálkozott. Neki azt hazudta, hogy a tanárok küldték haza az ünnepekre és hogy levelet
is hozott tõlük, de az a ládában van, a láda pedig ennél meg ennél az ismerõsnél van stb.
Pedig hát Petõfi ekkor már nem volt kisgyerek, hiszen mikor Selmecre beiratkozott, már akkor is tizenöt és fél éves volt. De viszont „nem érthetõ okból” (Ferenczi ugyanis nem akarja érteni
a dolgot), ott is 17 évesnek diktálta be magát. A nem érthetõ ok azonban nagyon is érthetõ:ugyanaz a többnek látszani akarás mûködött benne, mely akkor, mikor apja kitagadta, azt mondatta vele, hogy õ már nem Petrovics, nem az apja fia és hogy kölcsönösen tagadták ki egymást.
Bizonyára az is nemcsak magyar érzésbõl (mert hiszen legfiatalabb éveiben ez az érzés
még nem nagyon jelentkezik nála s legelsõ versei között is alig akad hazafias tárgyú (Ferenczi, I., 346. o.)), hanem a közönségestõl, az átlagtól mindenáron való elütni akarásból isfolyt, hogy a selmeci lutheránus tótok között tüntetõleg úgy szerepelt, mint „kunfi” s tót osztálytársaival még csak szóba se állva csak az ott is megtalálható pár magyar fiúval barátkozott. Le is tagadta, hogy szláv származású (Ferenczi, I, 89. o.). Még azt is letagadta, hogyKiskõrösön született (mert az tót falu).
Pedig hát ez a hazugsága egészen felesleges volt, mert ott Selmecen aligha volt valaki
akkor, aki tudta volna, hogy Kiskõrös nem épp oly színmagyar, mint amilyen például Nagykõrös. Hol szabadszállásinak, hol kiskunfélegyházinak mondta magát még hivatalosan is. A
pápai anyakönyvekben például hat beírás közül négyben Szabadszállás szerepel származása
helyéül. Nem tévedés volt ez, hanem tudatos írásban való hazudás, mert mikor szemére
hányták, hogy miért mond valótlan adatot, azt felelte: „mert bánom, hogy tótok közt születtem”. (Ferenczi, I., 32. o.) Pedig hát nemcsak „tótok között”, hanem tótnak is született.
Látjuk tehát, hogy büszkesége, vagy ha tetszik, hazaszeretete nagyobb volt igazságszereteténél s eszébe se jutott az, hogy ha valaki „bánja” is, hogy tótok közt született, azért akkor
se szabad neki azt hazudni, hogy magyarok között született.
Láttuk, hogy a hazugságnak nagyobb igazságlátszata legyen, vándorszínész korában –mikor legkevésbé volt pénze – a Kiskunságba érve, azon az örvendetes címen, hogy õk is
kunfiak, egyik társával, Szuperrel, mindjárt különmulatást rendeztek. Így aztán már csak elkellett hinnie mindenkinek, hogy csakugyan kunfi az a Petrovics meg az a Szuper?
Ez természetesen még nem sátániság, csak az erkölcsi érzéknek bizonyos mérvû fogyatékossága. De hogy mindenkivel összeveszett, hogy mindenkit megmart, akivel dolga volt, az
már az. Láttuk, hogy bánt Pákhkal, hogyan Vörösmartyval. Szemere Miklós se tudta neki avele való viselkedését soha megbocsátani s „még a költõ halála után se tudott róla némi ingerültség nélkül szólani, amint ez Pajorhoz intézett levelébõl 1863. június 14-érõl világos”.
(Ferenczi, II., 109. o.) Hogy Jókai is milyen alig leplezett ellenszenvvel beszélt róla még halála után egy fél századdal is, már láttuk.
Ma már régen megállapította az irodalomtörténet, hogy Szendrey Ignác közel se viselkedett oly ridegen és meg nem bocsáthatóan akarata ellenére férjhez ment leánya és veje iránt, shogy „egy kis közeledés könnyen elsimíthatta volna a múltat”. (Ferenczi, III., 174. o.) Értékes, úri házat is vett részükre Debrecenben (mert egész jól megállapítható, hogy az ott vettházat tulajdonképpen Petõfiéknek szánta). Késõbb pedig (Szendrey csak 1895. szeptember300

26-án halt meg 95 éves korában), mikor már Petõfi világhírû lett s így nagy dicsõséget hozott
apósára, s mikor már ugyancsak oka lett volna, hogy örüljön világhírû vejének, ha csak az ellen lett volna kifogása, hogy a võ nem elég elõkelõ s mert nincs biztos állása, nem pedig mintember és mint jellem ellen is. Ha néha emlegették elõtte Petõfit, azt jegyezte meg: „Nagyköltõ lehet, derék ember is, de velem nagyon rosszul bánt. Emléke most is fájdalmat okoz”.
(Ferenczi, III., 174. o.) Ez Szendrey másik leánya férjének, Gyulai Pálnak „szíves közlésén”
alapul Ferenczihez.
Az is érdekes és sokat mondó adat, hogy mikor az ötvenes évek elején Petõfiné már Horváth Árpádné lévén, az a hír terjedt el, hogy Petõfi él, itt lappang Pest megyében, összeesküvést szõ és felesége csak azért szerepel Horváth Árpádnéként, hogy nagy férje életben
levésérõl ezzel is elterelje a figyelmet, ezért a rendõrség Szántófy Antal plébánost, akiPetõfinét Horváth Árpáddal megeskette, hivatalosan felszólította, hogy milyen címen eskettette meg Petõfinét Horváth Árpáddal s milyen bizonyítékai voltak Petõfi haláláról, a plébános 1853. december 29-én kelt jelentésében, mint „szentlipótvárosi plébános”, elsoroljaPetõfi halálának bizonyítékait, aztán ezt írja: „De még jobban meggyõztek engem Petõfi haláláról az erkölcsi okok. Petõfi köztudomás szerint (!) kíméletlen dühöngõ (!) volt – aki azonban õrjöngve szerette feleségét – és hûtlen nején bizonyosan bosszút állt volna. Ha tehátPetõfi feleségének csak sejtelme is lehetett volna arról, hogy férje még él, semmi esetre se
mert volna második házasságra lépni. Petõfi pedig, ha életben maradt volna, semmi esetre semulasztott volna el életjelt adni magáról, már csak azért sem, hogy a törvénytelen házasságot
szétrombolja.” (Mikes és Dernõi Kocsis: Szendrey Júlia, 130. o.)
Egy pesti plébános tehát Petõfi halála után négy évre mint köztudomású dologra hivatkozik arra, hogy Petõfi „kíméletlen dühöngõ” volt. Láttuk már, hogy az 1848 márciusa utáni
hónapokban azt is híresztelték Pesten, hogy megõrült.
Hát azt meg hogy lehet összeegyeztetni Petõfi oly szeplõtlennek hitt becsületével, hogy
mikor Selmecen apja fenyegetését megtudta, hogy leveszi róla kezét, kijelentette, hogy ezek
után nem marad tovább az iskolában, hanem világgá megy s Szeberényi kérdezte tõle, honnan veszi az útra a pénzt, ezt felelte: „Elmegyek a pápista paphoz és azt mondom neki, hogy
Vácra, a püspökhöz akarok menni, mert áttérek a katolikus vallásra.” Erre „mindketten nevetni kezdtek s ettõl kezdve helyzetének csak nevetséges oldalát látta”.
Amit azonban látszólag csak tréfából mondott, meg is tette. Valóban elment utána a plébánoshoz és az említett, egész hivatásos csirkefogókra valló módszerrel kicsalt tõle egy tallért.
Ezen aztán Zuán cukrásztól süteményt és likõrt vásárolt és elmenetele estéjén búcsúlakomát
tartottak belõle. (Ferenczi, I., 132-133. o.) Tehát még ahhoz se volt lelki ereje, hogy legalább
ezt a szélhámossággal szerzett pénzt útiköltségére fordította volna. Igaz, hogy az így szerzett
pénzhez ilyen elköltés is illett, mert ebül szerzett jószág ebül vész.
Mivel ezt az „adomaszerû esetet” (a kegyes Ferenczi tehát csak adomát lát benne) „mindkét Szeberényi megtörténtnek állítja” s kívülük még Kemény János is tud róla, még a Petõfit
minden áron kimosni akaró Ferenczi is kénytelen azt mondani, hogy „ennyi tanú elõadására elkell hinni a költõ e csínyjét, mely különben a költõ jellemével nehezen egyeztethetõ meg”.
Jellemzõ azonban, hogy Ferenczi a felháborító jellemtelenséget és ezt az egyenesen
moral insanityre valló tettet csak egyszerûen csínynek nevezi. Pedig hát ez elõször is mindenképpen koldulás volt, mégpedig olyan egyéntõl, akit Petõfi lenézett: egy pápista paptól, ami
egy jellemmel semmiképpen se fér össze. Petõfi büszkesége meg – legalábbis szóval – a koldulást mindig az õ jellemével legélesebben ellenkezõ dolognak mondta.
Másodszor hazugsággal, sõt színészies képmutatással és jámbor ábrázat vágásával leplezett koldulás volt, mert hiszen Petõfi a pénzt úgy szerezte, hogy azt, akitõl kicsalta, rútul becsapta és félrevezette. Tehát nemcsak koldult, hanem csalt és szélhámoskodott. Becsapott,félrevezetett és zsarolt, s ráadásul mindezt nyalakodás és lumpolás céljából, nem pedig azért,
hogy éhség csillapítsa rajta.

301

Külön sátániság és cinizmus, hogy a plébános becsapására éppen a vallási meggyõzõdés
tiszteletreméltó erényét használta fel. Neki és – sajnos – protestáns társainak is, csak vicc voltaz, hogy Krisztus Egyházába visszatérjenek s õk ezen csak röhögni tudtak. Azt, hogy ilyesmit komolyan tegyenek, õk még elképzelni se tudták. (Mire és hogyan oktathatták ezeket alutheránus diákokat a katolikus Egyházat illetõen abban a selmeci lutheránus kollégiumban?
Pedig nagy „hithûségében” az öreg Petrovics még a messze Kunságból is érdemesnek tartotta
ide elküldeni gyermekét, hogy itt jót tanuljon.)
Ezzel a lutheránus diákok azt gondolták, hogy megtérés nincs, csak áttérés, mert ez csak
haszonért és érdekbõl történhet s „a pápista pap” csak azért van, hogy õk becsapják, kicsúfolják és pénzt vágjanak ki belõle. De olyan megtisztelõ fogalmaik is voltak az Egyház papjáról(bizonyára azért, mert így nevelték õket a szülõi házban is, meg az iskolában is), hogy meg
voltak róla gyõzõdve, hogy a bõrébõl ugrik ki örömében, ha egy, az iskolából kicsapott, elzüllött, lerongyolódott protestáns diák azt mondja neki, hogy õ meg akart térni s így mindjárt
szórják neki az aranyat. Pápista pap és sok pénz ugyanis szintén egyet jelent egy protestánsszellemben nevelt protestáns fogalmai szerint.
Pedig egész bizonyos, hogy ha a gonoszkodó Petõfi a selmeci plébánostól azért kért volna pénzt, mert be akarja jelenteni a váci püspöknek, hogy meg akar térni, a plébános ilyenformán felelt volna neki: Fiam, nem Vácra kellene akkor menned, hanem Esztergomba, mert
az esztergomi érsek a mi püspökünk, nem pedig a váci püspök. De oda is egészen feleslegesmenned, mert ez nem a püspökhöz tartozik, hanem hozzám. Az ilyesmit a plébánosokkal
szokás elintézni. A püspök nagy úr, téged oda be se eresztenek. Még akkor se, ha megtérésedet akarod bejelenteni. Ne gondold ugyanis, hogy az Egyházra kitüntetés az, ha te megtérsz.
Rád lesz kitüntetés az, ha az Egyházba bevesznek. Azért elõbb megvizsgáljuk, hogy méltó
vagy-e rá. (A nyilas uralom idején s azt megelõzõen is azért lehetett a zsidó oly feltûnõ nagy
arányban protestáns, mert katolikusnak nem keresztelték meg õket olyan könnyen, mint protestánsnak. Az Egyházban hosszú heteken át tartó oktatás és elõkészítés elõzi meg a felvételt.)
Hogy a gonosz Petõfi ennek ellenére is kapott a selmeci plébánostól egy tallért, az kétségtelenül bizonyítja, hogy nem azért kapta, mert bejelentette neki, hogy katolikus akar lenni.
Mivel ugyanis ezt nem Vácott, nem is Esztergomban, hanem ott a selmeci plébánián kellett
volna elintézni, Petõfi pedig ott ez irányban nem csinált semmit, világos, hogy a pénzt mintszegény rongyos diák kapta (protestáns volta ellenére is), nem pedig mint megtérõ. Petõfi
koldult, hazudott és a pápista pap megsajnálta.
Ha én lettem volna a selmeci plébános, akkor megtérési szándékának koldulás közbenielõhozása nem elõsegítette volna, hanem egyenesen akadályozta volna bennem a segítésre
való készséget, hacsak a kolduló olyan nagyszerû színész és olyan ügyes képmutató nem lettvolna, hogy az érdeknek még a látszatát is el tudta volna leplezni. (Természetesen semmi
okunk sincs feltenni, hogy az akkori selmeci plébános nem ugyanolyan volt, mint én.) MivelPetõfi „csínyje” a selmeci plébánossal annyira sikerült, még az is könnyen meglehet, hogyúgy adta neki elõ a dolgot, hogy éppen megtérési szándéka miatt csapták ki a helybeli lutheránus gimnáziumból. Hogy emiatt kénytelen útra kelni s ezért van szüksége az útiköltségre.
Sajátságos, hogy a mi irodalomtörténet-írásunk Petõfi viselkedésében nem lát mást„csínynél” és egészen adomaszerûen kezeli a dolgot. Még szép, hogy azért még így is megállapítja, hogy Petõfi jellemével (értsd: a becsülettel) nehezen egyeztethetõ össze. Csakhogy itt
arra kell figyelmeztetnünk irodalomtörténet-íróinkat, hogy Petõfi (és mindenki) jellemét éppen az ilyen kis „csínyekbõl”, azaz a tetteibõl kell összeállítanunk, és ha a kettõ között ellentmondást találunk, akkor nem a tett megtörténtét kell kétségbe vonnunk (mikor az kétségbe
semmiképpen sem vonható) azon a címen, hogy nehezen egyeztethetõ össze Petõfi jellemével, hanem azt kell megállapítanunk, hogy Petõfi tõlünk eddig elképzelt jelleme ellenkezik avalósággal, tehát arról alkotott fogalmainkat kell helyreigazítanunk.

302

Hiszen láttuk, hogy olyan tényrõl van szó, melynek megtörténtét még a Ferenczi-féle Petõfi-életrajzok se merik kétségbe vonni.
Igaz, hogy felfoghatjuk ezt az esetet úgy is, mint Petõfi életében egy egészen kivételesenés egyedülálló megtévelyedést, ámde láttuk és még látni fogjuk, hogy Petõfi életében még
nem egy további hasonló megtévelyedés fordul elõ, melyek ha nem is egészen ilyen gyalázatosak és szégyenletesek, de szintén éppen elég gonoszságot mutatnak, s az is kétségtelen,hogy olyan eltévelyedésre, mint ez a selmeci szélhámosság, jellemes, sõt még átlagember sevetemedik még kivételképpen se.
Pedig Kemény János szerint neki Petõfi még azt is beszélte, hogy Selmecrõl Pestre menvén „útközben is betért egy pár róm. kat. paphoz ugyanezen ámítással, azt mondván, ki akar
térni, mert gyûlöli a lutheránusokat. Az egyik pap csak pár garassal „szúrta ki a szemét”, de amásik szívére kötvén a jó szándékot, egy tallért adott.” (Ferenczi, I., 133. o., de természetesen csak a jegyzetben.)Ferenczi, mint láttuk, elismeri, hogy a dolog megtörténtét kénytelenek vagyunk elfogadni.
Hozzáteszi azonban, hogy „az azonban aligha valószínû, hogy többször (tehát még út közben
is) megismételte volna”. Ezt tehát már – noha tagadni ezt se meri – nem is hiszi el. Arra nem
gondol, hogy ez azt jelentené, hogy Kemény János hazudik s megrágalmazza Petõfit.
Arról se lehet szó, hogy rosszul emlékezik s így véletlenül találta ki rá ezt a megbecstelenítõ dolgot, mert ilyesmire csak akkor lehetne rosszul emlékezni, ha Petõfinek száz meg száz
ilyen gazemberségét tudta volna s ezért keveri õket össze. De Petõfi ellen hazudni, Petõfit rágalmazni egyébként is lélektani lehetetlenség. Hiszen a Petõfivel való ismeretség minden barátjára, ismerõsére vagy iskolatársára akkor már, mikor ezeket az intimitásokat elbeszélték
róla, nagy büszkeség volt, még ismerõsei is ismert emberekké váltak általa. Az tehát könnyen
lehetséges, hogy Petõfirõl hajdani barátjai meg nem érdemelt dicséreteket és meg nem történt
kiválóságokat és jellemességet is mondtak (mint láttuk, például még azt is, hogy megtartotta
becsületszavát, mikor nem tartotta meg), de az semmiképpen se, hogy meg nem történt szégyenletes dolgokat fogtak rá. Hogy ezeket elhallgatják róla, az már nagyon is könnyen lehetséges, sõt valószínû. Hiszen látjuk, hogy ha ilyet mégis mondanak az irodalomtörténet
mindjárt a közlõ hitelre méltóságát vonja kétségbe. De Kemény egyébként is épp úgy iskolatársa volt Petõfinek, mint a Szeberényiek, mindnyájan „hittestvérei” is voltak, hiszen felekezeti iskolába jártak.
Ferenczi (aki természetesen szintén protestáns hittestvér) minden áron való Petõfi-mentésében abba kapaszkodik bele, hogy arra, hogy Petõfi útja közben többször is megismételte
a selmeci szélhámosságot, egyedül csak Kemény a tanú, tehát a történetíró nem köteles bizonyosnak elfogadni, amit mond, kivált, mikor a dolog Petõfi jellemével annyira ellenkezik.
(De hát nem ellenkezik-e vele az is, amit már nemcsak maga Kemény, hanem a Szeberényiek
is állítanak, hogy ugyanezt a selmeci plébánossal valóban megcsinálta?)
Ferenczi megelégszik tehát azzal az eredménnyel, hogy Petõfi életében csak egyszer csinálta meg ezt a „csínyt” és „adomaszerû esetnek” minõsített megszégyenítõ dolgot, tehát rá
lehet fogni, hogy kivételes eltévelyedés volt s így Petõfire nem jellemzõ dolog. Ha azonban,
hogy utána Petõfi nemcsak magába nem szállt s nemcsak lelkiismerete fel nem ébredt miatta,
hanem olyan kedvet kapott hozzá, hogy utána szinte üzletszerûen csinálta, s mint a hivatásos
koldusok, illetve szélhámosok, még bosszúsan szidta is azokat a plébánosokat, akik nem álltak egészen kötélnek s csak egy-két garassal próbálták „kiszúrni a szemét”; úgyszintén az is,hogy a dolgot nemcsak nem szégyellte, hanem még barátainak is elmesélgette, mint a virtust,már határozottan nagyobb eltévelyedés, sõt bûnözõ hajlam jele. Világos, hogy ilyesmit Petõfirõl nem állapíthat meg egy magyar irodalomtörténet-író, s így kénytelen abba kapaszkodni,
hogy ezt egyedül csak Kemény bizonyítja.
De az is sátáni vonás Petõfiben, hogy mikor vándorszínész korában a már említett
pentelei dunai átkelés után szekerérõl meglátta Dunavecsét és apja csárdáját, „örömében da-303

lolt, káromkodott”. (Ferenczi, I., 275. o.) Miért kellett a dalolás mellé még káromkodni is?
Pedig hát ez a káromkodás nemcsak egyszerû káromkodás volt, hanem olyan vad és olyan
sátáni, hogy Szuperné, aki egy kocsin ült vele és akivel ott volt a kisgyermeke is, „babonás
félelmében” (mintha csak a kommunista sajtót olvasnánk) megkérte, hogy üljön át más kocsira, ahol nincsenek nõk és gyermekek, mert nem hiszi, hogy ilyen sátáni viselkedésért büntetésül valami szerencsétlenség ne érje õket.
Petõfi erre át is ül másik kocsira (inkább ezt választotta, mintsem a káromkodást abbahagyta volna) és tovább folytatta féktelenkedését egész addig, míg csakugyan fel nem dõltek
s a pocsolyába nem estek. Petõfiben az csak természetes, hogy erre a fuvarosnak ment neki(hiszen versében a juhász is a szamarát verte fejbe azért, mert meghalt a babája). De a fuvaros visszavágott neki: „Az úrfi az oka mindennek, mert ez az Úristen büntetése azért a sok istentelen káromkodásért.” Szuperné is meg volt róla gyõzõdve – írja Ferenczi –, hogy haPetõfi nem ült volna át más kocsira, akkor az övé dõlt volna fel.
Tudjuk egyébként, hogy Petõfi abból is viccet csinált, hogy õt „elkárhozástól féltette” azanyja. (Bizonyára ez sem volt ok nélkül. Tehát még Petõfi jóságosan jó anyjának is ilyen lesújtó véleménye volt a fiáról. Pedig nem is volt pápista ez a különlegesen jó anyja.)
Aztán kell-e annál nagyobb cinizmus, mint a meg is zenésített „Rózsabokor a domboldalon” kezdetû versének ez az utolsó szakasza, melyet a kommunista (sõt már a Horthy-rádió
is) olyan szorgalmasan dúdolgatott a fülünkbe (és ártatlan gyermekeink fülébe):Mit nem fognak rám a gonoszok,
Hogy én istentagadó vagyok!
Pedig mostan is imádkozom...
Szíved dobogását hallgatom.
Petõfinek tehát ebben állt az „imádsága” s csak ezzel cáfolta meg „a gonoszok” ráfogását, hogy õ nem szokott imádkozni, sõt istentagadó. Egyébként mikor költõi eszményképének, Bérangernek az arcképét 1844-ben az ágya fölé függesztette, látogatóinak ezzel a
megjegyzéssel szokta felhívni rá a figyelmét:„Ez az én istenem!” (Milyen szép haladás volt ezzel szemben Gömbös Gyula részérõl,hogy õ szobájában a Görgey-képre mutatva szerényen már csak ennyit mondott: „Õ is evangélikus volt!”) Petõfi Bérangert „a világ új megváltójának” tartotta s megkövetelte, hogy
„mindenki tisztelettel említse az õ szent nevét”. (Ferenczi, II., 64. o.)
Az is nagyszerû, hogy Ferenczi mindezek után még Petõfi „erõs családi érzését, fiúi szeretetét és minden lépésén uralkodó mély erkölcsi és vallásos érzését” is dicsérgetve emlegeti(II., 71. o.). Ezek után már csak természetes, ha Adyt is már rég úgy tanítják iskoláinkban,mint a legvallásosabb, sõt – urambocsá! – az egyedül vallásos költõt a magyar irodalomban.
Hogy Petõfi „valódi filoszemita” [zsidóbarát] is volt (Ferenczi, III., 289. o.), az már amondottakból szinte természetesen következik.
Úti jegyzeteiben Szendrey Júliáról is azt írja Petõfi: „E leányban Isten lakik”. (Illyés: Petõfi, 213. o.) De persze nemcsak a tisztességes Szendrey Júlia szíve dobogásának hallgatása
volt imádsága Petõfinek, hanem ócska cigánylányoké is, mint például azé a Pila Anikó nevûszép cigánylányé, akit hozzá illõ gróf barátja, Teleki Sándor, szállított neki és aki, mikor akoltói kastélyban grófi barátja vendégszeretetét élvezte, éjszakára be-bejárt hozzá. Hogy Júliával való egybekelése után ez a cigánylány már nem járt hozzá, az természetes. Elég szégyen
rá az is, hogy bejárt hozzá akkor is, mikor Júlia már régen menyasszonya volt és hogy bejárhasson hozzá, annak nem volt akadálya Júlia iránt érzett mély szerelme se. (Illyés, 175. o.)
Bizonyára megvolt a kellõ oka annak is, hogy nemcsak Júlia szülei nem tudták sose megszeretni híres vejüket, hanem még Júlia barátnõjét, Térey Marit is eltiltották a szülei attól, hogy
Júliával férjhez menetele után is levelezzen.

304

De hogy még Petõfi elveire is csak mennyit adhatunk, s hogy ezek is mennyire nem voltak függetlenek önérdekétõl, mutatja, hogy utálta az arisztokráciát, még a maga szája ízeszerintieket is. Még Wesselényi is ellenszenves volt neki s még annak a költeményének amegírását is szégyellte, melyet a 48 eszméiért lelkesedõ két Zichy-lány (Batthyányné és
Károlyiné) tiszteletére írt. De azért – mert hiúságát legyezte azzal, hogy vele tegezõ viszonyba lépett – éppen az a hitvány arisztokrata: gróf Telei Sándor lett jóbarátja és lett rokonszenves elõtte, aki szép cigánylányokat szállított neki (s természetesen magának is) és akitõl úgy
kérte kölcsön a már említett 600 pengõforintot, hogy figyelmeztesse, hogy „aki a cigánynak(most természetesen nem a cigánylányt értette) vet ezer pengõt ingyen, az nekem is adhat
hatszáz pengõt kölcsön”. (Ferenczi, III., 36. o.) Az arisztokrata-gyûlölõ Petõfi tehát csak
ilyen arisztokratákkal tudott összemelegedni és társaságukban magát jól érezni, mert velük illett össze. Mert természetesen a Széchenyi Ferencek és Istvánok, a Károlyi Istvánok,Apponyi Györgyök és Jósika Sámuelek nem ittak vele pertut.
Pedig biztosíthatom róla Petõfit, hogy azok az arisztokraták, akiket legjobban gyûlölt, az
auliko-klerikális fõnemesek (mint népi demokrata sajtónk és rádiónk mondta volna), azaz
azok, akiket õ hazaárulóknak nevezett, nem tartottak fenn ismeretséget cigánylányokkal, deúri kokottokkal [prostituáltakkal] se, sõt még mulatni se szoktak, vagy ha igen, akkor se dobtak oda a cigánynak egyszerre ezer pengõt részegségükben, pedig hát több aprítani valójuk
volt a tejbe, mint Petõfi barátjának, Teleki Sándornak. Majd nemsokára azt is megtudjuk, milyen vitéz hazafi volt ez a Teleki Sándor.
Gróf Károlyi István mulatás közben nem dobott ugyan a cigánynak egyszerre ezer forintokat, sõt talán még cigánnyal se húzatott magának soha életében, de adott millió forintokat agyönyörûségesen szép fóti templom építésére, a „Jó és olcsó könyvterjesztõ társulat”-ra (a mai
Szent István Társulat), sõt 48-ban még egy egész huszárezrednek is a saját költségén való felállíttatására (ami azt mutatja, hogy vagy õ se volt elég mûvelt katolikus, vagy pedig a „hazafias” terror kényszerítette rá), sõt – mint láttuk – még Pálffy János is azt írja róla megemlékezéseiben,
hogy „minden hibája talán csak az, hogy túlbuzgó pápista”, mert persze õ, az unitárius, nem issejti, hogy ha ez a „hibája” nem lett volna, akkor az erényei (melyeket még Pálffy is kénytelentisztelni) se lettek volna, mert hiszen ezek is ebbõl a „hibájából” folytak.
„Túlbuzgó pápistasága” a Krisztus iskolájába való járást jelentette Károlyi István részére, azt, ami eltiltotta neki a tékozlást és a cigánylányokat, és amely iskolába Petõfi és társai
annyira nem jártak. Itt tanulta meg gróf Károlyi István, a még gazdagnak is gazdag nábob
azt, amit Petõfi és elvbarátai nemcsak meg nem tanultak, hanem le is néztek és adomaszerû
„csínyt” csináltak belõle: az önuralmat, az ösztönök megfékezését és az alázatosságot. Nemérdekbõl és nem haszonért (mert hiszen ezért, mint láttuk, Petõfi is tudott megalázkodni), hanem hitbõl és kereszténységbõl. (Hogy vele szemben milyen mágnás volt az a Teleki Sándor,
aki Petõfinek rokonszenves volt, arra vonatkozólag jellemzõ adatokat talál az olvasó „A katolikus vallás igazsága” címû mûvem harmadik kötetében is.)Bátor volt-e Petõfi?
Befejezésül felvetünk még egy érdekes kérdést: Bátor volt-e Petõfi? Elsõ pillanatra feltétlenül igennel kell a kérdésre felelnünk, sõt azt kell mondanunk, hogy nem is csak bátor,hanem egyenesen vakmerõ volt. Hiszen mindig a képzelhetõ legszélsõségesebb elveket képviselte a hatalom birtokosaival szemben, ehhez pedig bátorság, sõt vakmerõség kell. Hisz õ azt,
aki hatalommal bírt felette, szinte szükségképpen gyûlölte, a hatalom birtokosaival való szembeszálláshoz pedig mindig bátorságra van szükség. Aki katona létére és ráadásul háború idején
olyan leveleket mer írni a hadügyminiszternek, mint õ, az bizonyára minden lehetett, csak
gyáva nem. Ha azonban alaposabban megvizsgáljuk a dolgot, akkor más eredményre jutunk.

305Petõfi abnormis idegzetének megfelelõen féktelen, egzaltált, indulatai idején semmivel
nem törõdõ, s mint az õrült, semmi gátat és akadályt nem ismerõ és tekintetbe nem vevõ ember volt. De mivel ez a tulajdonsága idegzete betegségével járt együtt és annak következménye volt, csak kirobbanásszerûen jelentkezett, de nem állandó, tehát nem jellemébõl folyó,
nem olyan tulajdonság volt benne, melyre mindig építeni lehetett. Ahogyan ugyanis a viharután szélcsend szokott következni, éppúgy következik az idegroham után az elernyedés, sõt aletargia. Így volt Petõfi is. Az õ vakmerõsége is csak ilyen volt.
Ez az oka annak, hogy márciusi szereplése annyira megviselte és legyengítette a szervezetét. Erre céloz õ maga is akkor, mikor ezt írja: „Bátran tudnék a vérpadra lépni, ah, de abörtön, attól félek”. Vagyis maga is elismeri, mert maga is állandóan érezte, hogy csak gyors,hõsi elhatározásokra képes, olyanokra, melyeket a szenvedély hevében lehet végrehajtani svisz végbe az ember, s mire a megfontolásra vagy az emberi gyöngeség felülemelkedésére
idõ lenne, már késõ, mert minden megtörtént. De egyáltalán nem volt képes, még elveiért se,
hosszú, kitartó, állandó önmegtagadásra, áldozatra vagy szenvedésre. Elismeri, hogy õ „ettõl
fél”. Pedig hát aki fél, az bizonyára nem bátor.
Például még Ferenczi életrajzából is egész világosan megállapítható, hogy Szendrey Júlia, a nõ, sokkal bátrabb volt, mint Petõfi, a férje. Felesége lovalta bele a márciusi mozgalomba; miatta, az õ hatására szidta a kormányt és Kossuthot, õ vette rá a Vörösmarty ellen írtkölteménye közzétételére és a hadügyminiszterrel való összetûzésre is. (Ferenczi, III., 289. o.)„A szenvedélyes és dicsvágyó nõ – írja Ferenczi – szerette volna, ha férje valami nagyobb szerepet játszik a forradalomban, mint aminõhöz jutott és erõsítette abban a hitében,hogy neki végzetszerû hivatása van, melynek minden alkalmát meg kell ragadnia. Ezek lényegesen belejátszottak a költõ túlzásaiba, szerepének félremagyarázásába.” (Tehát Petõfi
életében is olyanfajta szerepet játszott a felesége, mint Kossuthéban. De látjuk azt is, hogyPetõfi még Ferenczi megállapítása szerint is „félremagyarázta” 48-as szerepét.)
Egyszer egyik barátja figyelmeztette, hogy e szenvedélyes túlzásokkal csak magának árts nem használ a hazának, mert népszerûtlenné lesz és nem hallgat rá senki. A költõ azt felelte: „Nem ismered, barátom, az én feleségemet. Azt hiszed, tudnék nyugton maradni, még hacsendesebb természetem volna is?”A képviselõjelöltségbe is a felesége biztatta bele, sõt elkísérte még kortesútjára is, a kerületébe. Mikor ott látniuk kellett a nagy ellenszenvet és hallaniuk a fenyegetéseket, Petõfi
úgy megijedt, vagy mondjuk inkább: úgy elment a kedve az egésztõl, hogy vissza akart lépniés hazamenni. „De felesége lebeszélte.” (Ferenczi, III., 253. o.) Az asszony tehát sokkal bátrabb volt. Õ nem ijedt meg olyan könnyen, mint férje.
A honvédséggel való viszonya s általában a haza fegyveres védelme tekintetében tanúsított magatartása is mindenre mutat, csak bátorságra vagy valami lelkes önfeláldozásra nem.
Már 1848. március 15-én megírta és elszavalta:
Sehonnai bitang ember,
Ki most, ha kell, halni nem mer,
Kinek drágább rongy élete,
Mint a haza becsülete.
És hogy:
Fényesebb a láncnál a kard,
Jobban ékesíti a kart,
És mi mégis láncot hordunk!
Ide veled, régi kardunk!
Márciusban írta mindezt, mondom, de õ maga még szeptemberben se ragadott kardot. Illetve ragadott, mert állandóan nagy karddal az oldalán járt-kelt Pest utcáin, de csak otthon306

Pesten, ahol a „rongy élet” nem forgott veszélyben. Augusztus 10-én szenvedélyes cikket ír,
melyben ítél elevenek és holtak fölött, szidja a kormányt, szidja a nemzetgyûlést, hogy egyik
se tesz semmit, pedig a haza veszélyben van, s felszólítja a nemzetet, hogy verje szét mind akettõt és vegye a maga kezébe a hatalmat. Másképp elveszünk.
Szeptemberben kiáltványt intéz a nemzethez: „Tûz van, tûz van... Nem egy falu, nem
egy város, hanem az egész ország ég. Felharangozzuk az egész nemzetet. Talpra, legények!
Ha most fel nem keltek, feküdni fogtok a világ végéig!” Neki azonban még most se jut eszeágába se, hogy õ is felkeljen és a harctérre menjen. Pedig Erdélyben az oláhok, délen a rácok
már régen öldösték a magyarokat. Azok már régen felkeltek, pedig nekik nem volt Petõfijük,
aki noszogassa õket.
Nagyon feltûnõnek találta ezt a magyar közvélemény is. „Elõbb csak suttogások voltak hallhatók – írja Ferenczi (III., 274. o.) –, a jóbarátoknak tettek megjegyzéseket a költõ következetlenségérõl, a költészete és élete közti ellentmondásról. Majd nyilvánosan és nevén nevezve õt és
Vasvárit, megjegyezte augusztus 25-én az Ungar c. lap, mint sok ember észrevételét, hogy éppen
azok a szabadsághõsök, mint õk, akik annak idején a legelkeseredettebb beszédeket tartották slegszenvedélyesebben éljent kiáltozók voltak, most leghanyagabbak nemzetõri szolgálatukban.”Petõfi és izgató társai tehát nemcsak a harctérre nem mentek, hanem még itthoni nemzetõri szolgálatukat is hanyagabbul végezték, mint mások. A költõ a vádakra azzal felelt, hogy
nekiment Vörösmartynak (mert ekkor történt, hogy homlokáról letépettnek jelentette ki a babért). Erre aztán szeptember 10-én lapjában, a Nemzetõrben, Vahot Imre is megszólalt (merthiszen Petõfi ekkorra már vele is összekülönbözött) s „Egy önkéntes” aláírással megjelent
névtelen cikkében ezt írta:„Petõfi Sándor, miután már oly sok hitvány költõt feldicsõített kobzával, verset írt Vörösmartyhoz, melyben letépni erõlködik a legnagyobb magyar költõ babérját s meggyalázni
becsületét azért, mert ez, mint törvényhozó, a hadsereg kiállítására nézve nem a vak lényként
mindennek nekirohanó Madarászokkal, hanem Kossuth becsületes és eszélyes [eszes] indítványára a többséggel szavazott.” (Valójában Kossuth is Madarásszal tartott, de mivel a Batthyány-kormány tagja volt, most még nem mert minisztertársaival és miniszteri esküjével
nyíltan szembehelyezkedni.)„Vörösmarty válasza mindentõl eltekintve nagyon higgadt és szerény; õ ilyforma
epigrammal felelt volna: Sándor öcsém, te minden versedben szabadságunk elnyomói, ellenségünk vérét szomjazod. Te keservesen panaszkodál, hogy nem akkor születtél, midõn alkalma volt a magyarnak dicskoszorút szerezni a harcmezõn. (Célzás a „Miért nem születtem
ezer év elõtt?” címû költeményére.) Íme, most nyakunkon a háború, minden ép karra szüksége van a hazának. Te katona voltál, gyermeked nincs s roppant karod, mellyel a márciusi napokban annyira csörömpöltél, mégis hüvelyében rozsdásodik.”
Ferenczi természetesen rosszakaratúnak mondja e támadásokat s velük szemben Petõfinek ad igazat. „A költeménynek arról a rosszabb akaratú részérõl” beszél, „mely gáncsolni ésgyanúsítani alap nélkül is szeret” és azt mondja, hogy ezek azt akarják, hogy álljanak ki„Vasvárival együtt az elsõ buta rác lándzsa vagy puska elé”. Azt írja, hogy Petõfit „eddig iscsupán családi körülményei tartották vissza; nem akarta feleségét elhagyni s felesége se engedte, hogy szülése elõtt pár hónappal magára hagyja, mert kire bíznia egyáltalán nem volt.
Tudta ezt az okot mindenki – folytatja –, de ezt nem oknak, csak ürügynek tekintették és nem
elégített ki senkit. Legalább nem a rosszakaratúakat. Mit gondoltak õk azzal, hogy egy szenvedésekben megõszült ifjúság után joga lehetett a költõnek arra, hogy a családi érzelmekszentségének áldozzon. Egressy egyik levelébõl egész terjedelmében megítélhetjük ezt a hangulatot, ezt a kétértelmû vádaskodást, melybõl még barátai sem vonták mind ki magukat” (ti.
még azok a barátai sem, akikkel még nem veszett össze).
Semmiképpen se fogadhatjuk el helytállónak Ferenczi ezen érveit. Elõször is nem lehet
azt mondani, hogy csak a rosszakaratúak ítélték el Petõfit. Az igazság az, hogy mindenki.

307

Még Ferenczi is kénytelen elismerni, hogy még a költõ jóbarátai is. Pedig hát õk csak ismerhették okait és körülményeit. Nemcsak Egressy – aki a legjobb viszonyban volt Petõfivel –említett levele bizonyítja ezt, hanem, amit Egressy fiának, Ákosnak a naplójából már idéztünk, az
erre is vonatkozik. („Utamban mindenütt ellenségeivel találkoztam. Alig tudtam védeni.”)Aztán nem lehet úgy elintézni a dolgot, hogy Petõfi nem állhatott ki az elsõ buta rác puskája elé. Mert hiszen ha õ nem álhatott ki, akkor nem állhattak ki azok se, akiket erre a kiállásra annyira lelkesített, sõt akiktõl a haza nevében egyenesen megkövetelte a kiállást. Sõtneki másoknál jobban ki kellett volna állnia, mert hiszen úgy írt, beszélt és viselkedett, mintha benne sokkal nagyobb lenne a hazaszeretet, az érte való önfeláldozás és mintha õ sokkal
bátrabb is lenne, mint a közönséges halandók.
Igaz, hogy Petõfi élete nekünk drágább volt, mint akárkié, s így õt jobban kellett kímélni,mint másokat, de ezt nem Petõfinek kellett volna magáról megállapítania, hanem kortársainak. Ha õ maga tettekkel is bizonyította volna azt, amire másokat buzdított, akkor nem így
viselkedett volna iránta a magyar közvélemény. Akkor nem azt követelte volna tõle, hogy
menjen õ is a harctérre, hanem azt, hogy akadályozzák meg egész az õrültségig menõ bátorságában és hazaszeretetében. Ha õ maga nem kímélte volna annyira magát, ha viselkedése
nem cáfolta volna meg annyira a szavait és költeményeit, hanem úgy is tett volna, ahogyanírt és beszélt és a példaadásban is elöl járt volna, akkor egész bizonyos, hogy a közvélemény,a nemzet lett volna az, mely kímélte volna és követelte volna, hogy ne eresszék oda az elsõ„buta rác” lándzsája elé.
Mikor azonban azt kellett látniuk, hogy esze ágában sincs bárki lándzsája elé állni, megbotránkoztak rajta s ezért hallatszott mind több hang, hogy miért nem áll oda. A közvélemény így már joggal követelte tõle, hogy ne hazudtolja meg szavait és verseit. Mivel nem aközvélemény, hanem maga Petõfi állapította meg, hogy az õ élete mennyire nagyértékû és
pótolhatatlan, érthetõ, hogy a közvéleménynek egyszerre más lett a meggyõzõdése s ez bizony
igen nagy szégyen volt a nagyhangú és magát másoknál mindig különbnek tartó Petõfire.
Még gyöngébb érv, hogy feleségét nem volt kire hagynia. Elõször is nagyon is volt, mert
hiszen feleségének volt apja-anyja, csak persze nem kellett volna velük összeveszni, s ha ez
mégis megtörtént, legalább a haza szent ügye kedvéért ki kellett volna most velük békülni.
De Júlia még e kibékülés külön kérése nélkül is egész nyugodtan mehetett volna haza, mert
nincs az a gonosz szülõ, aki még ilyenkor se bocsátana meg, Júlia pedig agyonbecézett lánya
volt a szüleinek.
De ha Petõfiék daca nagyobb volt mint a hazaszeretetük, s Júlia szülei elõtt még most se
akartak megalázkodni, ott voltak Petõfi szülei. Azok is éltek még mind a ketten. Micsoda
boldogan látták volna õk Petõfi elõkelõ feleségét a házukban. Kivált mikor Petõfin kívül nekik is épp úgy csak egy gyermekük volt, mint ahogyan Júlia szüleinek is csak egy volt még
kívüle. Ha Petõfi szüleinek olyan kis lakásuk volt, hogy Júlia már nem fért volna el, mehettek volna a szülõk Júliához Petõfi pesti lakására. De a költõ szülein kívül is ott voltak még
Aranyék, Orlai-Petrich Somáék stb. Ha mindkettõhöz mehetett Júlia egy félév és egy év múlva már gyerekestõl és dajkástól is, hogyne mehetett volna hozzájuk akkor még egyedül? Aztán nem volt meg gróf Teleki Sándor, a költõ tegezõ barátja és nem volt meg az õ koltói
kastélya, mely mézesheteikre rendelkezésükre állt?
De ha csakugyan annyira nem lett volna senkijük, mint amennyire volt, akkor se lenne érvaz érv, mert hiszen mi lett volna akkor a nemzet ügyébõl, ha csak azoknak kellett volna hadba
szállniuk, akiknek volt kire hagyniuk a feleségüket? Vajon mikor vettek vagy vesznek katonai
behívók idején tekintetbe olyan dolgokat, melyekre Petõfi pártolói hivatkoznak? Vajon annak,
akinek a felesége áldott állapotban van, annak egyelõre félre szokták tenni a behívóját?
Itt ugyan megint fel lehet hozni, hogy Petõfi nem akárki volt, vele lehetett, sõt illett volna kivételt tenni. De hát tettek is, hiszen õ nem kapott behívót. Ámde Petõfinek nem lett volna szabad ezt a kivételezést és kíméletet tudomásul vennie és elfogadnia.

308

Az õ élete kíméletet érdemelt volna, igaz, ámde õ 48-ban olyan szerepet játszott, mely példaadást követelt. Mivel nem volt tucatember, neki sokkal inkább be kellett volna vonulnia,
mint a tucatmagyaroknak. Neki az átlagembereknek példát kellett volna adnia és fiatal, áldottállapotban levõ feleségét még sokkal jobban ott kellett volna hagynia a haza kedvéért, mintaz átlagembereknek. Mástól csak a kötelesség kívánta ezt, õtõle a példaadás és a neve, költészete és egész közszereplése is. Hiszen Kossuth mellett õ csinálta az egész negyvennyolcat.
Petõfi úgyis kiváltságos helyzetben lett volna a harctéren még akkor is, ha õ maga ezt
nem kívánta volna. Õt nem küldték volna támadásra és az elsõ sorba. Arról pedig ne is szóljunk, hogy egy századosnak, sõt õrnagynak közel se kell annyit szenvednie és annyit nélkülöznie a harctéren, mint egy közlegénynek. Ezért hangsúlyozta maga Petõfi is annyira, hogy
tiszteljük a közlegényeket.
Szabad-e egy híres költõnek és a nemzet szellemi vezérének – Petõfi annak tartotta magát –ország-világ elõtt kikiáltott ünnepélyes szavát meghazudtolnia s üres fecsegéssé tennie? Petõfinek
azonban már 1848-ban ilyen költeménye forgott közszájon (Háborúval álmodám..., 1845):
Háborúval álmodám az éjjel,
Háborúba hítták a magyart;
Fölhivó jelül, mint hajdanában,Országszerte járt a véres kard.
S fölriadt a véres kard láttára,
Akinek csak egy csepp vére volt.
A szabadság drága koszorúja,
Nem hitvány pénz volt a harci zsold.
Épen e nap volt menyegzõnk napja,
Az enyém, leányka, s a tiéd;S én, hogy haljak a honért, elhagytam
Házasságunk elsõ éjjelét.
Úgye, lyányka, a menyegzõ napján
Menni és meghalni, szörnyû vég?
És mégis, ha rákerülne a sor,
Ugy tennék, mint álmomban tevék.
Petõfi nagy költõ volt. Tudta, mi a szép. De ezt a szépet a költõ csak átgondolni, átérezni,
meg szavakban szépen kifejezni tudta. A megvalósításhoz ugyanis nem elég a költõi lángelme, ahhoz akaraterõ kell. De mivel az élet legnagyobb örömeirõl eszmékért lemondani, sõtmeghalni az örök életben való hit nélkül ostoba logikátlanság: hit, erõs, sziklaszilárd hit iskell hozzá. De ha a hit megvan hozzá, akkor is csak az élet hosszú, állandó gyakorlata után
tudja meg is valósítani az, aki igazán akarja. Erre nevel bennünket a hit és az Egyház.
Petõfi a hittel mit se törõdött, sõt egyenesen ellensége volt éppen annak az Egyháznak,
mely az önmegtagadásra, az önfeláldozásra egyedül tudja képessé tenni az embert és ellenségük, „falójuk” volt azoknak a papoknak, akik az emberek közt ezt a munkát végzik. Õ a papokat, legalábbis a katolikus papokat, ingyenélõknek, sõt a mûvelt társadalom rákfenéinek, aszabadság és a haladás ellenségeinek tartotta, sõt még az imádsága is a szeretkezés volt (Rózsabokor a domboldalon).
Csoda-e ezek után, ha Petõfi költõi álmát oly ridegen megcáfolta a valóság s õ, aki versben s akkor, mikor még nem tört ki az a háború, melyet legjobban õ pattantott ki, még a nászéjszaka elõtt is a harctérre ment, mikor ez a harctérre menés az álmok világából átlépett avalóság világába, az esküvõje után még hónapok múlva is csak a közvélemény terrorja hatására tudta magát elszánni arra, hogy katona legyen, s utána is még hónapokon át itthon gya-309

korlatozott, de késõbb a harctérrõl is szabadságot kért, hogy feleségéhez mehessen, mégpedig
csupán becsületszavával bizonyított „betegség” címén, utána pedig újra meg újra kilépett abból a hadseregbõl, melybe a közvélemény állandó unszolására végre belépett.
Petõfi sokkal többet ígért versében, mint amennyit a magyar közvélemény – éppen ígéretével annyira ellenkezõ cselekedete miatt felháborodva – követelt tõle. Egészen nevetséges
tehát Ferenczi érvelése, hogy Petõfinek joga volt ahhoz, hogy a családi érzelmek „szentségének” (!) áldozzon. Háború idején s különösen olyan szent és hazafias háború idején, mint
amilyennek 48-at Petõfiék és Ferencziék tartják, egy fiatal férfinak sincs joga effajta „szentségeknek” áldozni, mert ezeknél sokkal elõbbre való a haza, pedig mi még azt se tartjuk
szentségnek. De különösen nem volt joga éppen Petõfinek arra, hogy effajta különös „szentségeknek” áldozzon, mert õt adott szava is kötelezte s egyébként is ha valaki példaképnek
mondja és tartja magát, az legyen valóban is példakép, mert másképp egész hazafias költészete elveszti minden értékét, sõt gúnnyá válik. Hazafias gúnnyá.
Petõfi és elvbarátai a hazát szentségnek tartották. De láttuk, hogy életrajzírója még a hitvesi szerelem gyakorlását is szentségnek nevezi, azaz szóról szóra veszi Petõfinek azt az ízléstelen frázisát, hogy az õ imádsága a szeretõjével való fajtalankodásban vagy legalábbis avele való ölelkezésben áll („hiszen mostan is imádkozom: szíved dobogását hallgatom”).
Remélem, hogy Ferenczinek azt az érvét Petõfi védelmére, hogy azért se mehetett a harctérre, mert felesége nem engedte, nem kell külön cáfolnom. Kissé sok lenne ugyanis a jóból,ha hasonló helyzetben még ez is érv volna. Ha valaki papucskormány alatt nyög, azt titkolni
szokás, nem pedig mentõérvnek felhozni. Még akkor is, ha egy átlag magyarban állapítjuk
meg, nem egy Petõfiben.
Hogy mennyire nem rosszakarat vezette a Petõfi viselkedését gáncsoló magyar közvéleményt, mutatja a gáncsoskodók közt idézett Ungar c. lap szeptember 23-i száma, melyben
megelégedéssel közli, hogy Petõfi a tüzérségnél kíván szolgálni s Vasvárival együtt részt veszaz Újépületben Mack századostól az önkéntesek számára rendezett tüzérségi gyakorlatokban.
Pedig nem is kellene rosszmájúnak tartanuk, ha az Ungar ezzel nem lett volna megelégedve. Látjuk ugyanis, hogy Petõfi nem valami harcias, nem a példaadók, nem a buzdítók
számára alkalmas harcnemet választott, mikor végre õ is katona lett. Tudvalevõ, hogy a tüzérség, a trénnél [hadtápnál] szolgálók és az egészségügyiek (a szanitécek) után a legkevésbé
veszélyes szolgálat a háborúban s ahhoz, aki a többi lelkesítésére vállalkozott és példaképül
akart szolgálni, semmiképpen se illett.
Petõfi, ha már a csatába ment, csakis legelöl mehetett, vezetve és lelkesítve a többit, desemmiképpen se hátul, az ágyúk mellett. Petõfi tehát még akkor is, mikor már hosszas buzdítás, sõt követelés után tényleg beállt katonának, nyíltan tudtunkra adta, hogy esze ágában
sincs komolyan venni az „Egy gondolat bánt engemet” kezdetû, minden másnál híresebb ésismertebb „látnoki” költeményét:
Ott essem el én,
A harc mezején,
Ott folyjon az ifjui vér ki szivembül,[...]
S holttestemen át
Fújó paripák
Száguldjanak a kivivott diadalra,
S ott hagyjanak engemet összetiporva.
De ha tüzér lett, akkor már elõre lemondott arról, hogy ez a megálmodott dicsõség valósággá lehessen. De hát akkor miért énekelt és miért így énekelt róla? S lám, még az Ungar is,
mely elõbb gúnyolta, olyan jóakaratú, hogy most már meg van vele elégedve. Pedig Petõfi
akkor még az ágyuk mellett is csak itthon gyakorlatozott.

310Petõfit tehát úgy kellett rákényszeríteni, hogy katona legyen, s mikor ez végre – nem éppen könnyen – sikerült, akkor is csak tüzér lett és még tüzér is csak itthon. Emlékszünk, hogy
mikor Jellasics serege ellenállás nélkül lépte át a magyar határt és közeledett a fõváros felé,
Kossuth Ceglédre ment katonákat toborozni. Kimutattuk, hogy bátorság színe alatt gyávaságból ment oda, hiszen az ellenség a Dunántúlon volt, nem Cegléden, s ha már nem akart az ellenség elé menni, legalább maradt volna a veszélyben forgó fõvárosban, mert különben
Pesten volt akkor szükség intézkedésre. Helybenhagyásával tudta volna ott a kishitûséget és
fejetlenséget megakadályozni. Ceglédre legfeljebb csak akkor kellett volna mennie, mikor afõváros már elveszett. Mi célja lehetett ekkor a ceglédi útnak, mikor ceglédi toborzása bármily sikerrel járt is volna, mire az ott toborzottakkal Pestre ér, arra már rég eldõlt volna a fõváros sorsa.
Petõfi ugyanekkor ugyanígy csinált, noha egyébként éppen nem szokott Kossuth nyomdokain járni. Talán ez utóbbi miatt történt, hogy õ még Kossuthon is túltett. Míg ugyanis
Kossuth csak Ceglédre vonult Jellasics elõl (de természetesen csak lelkesítés céljából), Petõfi
akkor, mikor a fõváros volt veszélyben, szintén „elhatározta, hogy toborozni és lelkesíteni a
Székelyföldre megy”. (Ferenczi, III., 297. o.) Meg kell állapítanunk, hogy ennél messzebb
már nem is mehetett volna az ellenségtõl.
De míg Kossuth legalább Ceglédre tényleg megérkezett, lelkesített s ott csakugyan toborzott, Petõfi a Székelyföld helyett csak Erdõdön kötött ki, a feleségénél. Akkor se lett volna ugyan semmi baja s akkor se került volna az ellenség tüzébe, ha megérkezett volna a
Székelyföldre, mert õ is a barátja, Berzenczey László toborozta székelyekkel akart a harctérre
menni, ezek azonban – mint már szó volt róla –, bár igen nagy számmal szálltak táborba, az
ellenséggel sose kerültek szembe, mert a jó Berzenczey nagy hazafias buzgalmában arról
egészen megfeledkezett, hogy egy seregnek élelemre is szüksége van és így ennek híján a jó
székelyek elõször kénytelenek voltak azokat az oláhokat és szászokat kifosztani és a magyarság ellenségeivé tenni, akiknek a falvain átvonultak s így sokkal több kárt csináltak, mint hasznot, mert nagyban hozzájárultak Erdély nemzetiségeinek a magyarok elleni felbõszítéséhez.
Ámde Petõfi még az agyagfalvi székely gyûlésre se jutott el. Nem is nagyon igyekezett,mert elõször Debrecenbe ment a feleségéhez, õt onnan elvitte Erdõdre a szüleihez. (Látjuk tehát, hogy volt kire hagynia a feleségét.) Onnan Nagyváradra ment grófi barátjához (meg a cigánylányhoz?), ott megtudta tõle, hogy az oláhok miatt a további út veszélyes s ezért már
szeptember 30-án (24-én indult el) visszatért újra a feleségéhez Erdõdre.
De hogy valamit azért a hazának is tegyen, felhívta (!) a szatmári alispánt, hogy szervezzen népfelkelést s nehogy úgy lássék, mintha õ a haza ügyeivel nem törõdnék, hanem csak a
feleségével, a Pesti Hírlapnak is küldött az ottani állapotokról egy tudósítást.
Az alispán természetesen engedelmeskedett felszólításának, mert nem akart a hazafiatlanság bûnébe esni, de felhívásának természetesen nem volt sikere (ez is egy újabb bizonyíték a már közölt száz mellé, hogy a népnek nem kellett 48), de egyébként se tudom, milyen
címen adott Petõfi utasításokat egy megye alispánjának, s egyáltalán mi címen gondolta azt,
hogy õ jobban tudja, mire van szüksége és mit lehet csinálni Szatmár megyében, mint az ottani alispán.
Közben Jellasics meghallván, hogy Bécsben újabb forradalom ütött ki, visszafordult
Bécs felé. Így aztán Petõfi Pestre érkezésének se volt már akadálya, mert nem volt már veszélyes „szabadságszeretõ” emberre az ott-tartózkodás. Természetesen nem is azért érkezettvissza a fõvárosba, hogy Jellasics ellen harcoljon, habár csak ágyúk mellett is. Ha harcolni
akart volna, akkor az oláhok ellen is harcolhatott volna. Századosi kinevezésének szorgalmazása céljából hagyta Erdõdön feleségét és jött vissza Pestre. Nem én mondom ezt, hanem
Ferenczi (III., 298. o.).
Láttuk, hogy a derék Mészárosnak a legnagyobb panasza az volt 48 ellen, hogy mindenki
mindenki számára állást kért, mégpedig minél jobbat. Látjuk, hogy Petõfi, aki egyébként

311

„csak azért is” mindent másként csinált, mint mások, ebben az egyetlen dologban nem különcködött, hanem õ is alkalmazkodott a többséghez. Õ is állást kért, mégpedig a maga számára, és õ is, mint a többiek, akik Mészárost bõszítették, mert tulajdonképpeni hivatásával, ahadügy megszervezésével alig tudott miattuk foglalkozni, õ is ugyancsak utána járt kérelmeteljesítésének s a századosságon alul nem adta még kezdetnek sem.
Mivel azonban közben Isten úgy felvitte a honvédek dolgát, hogy Jellasicsot üldözõben
már az osztrák határon voltak, most Petõfi se félt a harctértõl s hamarosan õ is megjelent a„gyõztes” táborban. Sajátságos, sõt érthetetlen azonban, hogy „bejárván a tábort, heves szónoklatokat tartott a bécsi hadjárat ellen, melynek hatása akkora lett, hogy a tisztikar és Csányi
László kormánybiztos tanácsot tartottak, mitévõk legyenek vele. Némelyek haditörvényszék
elé állítását is javasolták. Pár nap múlva azonban, úgy látszik, Csányi közbelépésére, oda
hagyván a tábort, Pestre tért vissza”. (Ferenczi, III., 299. o.)Érthetetlen, hogy Petõfi a harc, a támadás ellen szónokol. Igaz, hogy eddig, mikor mindig a harcra tüzelt, ez nem a harctéren, hanem otthon, biztos helyen történt, most pedig õ is atáborban volt, tehát ha megindult volna a támadás, neki is elöl kellett volna járnia jó példával. Nem meglepõ tehát, hogy most, mikor õ is a táborban volt, nem kívánta a harcot. Már
láttuk, hogy Szatmárban sem õ hívta fel a lakosságot az oláhok elleni hadba vonulásra, hanem erre az alispánt szólította fel. Talán azért, mert elõre tudta, hogy nem lesz eredménye.
Általában láttuk, hogy 48-ban, mikor már folyt a harc, a harc elleni izgatásnak könnyen volt
eredménye, de annál nehezebben a harcra való izgatásnak.
Október 15-én Mészárostól megkapta végre századosi kinevezését (a 28. zászlóaljhoz) snoha közben megtudta, hogy még akkor már 58 éves apja is túltett rajta, mert még õ is bevonult már a haza védelmére, sõt mint zászlótartó, részt vett Jellasics ellen a sukorói ütközetben
is. Õ „A vén zászlótartó” címen csak verset írt apja dicsõségére, maga azonban már megkapott századosi kinevezése ellenére egyelõre még csak a századosi fizetést akarta élvezni, smár október 17-én újra Erdõdre érkezik a feleségéhez s 22-éig nála marad.
Ekkor innen Debrecenbe megy a zászlóaljához (tehát még most se a harctérre), november 16-áig ott marad és újoncok kiképzésével foglalkozik.
„Egészségem tökéletesen jó – írja innen november 3-án Orlainak –, de mennyi a dolgom,
arról csak annak lehet fogalma, aki tudja, mit tesz kétszáz parasztból kétszáz katonát csinálni.” Bizonyára azért hangsúlyozza sok gondját és elfoglaltságát, hogy a közvélemény ne türelmetlenkedjék, hogy még mindig itthon, Debrecenben szolgálja a hazát, nem pedig a harc
mezején, ahol elesni minden vágya, legalábbis versben.
November 17-ére kitûzött indulással zászlóalját végre Nagybecskerekre, a rácok ellen
küldik. Mivel ez feleségét, aki szülés elõtt állt, kellemetlenül érintette (úgy látszik, õt magát
nem érintette volna a dolog kellemetlenül), elhatározta, hogy nem megy zászlóaljával együttõ is Nagybecskerekre, azaz a harctérre, hanem továbbra is itthon marad. A már idézett gúnyos sajtótámadások után csak arra vagyok kíváncsi, mit csinált volna Petõfi, ha ezek a gúnyolódások nem hangzottak volna el s még a közvélemény is azt üzengette volna neki, hogykímélje meg drága életét a haza és az emberiség számára, mert halálos bûn volna azt ennyire
könnyelmûen kockáztatni.
Sokan erre talán azt mondják, hogy akkor „csak azért is” a harctérre ment volna. De hát
nem így van. Akkor, mikor bõrére ment a dolog, Petõfi nem szokott dacoskodni. Például,
hogy tüzérnek végül mégis elment, tisztán csak ezek miatt a sajtótámadások miatt történt.
Ezek ugyanis nagyon bántották. Mentegette is eleget magát. Mivel azt mondták, hogy gyereke sincs, közölte a nyilvánossággal, hogy hamarosan lesz. A válasz nemigen vall a Petõfi-félemegszokott dacra és kihívásra.
Nem szégyellte például, hogy még mint tüzér se ment a harctérre s nem ment még akkor
se, mikor zászlóalja már odament. Olyan nagy úrnak tartotta magát, akit nem kötelez a törvény s ezért nem is a hadügyminiszternek írt (mert bizonyára észrevette, hogy az már jólla-312

kott vele a századosi kinevezésért való sok kilincselés miatt), hanem magának a Honvédelmi
Bizottmánynak s tõle kért engedélyt, hogy ne kelljen még a harctérre vonulnia.
Illetve dehogy kért! Egyszerûen csak bejelentette már megtett elhatározását s egyúttal
szabadságot kért tõle (noha mint láthatjuk, már ki is vette azt a még meg nem adott szabadságot), mégpedig egész január közepéig, tehát teljes két hónapra. Egyáltalán nem aggasztotta
tehát az, hogy a „fújó paripák” közben esetleg nélküle száguldanak a kivívandó diadalra s apatáik alatt nem lesz õ ott összetiporva. Sõt olyanformán látszik – bocsánat a „szentségtörésért!” –, mintha egyenesen az ellenkezõre törekedett volna.
Ez egyébként a mindenkiben meglévõ életösztönbõl érthetõ is, de nem érthetõ attól, akiolyan költeményeket írt, mint az „Egy gondolat bánt engemet”, mert abban az bántotta, hogy
esetleg „ágyban, párnák közt” hal meg. De még egy tucat magyartól se volna érthetõ a 48-as
hazafias mámor és Petõfi gyújtó költeményeinek olvasása és szavalásainak hallgatása közepette. Ilyen szabadságolási kérvényt akkor beadni még egy tucatbaka is szégyellt volna az akkori mámoros hazafias hangulatban.
Nem csoda hát, hogy az illetékesek is megsokallták már a dolgot és Orlai arról értesíti,
hogy „fönn bevádolták, mint szökevényt, s törölni akarják a kapitányok sorából”. (Az is milyen jóindulat jele, hogy csak ennyivel akarták megbüntetni! Meg lehetett elégedve s mai
tisztelõi is meg lehetnek. Ha ugyanis egy menetszázadot háborúban a harctérre küldenek, debelõle egy katona, sõt egy tiszt, egy százados megszökik és a felesége szoknyájához megy
helyette, ezért rendes, törvényes elbánás esetén nem az jár, hogy csak törlik a századosok sorából, azaz megszüntetik fizetése további folyósítását s ezzel minden rendben van s maradhat
továbbra is a felesége szoknyája mellett, hanem azt bizony „egy kicsit” (mint Damjanich fejezte ki magát, de õ nem is katonák, hanem papok ellenében) agyon is lövik miatta.
Petõfi azonban úgy el volt kényeztetve, hogy még így õ adta a megbántottat, sõt az igazságtalanul üldözöttet. „Az igaz, hogy én – írja Orlainak december 12-én –, miután egyáltalán
nem kaptam engedelmet (nem is kért, mert amilyen nagy úr volt, ha kért, kapott volna), engedelem nélkül jöttem el a zászlóaljtól, de azért nem volt szükség bevádoltatnom, mert magamazonnal tudtára adtam (így!) a Honvédelmi Bizottmánynak. Ha ezért engemet kitörölnek akapitányok sorából, fogadom, hogy én meg õket kitörlöm moraliter [erkölcsileg] az élõk sorából.” (Igazán csodáljuk Petõfi önuralmát, hogy csak „moraliter”. Hiszen láttuk már, hogy õ„meglehetõsen” jól lõtt.)Folytatásképpen azt írja még, hogy szeretne Pestre menni, hogy ügyét eligazítsa, de mivel ez tíz napba kerülne, nem megy. Tehát még annyira se tartotta fontosnak a dolgot, hogy
miatta akár csak tíz napra is otthagyja a feleségét s így „a családi érzelmek szentségének valóáldozást” csak rövid idõre is megszakítsa. Ugyancsak nagy kötelességtudás, ugyancsak nagyhazaszeretet!
Mindazonáltal „kellemetlensége” mégse lett. „Az utólagos engedélyt – úgy látszik, Orlai
utánjárásával – megkapta.” (Nekem nem látszik úgy, mert ehhez Orlai kicsiny személy volt.
Ha megkapta, Orlai nélkül is megkapta volna. Ez Petõfi személyének járt, s láthatjuk, hogyugyancsak sok járt neki, hogy ugyancsak sokat elnéztek neki. Nem panaszkodhatott s tisztelõi is meg lehetnek elégedve azzal az egészen különleges elbánással, melyet iránta feljebbvalói tanúsítottak.)November végén azonban már Erdõdön is fél s ezért beköltözik Debrecenbe. „Bejöttem
Erdõdrõl pereputtyostól – írja Aranynak december elsején –, mert a környékbeli oláhok nagyon szerelmesen mosolyognak az oda való magtárra és pincére s nem akartam, hogy családom útjukban legyen (tehát csak a családját félti, nem magát): különben emberhúsra is nagy
gusztusuk jött.”Decemberben aztán december 15-én megszületik Zoltán fia és a költõ ott marad családjával január közepéig. Annyira haszontalan volt az idõ, amit hazájától ellopott, hogy ez idõ
alatt – mintha géniusza is meg akarta volna érte büntetni – verset is feltûnõ keveset írt. De313

jellemzõ, hogy e kevés között van az „Akasszátok föl a királyokat!” címû, mert ezt a „remekmûvét” ekkor írta. Ugyancsak sokat vesztett volna vele a magyar irodalom, hogyha ennek amegírása elmaradt volna.
Hazája és „szentséges” elvei ellen éppen akkor vétkezett a legtöbbet, mikor ezt a versét írta,mert ekkor volt önkényes szabadságon akkor, mikor mások vérüket ontották ezekért az elvekért.
Említettük, hogy már október 15-én kinevezték századosnak. Azóta ingyen húzta a fizetését. Láttuk ugyanis, milyen katonai tevékenységet fejtett ki azóta. Ezért egyenesen elképedünk január 13-i, Kossuthoz intézett levelétõl, melyben „hivatkozva költõi érdemeire, ademokrácia és szabadság eszméinek terjesztésében tanúsított munkásságára elõléptetést kért”.
(Ferenczi, III., 306. o.) „Úgy látszik, hogy ez iránt Vetter tábornoknál is járt”, ki akkor a délihadsereg vezére volt (emlékszünk, hogy Petõfi zászlóalját délre vezényelték) és egyúttal helyettes hadügyminiszter. Látjuk tehát, hogy Petõfinek a maga ügyére és hasznára ugyancsak
volt gondja, s azok között a kilincselõk között, akik ellen Mészáros, a hadügyminiszter annyira
kikel és akiket annyira gúnyosan aposztrofál, Petõfi éppen nem volt a legutolsó.
Végtelenül csodáljuk, hogy mindez Petõfi önérzetével és annyit hirdetett önzetlenségével(hogy büszkeségérõl ne is szóljunk) összefért. Elõször nem megy a harctérre hazáját szolgálni. Mikor erre a közvélemény rákényszeríti, csak úgy hajlandó rá, ha századosi kinevezést, fizetést és rangot kap. Ezt nem szégyelli külön kérni is, elérése érdekében újra meg újra írni éskilincselni a hadügyminisztériumban, sõt maga helyett még kijárókat is küldeni. Mikor végül
kinevezését megkapja, akkor is a tüzérséget választja, azaz azt, amihez a legkisebb hõsiesség
kell, de még ezt is Debrecenben, nem pedig a harctéren gyakorolja. Mikor végre hosszú hónapok után végre a harctérre küldik, akkor szabadságot kér, illetve bejelenti, hogy már ki isvette engedély nélkül.
Mikor önmagának engedélyezett szabadsága letelik, akkor „érdemeire” hivatkozva (melyek mindenfélék voltak, csak katonaiak nem) elõléptetését kéri és Kossuthnak is ír és személyesen is eljár ez ügyben. Azonban ezt is annak hangsúlyozásával teszi, hogy õ nem kér,
annál kevésbé koldul, hanem olyanformán viselkedik, mintha a minisztériumra és a hazára
lenne kitüntetés, hogy õt megjutalmazhatja. Ez ügyben Vetternél is minden katonai szabály,elõírás vagy tiszteletkifejezés mellõzésével és nyakkendõ nélkül jelenik meg. Hogy ezt nem
hanyagságból, hanem kiszámítottan tette, mutatja, hogy Vetter Kossuthoz fordul panaszával,hogy az effajta kihívások eltûrése teljesen tönkreteszi a katonai fegyelmet, melynek hiányaúgyis legnagyobb baja szabadságharcunknak. Kossuth Wachott Sándort küldi a költõhöz,hogy ezek után bírja rá, hogy tiszti rangjáról mondjon le. (Petõfit tehát csak a közvélemény
terrorjával sikerült rábírni arra, hogy õ is katona legyen, de alighogy ez sikerült, már az ország vezetõinek az volt a fõ gondja, hogyan lehetne elérni, hogy ne „védje” már tovább fegyverrel a hazát, mert a hadsereg fegyelme felbomlik miatta.)Petõfi hajlott is volna rá (ez is jellemzõ), de felesége közbeszólt: „Egy Petõfi Sándort kímélni csak kötelességük még a copfos uraknak is. Ezért marad Sándor továbbra is katona és
nem fog viselni sem kardot, sem nyakravalót.” (Azaz a hadügyminiszter köteles Petõfihez alkalmazkodni, nem pedig Petõfi a hadügyminiszterhez.) „Ez éppen nem csillapító szavakra
Vörösmarty megróvólag szólt (mert õ is jelen volt), megjegyezvén, hogy ily módon veszélybe keverheti férjét s az õ feladata a csillapítás volna. Inkább elviselek egy kis veszélyt, mint
hogy Sándor megalázza magát, mondá erre elbízottan, és férje, mint mindig, neki adott igazat.” (Ferenczi, III., 307-308. o.)
Látjuk tehát, hogy a szinte õrülten gõgös, önfejû, indulatos és meggondolatlan költõt felesége csillapítás és szelídítés helyett még lovalta és még nagyobb gõgre biztatta. Láthatjukbelõle, miért volt olyan nagy egyetértés Petõfi meg a felesége között, s miért volt olyan boldog Petõfi felesége oldalán. Neki fõ jellemvonása volt az önistenítés és õ a feleségétõl a szerelem örömein kívül ezt is jobban megkapta, mint bárki mástól. Hogy azonban ennek, haPetõfi nem pusztul el oly korán, végzetes következménye lett volna, azt könnyû elképzelni.

314

Most azonban Petõfi kihívásai és cézári gõgje még a kormány türelménél és költõi nagysága tiszteleténél is nagyobb volt, s nemcsak maga Vetter utasította rendre tiszteletlenségéért
és utasította el elõléptetési kérelmét, hanem maga a Honvédelmi Bizottmány is. (Ferenczi,
III., 306. o.)Erre Petõfi január 13-án magának Kossuthnak ír, s hogy csak azért is õ legyen a gyõztes
Vetterrel való vitájában (õ is lett), nemcsak tiszti rangjáról nem mond le, hanem ehelyett azt
kéri, hogy a Vetter alá tartozó déli hadseregtõl helyeztesse át Bem mellé az erdélyi hadseregbe. Ha azonban ott – írja – jelenleg nem volna üres kapitányi hely, addig míg ez megürül,utalványoztasson ki részére néhány száz (mai értékben néhány tízezer) forintot. Tehát megint
csak pénz, megint csak anyagi. S Petõfi ezt nem szégyelli nyíltan is kérni. Különös egy szerzet lehetett az õ önérzete!
Az a Petõfi, aki büszkén így versel: „A szabadság drága koszorúja, nem hitvány pénz
volt a harci zsold”, nem szégyellte a néhány száz forint kiutalványozásának kérését, mert õ
ezt a „hitvány pénzt” nagyon is jól el tudta költeni és ezért sose volt neki belõle elég. Levele
végén személyes találkozást is kér Kossuthtól. Hogy ezt megkapta-e vagy nem, nem tudjuk.
(Valószínû, hogy nem, mert akkor tudnánk róla. Annál inkább tudnánk, mert ha a találkozás
megtörtént volna, aligha folyt volna le botrány nélkül.) Azt azonban tudjuk, hogy megint
megkapott mindent, amit kért: pár nap alatt már áttették Bem hadseregébe.
Csodálkozhatunk-e ezután, ha a 48-as tábornokok, a Vetterek és társaik elkedvetlenedtek,
s ha a harcok folyamán semmi érdemeset nem tudtak teljesíteni? Pedig Mészáros Vettert tartotta a vezéri feladatra a legalkalmasabbnak a 48-as tisztek között, mert szerinte neki volt
legnagyobb hadvezéri tudománya. Ezért lett Görgey helyett egy idõre õ a fõvezér, de láttuk,
hogy szegény már néhány hét múlva kidõlt epeömlés miatt. Ekkor nem Petõfitõl kapta, hanem egy másik legendás hõsünktõl, Damjanichtól.
A Petõfit ért dicsõség (örülhetett neki a felesége) és vele a Vettert ért megalázás annál
nagyobb lehetett, mert az a levél, melyet Petõfi Kossuthhoz írt és amellyel, mint láttuk, mindent elért, amit akart, ennyire kihívó volt és ennyire vérig sértõ hangon volt írva (bizonyára
Júliával együtt fogalmazták):„Kérelmem inkább Vetter tábornokhoz tartozik tán, mint Ön elé (bizony Petõfi kérelmének kedvezõ elintézése Vetter jogainak és hatáskörének megsértése volt Kossuth részérõl), deazzal az emberrel egyszer beszéltem s többször nem fogok beszélni, nehogy hamisnak tapasztaljam azon hitemet, hogy a bakonyi kanászok a legcivilizálatlanabb emberek a világon.
(Vajon hol szerezhette Petõfi ezt az õ Vetterénél annyira nagyobb civilizációját?) A história
bizonysága szerint némely emberek arra vannak kárhoztatva, hogy minél többet tesznek a hazáért, annál több megaláztatást és méltatlanságot szenvednek és én ezek közé tartozom.” (Petõfi, mint katona, eddig még semmit se tett a hazáért, de vétket annál többet követett elellene: szembeszegült följebbvalójával; mikor a harctérre kellett volna vonulnia, engedély
nélkül otthagyta csapattestét. Pedig hát Vetter Petõfinek, a katonának, nem pedig a költõnek
volt feljebbvalója s fizetését is mint katona, nem pedig mint költõ kapta a hazától. Hogy mintköltõ és politikua mennyit használt hazájának (nem az irodalomnak vagy a mûvészi szépnek,
hanem hazájának és honfitársainak), az attól függ, hogy mennyit használt a hazának 48. Láttuk már, hogy még maga az eszme is helytelen volt, mert vallástalan volt, s egyébként is betegesen túlzó. De ha valaki magát az eszmét helyesli is, akkor is el kell ismernie, hogy azok,
akik a mi 48-unkat csinálták, rosszul csinálták, mert hiszen a nemzetet katasztrófába vezették
vele. Akit tehát 48 kitörésében a fõ izgatók voltak, legfeljebb bûneikre hivatkozhattak, nem
pedig érdemeikre.
„Úgy hiszem – folytatja –, van jogom némi öntudattal tekinteni vissza pályámra, mert
(nem pretenziót [követelõzést], hanem tényt mondok) a magyar köznép között az én dalaim
voltak a szabadság elsõ leckéje.” (Csak az a baj, hogy ezek a dalok – mint láttuk – csak mámorossá tették és helyes ítélõképességében zavarták meg ezt a magyar köznépet, de áldoza-315

tok vállalására nem tudták rávenni. De csoda-e, mikor maga e dalok írója is csak olyan ítélõképességgel rendelkezett s csak annyira volt áldozatos lelkû, mint Petõfi?) „Megjelenésemelõtt hírét sem hallotta ennek az eszmének, melyért most harcol” (s nem volt jobb, mikor békében élt, mint most, mikor háborút visel s ráadásul meg hiába?), „s ezért nem volt egyéb jutalmam, mint a folytonos megalázások” (mint például a századosi kinevezés s az, hogy míg
társai a harctérre indultak, Petõfi szabadságot kapott, noha nem is kérte, csak „bejelentette”,
hogy már szabadságra megy), „de soha csúfabbul még senki se bánt velem, mint Vetter.”(Nem is volt erre senkinek nagyobb oka, mert hiszen Vetter alattvalója volt a költõ és Vetter
seregében kellett volna harcolnia akkor, mikor helyette szabadságra ment.)
Egyébként csak azért nem bánt Petõfivel még senki „csúfabbul”, mert hiszen eddig még
nem volt más katonai feljebbvalója. Klapka hamarosan még csúfabbul bánt vele, s hogy
mennyire Petõfiben volt a hiba, nem pedig a tábornokokban, mutatja, hogy még a szelíd és
jóságos Mészáros is épp úgy bánt vele.
„Windischgrätz különben viselte volna magát irányomban.” De hát akkor miért izgatottannyira ellene annak idején? Ha az idegen tábornok jobb, emberségesebb és „civilizáltabb”
volt, mint a magyar, akkor mi szükség volt itt az osztrák uralom ellen mennydörögni? Ha acsászár tábornoka többet ért, mint a honvédtábornok, akkor miért kellett annyira kongatni„azt a vészharangot” és miért kellett háborút indítani, azaz tömeggyilkosságot rendezni? Ha amagyar nemzet és nép 48 által csak csöbörbõl vödörbe jutott, akkor miért kellett annyit izgatni, különösen pedig miért kell ezt az izgatást olyan nagy hazafias érdemnek tartani?
„Azért Önhöz fordulok. Ha meghallgat Ön, jó, ha meg nem hallgat, úgy az isten se (!) kívánhatja tõlem, hogy még tovább is járjak házról házra avégett könyörögni” (mint látjuk, Petõfinek ez a hang „könyörgés”; csak arra vagyunk kíváncsiak, mi neki a hetvenkedés?),„hogy legyen szabad karom és fejem erejével a hazának szolgálni. Nem elõléptetést kérek
többé” (csak az a baj, hogy eddig azt kért, de kért még ezután is), „nem is fogadom el mindaddig” (csak hogy sokkal könnyebb ám ezt mondani, mint meg is tenni!), „míg hadi tetteim
azt követelni nem fogják.” (Petõfi és haditettek?)
Csak az a baj, hogy Petõfi eddig (és utána is) egész másként cselekedett, mint itt mondja.
Eddig haditettek nélkül írt és kilincselt a századosi kinevezésért, noha mások a hadnagysággal, sõt tiszthelyettességgel szokták kezdeni, sõt még pár száz forintnak csak úgy ingyen való
kiutalását is kérte. Mostani nagy fogadkozása után – láttuk már – még azt is megtette, hogyõrnagyi kinevezésének megerõsítésére Klapkánál még fenyegetõzéssel is próbálkozott.
Ennyit ért Petõfi erõsködése és ünnepélyes ígérete!
„Csak arra kérem Önt, tetessen át a 28. zászlóaljtól Bem táborához; ha dicsõséggel nem
harcolhatok” (hogy harcolhatott volna dicsõséggel, mikor még egyáltalán nem is volt harctéren, sõt egyenesen szabadságra ment elõtte akkor, mikor bajtársai oda vonultak?), „gyalázatot
nem akarok nevemre hozni s mostanában, véleményem szerint, gyalázat nélkül csak Bem oldala mellett lehet az ember.” (Petõfi nem is gondolta, milyen sértést mondott ki ezzel a honvédségre! Pedig milyen büszke volt rá, hogy azt õ hozta össze, hogy az az õ lelkesítésének
eredménye!)Január közepén végre megindult Erdélybe, útközben kerülgetve a felkelt oláhok miattveszélyesebb területeket. Közben találkozik költõtársával, Lisznyay Kálmánnal. Hogy a hízelgõk mennyit ártottak Petõfinek, azt ez a találkozás is mutatja. Nem elég, hogy felesége növelte anélkül is patologikus önérzetét, Lisznyay ugyanezt csinálta.
„Hát nincs már ember Magyarországon – mondta neki találkozásukkor –, hogy téged, ahaza büszkeségét is kockára tettek?” (Azt is mutatja Lisznyay e megjegyzése, hogy az országban mindenki tudta, hogy Petõfi nem önként vonul a táborba, hanem csak azért megy
harcolni „imádott” hazájáért, mert erre a törpe magyarok pimaszul rákényszerítették.)
A hízelgõ nem is gondolt arra, hogy tulajdonképpen Petõfit nézte le, õt inzultálta megbotránkozó felkiáltásával. Nem sértõ-e ugyanis Petõfire, ha valaki még el se tudja képzelni,316

hogy õ „a haza büszkesége”, a fõ magyar és a nemzet lelkesítõje, esetleg talán még önként ismehet a harctérre akkor, mikor a haza életérõl vagy haláláról van szó, és mikor állandóan azt
hirdeti, hogy ez most minden magyar férfi részére megtiszteltetés is, de kötelesség is. Lisznyay– úgy látszik – olyannak ismerte Petõfit, hogy ha õ a harctérre megy, ezt csak mások kényszerítésére s így elkeseredve teheti s ezért jóbarátainak kötelességük elkeseredésében megvigasztalni s tudtára adni, hogy ezt a kényszert õk nem helyeslik, sõt megbotránkoznak rajta.
Hogy aztán Bem – a többi honvédtábornokkal olyan éles ellentétben – annyira megkülönböztetetten bánt Petõfivel (egyébként láttuk, hogy a többiek is így bántak vele, mert kihívó hangját épp úgy elnézték neki, mint engedély nélküli „szabadságra menését véletlenül”
éppen akkor, mikor a harctérre kellett volna mennie) és oly meleg viszony fejlõdött ki közöttük, az éppen nem annak bizonyítéka, hogy a hiba a tábornokokban, nem pedig Petõfiben
volt. Petõfi ugyanis Vetterrel, Mészárossal, Klapkával egyaránt sértéssel, inzultussal kezdte
meg az ismeretséget – mert ha egy százados kard és nyakkendõ nélkül, neglizsében, sõt egy
másik alkalommal egyenesen neki nem járó õrnagyi ruhában jelenik meg tábornoka elõtt
még akkor is, mikor kérni megy hozzá, kérelmét pedig úgy adja elõ, mintha parancsolna
vagy kegyesen megengedné nekik azt a kitüntetést, hogy õt, a nemzetnek náluk sokkal nagyobb fiát, kitüntethetik, s õ ezt elfogadja tõlük, az valóban inzultus –, Bemnél azonban megalázkodással és hízelgéssel jelent meg.
Petõfi ugyanis minden gõgje ellenére is tudta, hogy ha Bemmel is úgy viselkedik, mint
az eddigi tábornokokkal, akkor végleg elintézi magát, sõt Bem (Görgey, Damjanich vagy
Perczel) nem is tûr el tõle olyasmiket, amiket Vetter, Mészáros vagy Klapka eltûrt, mert Bem
sokkal indulatosabb és szeszélyesebb ember volt, mint azok. Ezért, noha addig míg Pesten
volt, Bem ellen írt, mint idegen ellen, és azt állította róla, hogy gyanús és megbízhatatlan,
most, hogy sorsa tõle függött, a lakáj szerepére vállalkozott nála.
Egy rögtönzött dalárdát szervezett a honvédek között, s még aznap, hogy megérkezett atáborba, „elénekeltette Bem ablakai alatt a „Búsul a lengyel”-t, ami az öreg vezért nagyon elérzékenyítette”. (Ferenczi, III., 315. o.) Ennyire tudott alkalmazkodni és megalázkodni abüszke Petõfi, ha akart, mert érdekei így kívánták. Nem válik éppen dicsõségére, hogy ezt ahazája érdekében sose akarta megtenni, mert akkor a megalázkodás felülmúlta lelki erejét, dea maga érdekében – látjuk – képes volt rá.
Így nyerte meg magának egyszer s mindenkorra Bemet: megtiszteléssel, a hiúsága legyõzésével. Ezt õ maga is csak hiúságból, csak érdekbõl tehette, hiszen említettük, hogy ez ideig
Bem ellen volt és Bem hõsi viselkedésérõl és tehetségérõl ekkor még nem is nyílhatott alkalma meggyõzõdést szerezni. Ez az esti szerenád ugyanis – hangsúlyozzuk – még aznap történt, mikor Petõfi Bem táborába megérkezett.
Az öreg Bem volt olyan gyarló, hogy késõbb is nagyon élvezte, mikor Petõfi azzal hízelgett neki, hogy az õt dicsõítõ költeményeit franciául vagy németül is elõadta neki, hogy õ isértse (mert Bem természetesen magyarul nem tudott, s ez, mint láttuk már, a honvédtábornokok között nem is volt valami nagy ritkaság). Mikor például a nagy Hunyadi Jánoshoz hasonlította, Bem jólesõ meghatottságában még sírva is fakadt. (Ferenczi, III., 326. o.)Így aztán nem csoda, hogy eszébe jutott, hogy Kosciuszko, a nagy lengyel hõs oldalán is
ott volt Niemcevicz Julián, a költõ, akit a lengyel hõs hadsegédévé tett. Õ is hadsegédévé tette tehát Petõfit, a magyar költõt, mert hiszen a magyarok seregét vezette. Így ez neki csak dicsõségére lehet, hiszen az majd gondoskodik arról, hogy tetteinek reklámot csináljon. Láttuk,
hogy Petõfi ugyancsak csinált is, hiszen szemében Bem a világ legnagyobb hadvezére volt.
De hogy mennyire nem így lett volna ez akkor, ha Bemnek is úgy mutatkozik be, mint
Vetternek, azaz minden katonai elõírást sutba dobva és feljebbvalójával parancsoló hangonbeszélve (Petõfi bizonyára Bemmel is így tett volna, ha Vetterrel nem csak az imént égettevolna meg a kezét), azt sejthetjük annak az õrmesternek a sorsából, akit Petõfi szintén feljebbvalója iránti tiszteletlenségért panaszolt be nála. Bem ugyanis (s vele együtt Görgey,

317

Damjanich vagy Perczel is) sokkal kevésbé tûrte el, hogy vele valaki, különösen hogy alantasa kukoricázzon, mint Vetter, Mészáros vagy Klapka.
Azt mondja Ferenczi, hogy Bem nagyon kímélte Petõfi életét, bár ez a költõ lelkesültsége és bátorsága miatt nehéz volt részére. Lehet, hogy van valami ebben az utolsó mondatban
is, mert hiszen Petõfi jellemvonása a lelkesedés, s mikor annyira belekerült tábornoka cukorpikszisébe, nem csoda, hogy kedve is volt érte lelkesedni. Egyébként is, ha az ember fiatal, sráadásul még nagyon féltik a veszélytõl, s emellett még azt is tudnia kell, hogy mindenki szeme rajta van, akkor illik és szokás is egy kicsit hõsködni és a túlságos óvással nem törõdni.
Azonban költõnk a hõsiesség gyakorlásában a legjobb akarattal se erõltethette meg magát, hiszen Bem már a táborba érkezése után három hét múlva, éppen azért, hogy élete veszélybe nekerülhessen, futárként hazaküldte Debrecenbe s így nem is igen lehetett alkalma sokat bátorkodni.
Mégis, még az alatt a rövid három hét alatt is, melyet a táborban töltött, itt is volt alkalma bajt csinálni. Egyik ütközet közben ugyanis, mikor gróf Bethlen Gergely, Bem egyik
alvezére, Bem rendeletére visszarendelte a rohamozó honvédeket, „Petõfi rosszallta a visszarendelõ parancsot, míg meg nem értette, hogy az Bemtõl eredt; Bethlen pedig neheztelt (joggal), hogy a vezényletbe avatkozott, mihez joga nem volt.” (Ferenczi, III., 317. o.)
Joga nem volt ugyan, de ha egyszer „igaza” volt. Mert természetesen igaza mindig Petõfinek volt, és természetesen õ a vezénylethez is jobban értett, mint az, akire ez bízva volt.
„Némely adat szerint – folytatja Ferenczi, de természetesen csak apró betûvel szedett lap
alji jegyzetben – Petõfi maga volt, aki Vízaknánál rábeszélte Bemet, hogy az osztrákok színleges visszavonulásakor hagyja el erõs állását (mert Bem tényleg elhagyta) és támadjon, ami
aztán az egész csata lefolyására végzetes volt. A mieink ugyanis az ellenség pihent tartalékának és jól elhelyezett ágyúinak torkába jutottak.”„A parancsot õ vitte és kilépvén a sáncból, kivont karddal elõre lovagolva torka szakadtából kiáltá:Ha félkezünk leszakad is,
Ha mindnyájan itt veszünk is:Elõre!
(Csatadal c. versébõl)(P. Szatmáry Károly: A vízaknai csata és Dani bátyám emlékezete. Vasárnapi Újság, 1890.)
A forrás elég megbízható és Petõfi jelleme is elég megerõsítésül szolgál ahhoz, hogy adolgot elhiggyük. Ferenczi fenntartását nem nagyon vehetjük komolyan, hiszen láttuk, hogyami Petõfi ellen szól, abban neki hivatalból kételkednie kell. Egész nyugodtan feltehetjük,
hogy Bem nemcsak azért küldte el Petõfit olyan hamar táborából, hogy életét kímélje, hanem
azért is, hogy hadmûveletei sikerét ne akadályozza, azaz mert úgy látta, hogy sokkal jobb, haPetõfi nincs ott köztük. Vannak tehát adatok arra is, hogy Petõfi a harctéren is csak bajt csinált s jelenléte nem volt ott elõnyös.
A debreceni kormányra, különösen pedig a hadügyminisztériumra azonban az lett volnaelõnyösebb, ha a költõ inkább a harctéren maradt volna. Itthon ugyanis már az elsõ nap újabb
bajt csinált: tüstént összeveszett most már Mészáros hadügyminiszterrel is. Ez az összeveszése ugyanis ekkor történt.
Mészáros jó ember volt, de következetes és katonás. Ráparancsolt az elõtte tiszteletlenül
megjelent költõre, hogy menjen haza, kössön nyakkendõt s húzzon kesztyût és aztán jöjjön
vissza így. Petõfi csak azért se kötött nyakkendõt és csak azért se húzott kesztyût, hanem másodszor már nem jelent meg nála. Erre Mészáros február 16-án közölte vele, hogy ha a katonai elõírásokat nem akarja megtartani, akkor mondjon le. A dacos Petõfi még aznap
lemondott (nehogy a hadügyminiszter azt higgye, hogy megbánta, amit tett, vagy hogy megijedt tõle), s már február 17-én szokott fennhéjázó hangján adta ezt tudtára Mészárosnak.

318

Azt írta neki többek közt, hogy polgári ruhában megy vissza majd a sereghez közkatonának. Hát ez szép is lett volna, ha valóban meg is tette volna, azaz ha a szavát megtartotta volna. De hát ehhez önmegtagadás, önfeláldozás és egyszerûség kellett volna, s ezért Petõfi –noha igen jó reklám lett volna számára s õ mindig a reklám embere volt, mert mindig beszéltetni szeretett magáról – természetesen nem tette meg, hanem éppen ellenkezõen cselekedett,mint amivel elõre dicsekedett.
A közkatona ugyanis csak krajcárokat kapott a haza szolgálatáért, Petõfi igényeinek pedig – bár gõgösen azt szavalgatta, hogy neki nem „hitvány pénz” kell „harci zsoldként” – forintok kellettek, mégpedig százával. Ezeket a forintokat pedig csak tiszti ranggal, mégpedig
minél magasabb ranggal (ezért kellett már szolgálata elsõ hónapjaiban, sõt mikor szolgálatát
még meg se kezdte, már elõléptetést is kérnie) lehetett megszerezni.
De Petõfinek maga a pénz még nem is volt elég, neki hatalom és megtiszteltetés is kellett, amit a táborban szintén csak a tiszti rang ad meg. Ezért aztán – bár azt mondta, hogyközlegényként megy vissza – a valóságban õrnagyként, õrnagyi rangban, ruhában és õrnagyi
fizetéssel szolgált tovább, s ez annyira nem akarata ellenére történt, hogy, mint láttuk, Klapkát egyenesen zsarolással akarta rákényszeríteni õrnagyi kinevezésére, a szerencsétlen tûzmestert pedig még halálbüntetéssel is rákényszerítette arra, hogy neki, a polgári ruhás, elõre
reklámozott közlegénynek, õrnagyi tiszteletet adjon. Természetesen polgári ruhában se azért
volt, mert Mészárosnak levelében elõre elhencegett, hogy polgári ruhában fog harcolni közkatonaként, hanem csupán azért, mert új õrnagyi ruháját ilyen gyorsan nem tudták elkészíteni. Így aztán megint csak üres hetvenkedés lett a polgári ruhából is, meg a közlegénységbõl
is, mint ahogyan már ez olyan nagy emberhez, mint Petõfi volt, illett.
„Mészáros a lemondást – írja Ferenczi (III., 322. o.) – megjegyzés nélkül elfogadta és
február 18-án kiadta az egész levelet a Közlönyben minden magyarázat nélkül.” Igazán nemes bosszú volt, de elegendõ is, mert minden józan ítélõképességû ember magyarázat nélkül
is láthatta belõle, milyen ember Mészáros és milyen Petõfi. Csak az a baj, hogy hol vannak,és különösen hol voltak 48-ban a józan ítélõképességû emberek? De Petõfinek mégis az volta leglesújtóbb válasz, hogy levelét nyilvánosságra hozták, lenyomtatták, mert így hamarosanaz egész ország népe megtudhatta, mennyit lehet Petõfi szavára adni s mennyire tiszt lett utána õbelõle és mennyire így ment vissza a harctérre, nem pedig mint közkatona.
Petõfi azonban egyelõre úgy segített magán, hogy felelet gyanánt a Március Tizenötödike február 20-i számában megjelentette „Nyakravaló” címû epigrammáját Mészáros megszégyenítésére. „Jellemzõ Mészáros természetes jóságára – látjuk tehát, hogy ebben az ügyben
még Ferenczi is Mészáros, nem pedig Petõfi pártján van –, hogy az egész ügyben semmi további lépést nem tett, hanem február 21-én szó nélkül vette tudomásul a lemondást.” Láttuk,
hogy megemlékezéseiben még azt is megemlíti, hogy a vers (de nem Petõfi viselkedése) még„jó” is volt.
Azt azonban Mészáros akkor még nem tudta, hogy Petõfi lemondását egyáltalán nem
kell komolyan venni, s hiába fogadja el ezt a lemondást õ, a hadügyminiszter, Petõfi – mert atiszti fizetést nem nélkülözheti – rögtön újra tiszt lesz, sõt századosból õrnaggyá lép elõ, tehát
még nagyobb tiszti fizetést húz, mint eddig, ha hazafias szólama úgy szól is: nem „hitványpénz” az, amiért õ a hazát szolgálja.
Petõfi ugyanis ezután kénytelen lévén – legalább eleinte – szavát állni, újra Erdélybe
megy, de Bem betegsége címén (váltóláz) és hogy kipihenhesse magát (!) újra elküldi a frontról. E „betegszabadsága” alatt természetesen felkeresi akkor Szalontán Aranyéknál lévõ feleségét, s így még a maga személyével is növeli szegény Arany sok kényszervendégének
számát. Végül április elsején újra jelentkezik Bemnél. Azzal pózolt elõtte, hogy mint „közvitéz” jött. „Bem azonnal visszaadta rangját.” Hogy hogy lehet a rangját visszaadni annak, akiéppen az imént mondott le róla, az Bemet nem aggasztotta. Hogy joga se volt Petõfi tiszti
rangja visszaadásához, mert hiszen Petõfi a hadügyminiszternek mondott le, az a lemondást319

el is fogadta, s mint láttuk, még Ferenczi is csodálkozik rajta, hogy minden büntetés kiszabása nélkül egyszerûen csak elfogadta és az a hadügyminiszter, aki a lemondást – bámulatos
megbocsátással – elfogadta, magának Bemnek is feljebbvalója volt, Bem azzal se törõdött.
(Így azonban csodálkozhatunk-e, hogy a szabadságharc elveszett?)
De Petõfi se törõdött azzal, hogy ezután közkatonaként szolgálja hazáját. A visszaadottrangot õ is örömmel elfogadta.
Április 10-én pedig, mikor Bem érdemrendeket osztott, Petõfinek is adott belõle egyet.
Hogy azért-e, mert lemondott; azért-e, mert a hadügyminisztert kifigurázta; azért-e, mert feleségénél volt, vagy mert váltólázban állítólag megbetegedett, azt õ tudja. Jogosan legfeljebb
azért adhatott volna neki kitüntetést, mert szép verseket írt, azt azonban nem egy csapatvezér,sõt még csak nem is a hadügyminiszter illetékes megállapítani vagy jutalmazni. Bem csak
harci vitézséget jutalmazhatott. Ezt pedig Petõfi bajosan mutathatott, mert hiszen kitüntetéseelõtt csak tíz nappal érkezett meg a táborba.
Petõfinek azonban minél kevésbé érdemelte meg, annál jobban esett. „Legyen gyengeségtõlem – írja –, vagy akármi, én meg nem állhatom, hogy e jelenetet le ne írjam. Saját kezéveltûzte mellemre az érdemjelet Bem; balkezével, mert jobbja meg volt kötve (sebaj, hiszen Petõfi maga is balkezes volt) s ezt mondá: „balkézzel tûzöm fel, szívem felõli kezemmel”, s midõn elvégezé, megölelt, hosszan és melegen ölelt. Az egész világ tudja, hogy én nem vagyok
szerény ember” (no hát ez már csakugyan igaz), „de istenemre mondom” (Petõfi istenét természetesen csak kisbetûvel kell írni, úgy, mint a kommunistákét), „ennyit nem érdemeltem.”
Közben Bem Petõfi „vezérkari századost május elsején kezdõdõ ranggal és illetménnyelõrnaggyá nevezte ki”. Pedig hát Petõfi e kinevezés alkalmával nem volt, nem is lehetett vezérkari százados, mert hiszen századosi rangjáról hivatalosan lemondott és lemondását a hadügyminiszter a.h. 4162. sz. alatt el is fogadta s ez a hivatalos lapban is megjelent akkor már, smaga Petõfi is hangsúlyozta, sõt büszkélkedett is vele már, hogy õ „közlegény”.
S most szótlanul tûri, hogy imádott tábornoka és atyja hazudjon és õt is meghazudtolja.
Azonban mivel mind Bem, mind Petõfi nagyon is érezte, hogy a dolog ezzel még éppen
nincs rendben, azért elintézésére, no meg „el akarván különben is távolítani a költõt a megint
következõ véres csaták színhelyérõl” (de miért adta akkor neki a vitézségrõl szóló és azt biztosító kitüntetést, s miért volt akkor Petõfi erre a kitüntetésre olyan büszke?), május negyedikén újra Debrecenbe, a kormányhoz küldte.
Petõfi ekkor Bem következõ levelét vitte Kossuthoz: „Tegnap írt levelemet ma viszi Önhöz Petõfi úr, kinek tehetségei, hazafisága és nemes jelleme kétségkívül eléggé ismeretesekÖn elõtt. Ön küldötte õt hozzám, kormányzó úr (láttuk, hogyan), s ezt melegen köszönöm,mert az õ eszméi, bátorsága és ügyessége nagy szolgálatokat tettek nekem.” (De hát akkor
miért küldi el mégis azonnal maga mellõl, mihelyt megérkezik?)„Most, hogy a dolgok szerencsésebb fordulatot vettek s õ az Ön keze alatt jobb szolgálatokat tehet hazájának, futárul küldöm õt Pestre, hogy vigye Önhöz sürgönyömet. Petõfi úrnak
szükséges lesz, hogy egy ideig egészsége helyreállítása végett Pesten maradjon, s mivel úgy
találom, hogy szolgálatai jutalmat érdemelnek, bátor voltam õt õrnagynak kinevezni és kérem, legyen szíves megerõsíteni a kinevezést.” (Látjuk tehát, hogy Bem, a honvédtábornok is
mily nyíltan tiporja lábbal a magyar alkotmányt. Neki, ha Petõfi le nem mondott volna századosi rangjáról, ha azt már el nem fogadták volna és ha a hivatalos lapban is nem közölték
volna, akkor is nem Kossuthhoz, hanem a hadügyminiszterhez kellett volna ezzel a kérelemmel fordulnia. Az államfõnek ebben az ügyben nem volt joga intézkedni s Bemnek se volt joga õt erre kérni.)
De tekintsünk most el ettõl a felháborító alkotmánysértéstõl (noha mikor állítólag a
Habsburgok követtek el törvénysértést, akkor felháborodtunk miatta és esküszegéssel vádoltuk a királyt) s nézzük csak a dolog érdemét. Bem levelének a tartalmából egész jól látható,
hogy többé nem várta vissza táborába Petõfit. A dolog teljesen azt a látszatot kelti, mintha320Bem és Petõfi közösen állapodtak volna meg ebben, tehát hogy Petõfi maga kérte meg erre atábornokot. A kinevezéssel Bem biztosította neki a nagy õrnagyi fizetést, a hazaküldéssel pedig élete biztonságát, sõt egyenesen azt, hogy azt a nagy fizetést ingyen húzza a hazától. Azt
nem mondhatjuk, hogy költõi mûködéséért kapta a nagy fizetést, mert hiszen minden verséért
a kiadók fizettek (mégpedig most már, hogy beérkezett, hogy híres költõ volt, busásan). De
irodalmi mûködéséért egyébként se a hadügyminisztérium szokott fizetést adni. De Petõfi
elõzetes beleegyezése nélkül egyébként se lehetett volna õt a harctérrõl végleg eltávolítani.
Hogyan, hogy õ, a harcra lelkesítõ („ide veled, régi kardunk”), ezt a hazaküldést, ha nem iskérte Bemtõl, annyira szó nélkül elfogadta tõle, s ha igen (tehát kérte), miért tartjuk mi Petõfit nemcsak nagy költõnek (joggal), hanem egyúttal épp oly nagy hazafias hõsnek is?
Hogy a költõ harctérrõl való eltávolításának élete féltése lett volna az oka, arról nincsszó, sõt a levél ennek éppen az ellenkezõjét sejteti, mert hiszen azt mondja, hogy „a dolgok
szerencsésebb fordulata”, tehát a harcok könnyebbé válása késztette Bemet erre az elhatározásra. De súlyos harcok esetén se jelentett a táborban való tartózkodás (kivált a vezérkarban,
a tábornok közvetlen közelében) életveszélyt, hiszen a szabadságharc egész tartama alatt sehalt hõsi halált egyetlen honvédtábornok se, pedig nem egy volt köztük, aki egyáltalán nem
féltette az életét (Bem, Damjanich, Guyon, Perczel, sõt még Görgey és Mészáros se).
Az a két ok, melyet Bem Petõfi Pestre küldésére felhoz, egymásnak ellentmond. Az
egyik ugyanis a költõ gyenge egészségi állapota, a másik nagy használhatósága. Bem egészen megfeledkezett róla, hogy beteg embert nem nagyon lehet használni, ha pedig mégis
rendkívül használható, akkor a betegség csak ürügy. Azonkívül egy jó seregvezér szokott
annyira önzõ lenni, hogy leghasználhatóbb embereit nem szokta maga mellõl elküldeni, hogy
ne neki, hanem másnak használjanak. Ez az önzés egyenesen kötelessége is. Petõfi nagy„használhatósága” pedig Kossuthnak és az országnak éppen ekkor okozott „végtelen sok zavart és roppant kellemetlenségeket” (Kossuth levele Bemhez, 1849. május 10.), mert csak az
imént mérgesítette el a Bem és Vécsey közt kitört viszályt.
Majdnem bizonyosra vehetjük tehát, hogy ezt a Pestre mehetést és ott is maradhatást maga Petõfi kérte Bemtõl. Hogy végleg, vagy legalábbis igen hosszú idõre akart ekkor Petõfi aharctérrõl eltávozni, s hogy Bem nagy szívességet gyakorolt iránta, hogy ezt neki lehetõvé
tette, bizonyítja, hogy Petõfi távozásakor „könnyek között” (Ferenczi, III., 330. o.) búcsúzott
tõle, s még inkább, hogy az õrnagyi kinevezés május 3-án történt s Petõfi május 4-én már
Szalontán is volt. El lehet ezt képzelni akkor, ha a kinevezés és a harctérrõl való távozás nemállt a legszorosabb összefüggésben egymással?
Jellemzõ az is, hogy Petõfi katonai parancsnokától kapott hivatalos katonai futári megbízatásával nem Debrecenbe, hanem elõbb Szalontára a feleségéhez megy s gyermekét és dajkáját továbbra is Arany János nyakán hagyva Debrecenbe már kettecskén érkeznek. Ez isbizonyítja, hogy Petõfinek is mennyire nem volt szándékában a harctérre visszamenni, sõthogy azt, amit Bem Kossuthhoz küldött levelében még csak kért részére, õ – szokása szerint– már egyúttal megadottnak is tekintette. (Világos ugyanis, hogy egy Petõfi nem koldul, hanem Kossuth (és mindenki) kitüntetésnek tekinti, hogy ez a nagy ember kívánságával hozzá
fordul.)A Vécsey-eset és a vele kapcsolatos „végtelen sok zavar” és „roppant kellemetlenségek”
miatt azonban érthetõ, ha Kossuth Petõfit nem a tõle várt módon, hanem „kicsinylõen” fogadta. Petõfi azonban még így is meg lehetett volna elégedve, mert Kossuth már ismertetett
tulajdonságánál fogva az ellenszenv felébresztésével járó népszerûtlen dorgálási és fegyelmiügyeket nem szerette maga intézni, hanem szerette másokra tolni. De ez az ügy az alkotmány
szerint se rá tartozott.
Most se szólt tehát a költõnek semmi sértõt vagy kellemetlent, azt se mondta meg neki,hogy önkéntes lemondása és ennek elfogadása és nyilvánosságra hozatala után szó se lehet
kinevezésérõl, még kevésbé arról, hogy a kinevezés után rögtön szabadságolják is.

321Petõfi nem is vette észre másból, hogy baj van, mint csak Kossuth hideg viselkedésébõl.
Õ ugyanis azt várta, hogy Kossuth majd épp úgy a nyakába ugrik, mint Bem. Kár is volt,
hogy nem tette, mert akkor õ is épp oly szép verseket kapott volna tõle, mint az. De hát még
Kossuth se volt akkora színész, hogy még ezt is meg tudta volna tenni.
Mivel az ingyen húzni szándékolt nagy õrnagyi fizetés megérte, Petõfi most nála egészen
szokatlan nagy önuralmat tanúsított. Nemcsak Kossuth hidegségét tûrte el sértõ szó nélkül,
hanem az eddig Mészárossal és Vetterrel elkövetett sértést se ismételte meg harmadszor:
most karddal, nyakkendõsen és kesztyûben jelentkezett Klapka, az új hadügyminiszter-helyettes elõtt, ahova Kossuth küldte. Mivel azonban õ szerényen, úgy, ahogy mások szoktak,
ha akart, se tudott viselkedni, e nagy „önmegalázásért” azzal kárpótolta magát, hogy ha elõbb
„per defectum” [tökéletlenséggel], most „per excessum” [kihágással] vétkezett. Elõbb az volta baj, hogy szinte neglizsében [hiányos öltözékben] jelent meg katonai feljebbvalói elõtt,most meg úgy babrált ki a hadügyminiszterrel, hogy õ, aki azért jött, hogy vétkezése és ennek következtében századosi rangjáról való lemondása ellenére is újra nemcsak százados, hanem egyenesen õrnagy lehessen, illetve hogy õrnagyi szolgálat nélkül is õrnagyi fizetéstélvezhessen, de jelenleg – mint maga büszkélkedett vele – még „közlegény” volt, teljes õrnagyi díszben jelent meg a hadügyminisztériumban.
Ha csak ezredrész annyi ítélõképessége lett volna, mint költõi tehetsége, tudnia kellett
volna, milyen hallatlan kihívás ez, s hogy ezzel maga teszi egyenesen lehetetlenné, hogy
csakugyan õrnagy lehessen. Ha ugyanis Klapka neki, mivel Petõfi volt, azt a hallatlan dolgot
megengedte volna, hogy tiszti rangjáról akkor mondjon le, mikor akar, és letett tiszti rangját
akkor vegye újra vissza, mikor akarja (most például azonnal vissza akarta venni); ha tovább
még azt is hajlandó lett volna tõle eltûrni, hogy csak a tiszti rangot, ruhát és fizetést vegye
vissza, de a vele járó munkát már nem, hanem mindjárt szabadságoltassa is magát; ha belenyugodott volna abba is, hogy Petõfitõl vérig sértett két elõdje: Vetter és Mészáros is elégtétel nélkül maradjon, sõt újabb sértést kapjon azáltal, hogy elõléptetik azt, aki õket megsértette,akkor se tehette volna meg ezt annak a sértõ kihívásnak a láttára, hogy a kérelmezõ úgy (õrnagyi ruhába öltözve) kér tõle kegyet, mintha azt, amit kér, már régen meg is kapta volna sígy azt, akitõl kér, mindjárt vérig sérti is azzal, hogy fütyül az õ hatáskörére.
Bem (és más seregvezér is) csak a harctéren és a katonák bátorságának és lelkesedésénekébrentartására léptethetett valakit elõ, de az ilyen kitüntetés csak akkor vált véglegessé, ha ahadügyminiszter megerõsítette és a hivatalos lapban közzé tette a dolgot. Ez természetesenúgyszólván mindig meg is történt, mert hiszen a hadvezér tekintélyét csökkentette s rá nézvesértõ lett volna, ha meg nem történt volna. Amíg azonban a megerõsítés és a hivatalos lapban
való közlés meg nem történt, addig a kinevezés nem volt végleges, s mivel a fizetést a minisztérium folyósította, nem pedig a hadvezér, világos, hogy addig a nagyobb fizetést se kapta meg a kitüntetett.
Petõfi esete azonban egész különleges volt. Nemcsak azért, mert õ nem harctéri vitézsége
rögtöni megjutalmazására kapta a hadvezértõl elõléptetését, tehát az õ elõléptetésére Bemnek
egyáltalán nem volt joga, hanem fõként azért, mert õ nem százados volt akkor, mikor Bem õrnaggyá léptette elõ, hanem közlegény, közlegénybõl azonban nem lehet õrnagyot csinálni egyszerre, s különösen nem egy csapatvezérnek. De Petõfi egyébként is bûnt követett el s az azért
járó büntetés elõl tért ki a tiszti rangjáról való lemondással, tehát õt nem elõléptetni, hanem
még elõbbi tiszti rangjába visszaléptetni se lehetett volna ily rövid idõ alatt a legnagyobb következetlenség nélkül és Mészáros és Vetter tekintélyének tûrhetetlen megsértése nélkül.
Láthatjuk belõle, milyen ítélõképesség nélküli ember volt Bem, milyen önkényesen járt
el s ilyenkor mennyire nem törõdött se szokással, se törvénnyel, se bajtársiassággal, se egyetértéssel, se mások jogaival vagy önérzetével! Milyen ítélõképessége lehetett azonban Petõfinek, aki ezek után már õrnagyi ruhában is jelentik meg a hadügyminiszter elõtt õrnagyi
kinevezése jóváhagyását és fizetése folyósítását kérni.

322

Mivel nemcsak ezt kérte, hanem egyúttal hosszú, sõt talán végleges szabadságolását is,azaz azt, hogy fizetését egyúttal ingyen kapja, ettõl pedig az õ egész jövendõ élete és családja
sorsa függött, egész bizonyos, hogy nem készakarva, nem dacból és büszkeségbõl akarta elrontani a dolgát, hanem egyszerûen csak azért, mert nem is gondolt arra, hogy viselkedésetûrhetetlenül sértõ a hadügyminiszterre s így õ ezek után az õ kinevezését még ha akarja, se
hagyhatja jóvá. Ez azonban azt bizonyítja, hogy Petõfi ítélõképessége nem volt nagyobb,
mint egy tizenkétéves gyereké, mert egy tizenöt évesnek már ez eszébe jutott volna. S ez az
ember akarta egész Magyarország sorsa intézését kezébe venni 48-ban!
Világos, hogy ezek után Klapka az elõtte õrnagyi ruhában megjelent Petõfit, mint feljebbvaló szokta az alattvalóját, kérdõre vonta a Bem és Vécsey közti viszály elmérgesítése
miatt. Mivel Petõfi mindent Bemre tolt s arra hivatkozott, hogy mindent Bem parancsára tett,tudtára adta, hogy addig nem hagyhatja el Debrecent, míg ez ügyben Bem válasza a hadügyminisztériumba meg nem érkezik.
„Szívesen (!) itt maradnék – válaszolta erre bájos, de épp azért vérig sértõ impertinenciával amagát õrnagynak megtett közlegény a hadügyminiszternek (háború idején!) –, de fontos dolgaim
vannak Pesten s holnap oda kell utaznom. Azt hiszen, elég, ha becsületszavamat adom...”Világos, hogy Klapka erre ingerülten azt felelte, hogy ez semmiképpen se elég. De az isvilágos, hogy itt nem arról volt szó, hogy lehetett-e adni Petõfi becsületszavára vagy pedignem, hanem egyedül arról, hogy ilyen impertinenciát [pimaszságot] katonaságnál tûrni semmiképpen se lehetett. Meg is mondta neki – mint Petõfinek Bemhez intézett beszámolójából
megtudhatjuk –, hogy ha nem nézné, hogy Petõfi, 24 óra alatt agyonlövetné. (Kétség nélkül
igazságosan járt volna el, ha megtette volna, csak legfeljebb nem okosan. Feltétlenül igazságosabban, mint Bem akkor, mikor a civil ruhás Petõfi „õrnagynak” nem tisztelgõ tûzmestert
ezért tényleg ki is végeztette.)
Tudtára adta ekkor Klapka Petõfinek azt is, hogy szabadságra is csak orvosi bizonyítvány alapján mehet. Még ez is nagy jóindulat jele volt tõle, mert hiszen nyilvánvaló volt,
hogy semmiképpen se olyan nagy beteg, hogy feltétlenül szabadságra lett volna szüksége.
Hiszen éppen most mondta õ maga, hogy Pesten van sürgõs dolga, tehát ennek intézésében
betegsége egyáltalán nem akadályozta.
Petõfi azonban orvosi bizonyítvány szerzésére se volt hajlandó, hanem azonnal újra lemondott tiszti rangjáról. (Mintha nem mondott volna le róla már elõbb s mintha lemondása
nem lett volna benne még a hivatalos lapban is. Igazán gyerekes dolog volt ez tõle.) Klapka
ezt azonnal tudomásul is vette (mert hiszen az olyan rangról való lemondást, ami nincs, igenkönnyû tudomásul venni). Petõfi azonban még ezt se várta meg, hanem mit sem törõdve azzal,
hogy elõbb már a hadügyminiszter azt mondta neki, hogy nem hagyhatja el addig Debrecent,míg Bem információja meg nem érkezik, otthagyott csapot-papot és felesége társaságában
azonnal Pestre utazott. Csak azért is megmutatta, hogy mégis elintézi Pesten az ügyét és hogyehhez orvosi bizonyítványt se szerez.
Kétségtelen, hogy a „rangjáról” való lemondással még egyáltalán nem volt elintézve ez a
dolog, mert hiszen a lemondott tiszt már nem tiszt ugyan, de katona (kivált mikor háború folyik akkor, mikor lemond), s nemcsak mint tiszten, hanem mint közlegényen is végre lehet
hajtani azt a büntetést, ami tiszt korában elkövetett bûnéért jár neki. Egy tisztet nem azért
degradálnak [fokoznak le], hogy utána felesége társaságában elutazhassék, hanem azért, hogy
most már mint közlegényt felakaszthassák.
Láttuk azonban, hogy Petõfi tûrhetetlen kihívásait még azzal is tetézte, hogy utána mégegy végtelenül sértõ és arrogáns, sõt zsaroló levelet is írt Klapkának. Mégse lett utána semmi
baja, s Klapka is csak olyan elégtételt kapott, hogy mások kértek Petõfi nevében bocsánatot
Klapkától. E látszat-elégtétel után Petõfi még õrnagyi kinevezése megerõsítésére (sõt háromheti szabadságra) is ígéretet kapott Klapkától. Tisztán tõle függött, hogy mégis a lemondást
választotta, mert még mindig õ érezte magát megsértve.

323

Hõsi halált halt-e Petõfi?
Annyi egész bizonyos, hogy olyat nem, mint amilyent „Egy gondolat bánt engemet” címû, látnokinak mondott költeményében kívánt magának.
Láttuk, hogy Petõfi most már igazán végleg és visszavonhatatlanul lemondott tiszti rangjáról és vele búcsút mondott a katonaságnak is, noha a „szentséges szent” szabadságharc még
javában folyt. Igazán nem mondhatja azt se senki, hogy kényszerbõl tette ezt, mert hiszen tisztán tõle függött minden s õ még a történtek után is maradhatott volna, mégpedig õrnagyi fizetéssel és rangban. Lemondása június 17-én jelent meg a hivatalos lapban, a Közlönyben.
Láttuk, hogy mikor utána Bem újra hívta magához (de csak azért, mert nagy szegénységével
szenvelgett neki), június 20-án azt válaszolta, hogy ez a történtek után már teljes lehetetlenség
részére, mert szavainak „legkiáltóbb meghazudtolása” lenne. Láttuk azt is, hogy mivel Kossuth és a kormány elhagyta a fõvárost, most is gyáván és idõ elõtt Petõfi is – miközben elkeseredésében rendületlenül szidta a kormány gyávaságát – ugyanezt tette: családjával együtt õ isMezõberénybe, tehát a fõvárostól ugyancsak messze, a Tiszántúlra költözött. De még itt is félt,
mert „folyton azon töprengett, hogy a közeledõ veszélyben hol vonuljon meg családjával”.
(Ferenczi, III., 360. o.) Nemcsak a családját akarta tehát biztos helyen látni, hanem magát is.
„Annyi ma már kétségtelen – folytatja Ferenczi –, hogy az utolsó napokban Pesten
megint abban állapodott meg, hogy a zavarok növekedésével Bem táborába menekül.” (Tehát
nem abból a célból megy oda, hogy hazájáért harcoljon, még kevésbé, hogy „ott essen el aharc mezején” és hogy „ott folyjon az ifjúi vér ki szívébõl”.
Most már nem is kellett titkolnia, hogy nem harcolni ment, hiszen tiszti rangjáról végleg
lemondott, az pedig, hogy közlegényként is lehet harcolni a hazáért, sõt csak ez lenne az igazán szép, sajátságos, most már eszébe se jutott. Pedig milyen szép verset írt a közkatonák dicsõítésére s milyen hatásosan bizonyította, hogy sokkal többek azok, mint a tisztek, s milyenönérzetesen mondta, hogy ezután közlegényként fog hazájáért harcolni õ is.
Látjuk, hogy még Ferenczi szerint is Petõfi most már nem Bem táborába ment, hanemoda „menekült”. Erre oly sok világos bizonyíték van, hogy más kifejezést Ferenczi se használhatott. Túlságos jóakarat azonban részérõl Petõfi iránt, hogy e menekülés okául „a zavarok növekedését” hozza fel. Világos ugyanis, hogy nem belsõ zavarokról van itt szó, mert
hiszen ezek nem voltak, de ha lettek is volna, azoktól nem kellett volna Petõfinek az életét
féltenie, hanem az ellenség, a két ellenség: az osztrák és az orosz közeledése jelentette azokata „zavarokat”, melyek elõl Petõfinek Bem táborába volt legcélszerûbb „menekülnie”.
„Oda hívta Egressyt is, ki azonban nem adott biztos választ s egyelõre Szegedre követtea kormányt.” Egressy tehát egy kicsit több kitartást és hazafiságot tanúsított, mint az a Petõfi,akit Bem állítólag éppen azért küldött haza a harctérrõl, hogy Kossuth, tehát a kormány oldalán lehessen s ott szolgálja nagy tehetségeivel a hazát. Mikor tehát a kormány Szegedre menekült, Petõfinek is oda kellett volna vele mennie, ha Bem levelét komolyan vehetnénk és haígy vette volna Petõfi is. Újabb bizonyíték arra, hogy a Petõfivel Kossuthoz küldött levélnek
semmi más célja nem volt, mint Petõfi magánérdeke: õrnagyi rang és fizetés betegszabadsággal megspékelve.
„Mások pedig, mint Wachott Sándor és Imre, igyekeztek lebeszélni e tervérõl. Azonban
ez az egyetlen lehetõség volt. Kompromittált emberek számára a tábor volt csupán biztos(Petõfi tehát ezért „menekült” oda), õ pedig Windischgrätz herceg körözõ leírásából már
1849 februárjában sejthette sorsát, ha az osztrákok kezébe jut.” (Ez elõl próbált tehát „menekülni”, nem pedig a hazáért harcolni.)
Láthatjuk most már azt is, hogy Petõfi nemcsak a családjával együtt a maga életét próbálta menteni, mikor a fenyegetett fõvárosból még ugyancsak idejében, sõt egy kissé túl korán, a Tiszántúlra költözött, hanem csak a maga életét. Se Szendrey Júlia, se a kis Zoltánéletét ugyanis nem fenyegette se Windischgrätz, se Haynau, hanem csak Petõfiét. Júlia és a324

kis Zoltán még Világos után is nyugodtan visszamehettek abba a magyar fõvárosba, melyben
akkor Haynau székelt és akasztatott.
„Azonban Mezõberényben mégis tépelõdni kezdett. Barátai, ismerõsei, rokonai mind ellenezték tervét. Végre õ is hajlott beszédükre. Elhatározta, hogy egyelõre nem megy Erdélybe. De az oroszok elõnyomulása miatt Mezõberényben se maradhatott. Így gondolt a
Damjanich fõparancsnoksága alatt álló Aradra” (tehát a honvédvezérek közül se bízta az életét akárkire, hanem csak a híres Bemre vagy Damjanichra), „honnan Radna felé még nyitva
volt az út Erdély felé is.” (Aradnak tehát parancsnoka, Damjanich vitézségén kívül még ez azelõnye is megvolt.)„Megfogadta tehát tíz forinton Csipkár Pál mezõberényi szûcsmester fuvarost” (jó drágán fogadta meg, mert még jó fél századdal késõbb is három forintért lehetett kapni egy napi
személyfuvart, de hát Petõfinek – nagy szerénységében – ilyesmire mindig igen sok pénze
volt; õ mindig úgy utazott és úgy fizetett, ahogyan egy Petõfihez illett), „hogy másnap vigye
õt családjával Aradra és esetleg Radnára s az útra elkérte Bonyhai kényelmes ekhós szekerét.
Orlai is vele akart menni. Ez július 17-én kora reggel történt. Már a kocsin ültek, azonban alovak az egyik kapuszárny behajtásától megvadulva egy átelleni magtárnak rohantak s a kocsi rúdját, oldalát s egy lõcsét eltörték. Kovácsot hivattak s az utazás e napról elmaradván,
visszatértek a szobába, hogy a sietségben félbehagyott reggelijüket folytassák.”„Másnap, 18-án, reggel Csipkár 5 órakor elõállt (a fuvaros neve is bizonyítja, amit már
megemlítettem, hogy Mezõberény is tót (és német) falu), Petõfi azonban késett az indulással.
Így lett hat óra. Ezalatt honvédekkel rakott két kocsi vágtatott el az ablak alatt s megállt a piacon. Az egyikben Egressyt pillantják meg, behívják, s ez magával hozza Kiss Sándor ezredest is. Kiss, mint Bem futárja, Szegeden járt, s meg volt bízva, hogy Petõfit vigye magával.
Hallván Egressytõl, hogy Mezõberényben van, érte került arrafelé. Petõfi kedvetlen és habozó lett s egyelõre tagadólag válaszolt, mintha érezte volna a feje fölött függõ végzetet. Reggelizés közben Egressy szól:– És csakugyan letettél az erdélyi útról, Sándor? Hát aztán merre veszed utadat, ha majdszorítni találnak?
– Hát, Gábor, én azt gondolom, hogy akkor majd csak itt húzom meg magamat valahol.
– Eszerint hát már én sem megyek Erdélybe, mert hiszen mint csináljak én ott nélküled –folytatá Egressy.
E nógatásra mást határoz. Odaszól nejének:– Mit mondasz, Juliskám, menjünk-e?
Neje azt felelvén, hogy õ követni kész, hová sorsa viszi, de tõle el nem marad, ez döntötts így szólt:– Lásd, Gábor, én nem fontolgatok sokáig. (Pedig hát látjuk, mily sokat fontolgatott!)Nálam minden a pillanat szüleménye. Mire rögtön határoztam magam, mindig jól ütött ki.
(No, ezt a kijelentését most ugyancsak megcáfolták az események.) Különben is, barátom, fátum szerint kell történnie mindennek. Azért mindegy, akár fontolgatunk, akár nem.”Így és csak ezért került Petõfi újra és utoljára is a harctérre. Láthatjuk, letagadhatatlan,
hogy e lépése indító okául minden szerepelhetett, csak egyedül a haza, az érte való önfeláldozás nem. Petõfi a harctérre egyedül csak azért ment, mert olyan válságos volt már az ország
és vele a „kompromittáltak” helyzete, hogy még a harctér volt a legbiztosabb, a legkevésbé
veszélyes tartózkodási hely számára. De még így is a véletlen döntötte el, hogy Petõfi Bemtábora helyett nem az aradi várba ment, mert nehezen tudta eldönteni, melyik lesz biztonsága
szempontjából az elõnyösebb.
Július 20-án ért Tordára, 24-én Kézdivásárhelyre, 25-én Bereckre, hol Bemmel találkozott,aki természetesen rögtön újra visszaadta neki õrnagyi rangját. Hogy ez egyenesen képtelenség
volt most már, hogy a történtek után ezt még ideiglenesen visszaadnia se volt joga és hogy ennek
elfogadása Petõfitõl is szavának „a legkiáltóbb meghazudtolása” volt, azzal nem törõdött.

325

De nem törõdött vele maga Petõfi se. Legalábbis neki se volt annyi lelki ereje, puritánsága vagy olyan kényes becsülete, hogy a csábításnak ellent tudott volna állni. Persze Petõfi törõdhetett volna vele, sõt mivel az õrnagyi rang újabb elfogadása az õ szavának botrányos
meghazudtolása volt, nem pedig Bemének, neki kellett volna vele törõdnie. De hát õ se törõdött s „még e napon megrendelte õrnagyi egyenruháját”. (Ferenczi, III., 367. o.) De mint láttuk, addig is, míg az elkészült, már a hóhér kezére került egy honvédtûzmester azért, mert
már civilben is nem adta meg neki az õrnagynak járó tiszteletet. Ugyancsak szép cselekedet
volt az egyenlõség és testvériség forradalmi szólamainak legnagyobb magyar apostolától.
Igaz, hogy nem õ csinálta, hanem Bem, de az is igaz, hogy õ ment miatta Bemhez panaszra. Az is igaz, hogy késõbb kérte, hogy ne akasztasson, de nem csak úgy kellett volnakérnie, ahogyan õ kérte. Mert ha olyanformán kérte volna ezt is, mint például Klapkától amaga õrnagyi kinevezését, akkor lehetetlenség, hogy meg ne kapta volna. Hiszen õrnagyi kinevezését még a Klapkával való kihívó viselkedése ellenére is megadta volna neki Klapka,ha õ elfogadta volna. Az õ imádott Bemje ne tette volna-e meg tehát a kedvéért, hogy kegyelmezzen, ha látta volna, hogy Petõfinek nemcsak az õrnagyi kinevezés, hanem ez a kegyelmezés is igen fontos dolog?
És a Petõfitõl annyira istenített hadvezérnek is csak ilyen lelkiismerete volt? S ha csak
ilyen volt, nem volt-e akkor Petõfinek kétszeresen is kötelessége, hogy ilyen szégyenletes
dolog ne tapadhasson a szabadságharc, sõt „a világ legnagyobb hadvezérének” nevéhez?
A baj azonban az volt, hogy – úgy látszik – a végén már Petõfi is elhitte, hogy az õ megsértése csakugyan halált követelõ bûntény, s ebben az esetben kivételesen még õ is belátta,hogy a katonai fegyelem fenntartását csakugyan a haza érdeke kívánja. Csak akkor nem olyan
fontos dolog a fegyelem, mikor a sértett a hadügyminiszter vagy csak egy tábornok, a sértõ
pedig Petõfi.
De Bemmel való július 25-i találkozása után se sietett még Petõfi a táborba, hisz ezt maga Bem se akarta. Csak július 30-án csatlakozott hozzá, tehát csak egy nappal a halála elõtt.
Petõfi tehát már csak azért se halhatott hõsi halált, mert hiszen nem is volt akkor már, illetve
még katona. Õ a háború szerencsétlen, véletlen áldozata lett, polgári ruhában, fegyvertelenül,
menekülés közben.
Elõtte még megkérte Egressyt, hogy egyenruháját, ha elkészül, vegye majd helyette át.
Varga Zsigmondnak pedig, akinek vendégszeretetét az utolsó éjszaka élvezte, megígérte,hogy kifizetteti majd neki azoknak a lovaknak az árát, melyeket Vargától elrekviráltak a honvédek s melyek miatt a költõnek panaszkodott. (Láthatjuk belõle, milyen rendetlenség volt ahonvédségnél s mennyi kárt kellett miatta szenvedniük még a magyaroknak is.)Másnap, július 31-én volt Bemnek az a bolond csatája, melyben kétezer néhány száz emberével vállalt csatát 16 ezer orosz ellenében. Bem ezért megérdemelte volna, hogy haditörvényszék elé állítsák, ha 48-ban Petõfi jópéldájára minden nevesebb ember nem csinálhatta
volna azt, amit akart.
Amilyen lelkiismeretlenül lövette agyon Bem a tûzmestert, majdnem ugyanolyan lelkiismeretlenül vitte most a halálba seregének felét s köztük Petõfit is. Hogy Bem maga is majdnem köztük volt s egy óráig feküdt elhagyatva a mocsárban (elõ szabad fordulnia ilyesminek
egy normális vezérrel a XIX. században?), enyhíti a bûnét, de nem az ostobaságát. Pedig
olyan ember részére, aki ezrek életét vállalja magára és akiknek tetteirõl milliók sorsa függ,
az ostobaság maga is bûn.
„Az ember akkora erõvel támad, amekkorával rendelkezik” – szokta Bem mondogatni,
illetve szokott vele dicsekedni, ami viccnek vagy cinizmusnak jó, de semmiképpen se jó komoly szónak. A normális fõvezér csak akkor támad, ha megfelelõ erõvel rendelkezik s a gyõzelemhez a feltételek megvannak. Ellenkezõ esetben nemcsak maga nem támad, hanem még
azt is elkerüli, hogy az ellenség megtámadhassa.

326

Ha a józan esze nem kívánja ezt tõle, mert ilyesmivel nem rendelkezik, akkor kívánja tõle a lelkiismerete, a rábízott emberek életének féltése. Ez nem engedi meg neki, hogy ilyenkor cinikusan úgy gondolkodjék és úgy beszéljen, mint Görgey, aki mint láttuk, azt mondta:
Minek jöttek háborúba?
Mivel Bem maga nem volt magyar, nem is beszélte nyelvünket, azt azonban, akiket feláldozott, magyarok voltak, neki – hogy idegen volta miatt gyanút ne keltsen – még jobban
kellett volna katonái életére vigyáznia, mint helyében egy magyar vezérnek.
Hogy azért támadott, mert Kemény Farkas 5000 emberének a csata napján meg kellett
volna érkeznie, de nem érkezett meg, nem mentsége Bemnek. A honvédsereg ugyanis még
így is csak a fele lett volna az oroszokénak és egészen különleges helyzetektõl és szerencsétõl eltekintve kétszeres ellenséget se lehet megverni, tehát azt se szabad megtámadni. A mi
honvédeink azonban 48-ban (és még inkább Rákóczi „híres” kurucai idején) még velük
egyenlõ számú ellenséget is igen ritkán tudtak megverni s ezért Rákóczi késõbb már még nála kisebb ellenséggel se szívesen ütközött meg. Görgey se verte meg Windischgrätznek még
az övénél kisebb seregét se soha, csak néha visszaszorította.
Az igazság azonban az, hogy Kemény 5000 emberének nem is kellett volna megérkeznie. Bem ugyanis az elkésés miatt sose tett szemrehányást Keménynek, mert az õ megérkezésének hírét csak azért terjesztette a táborban, hogy ezzel a harcra kedvet öntsön embereibe,
ha pedig az ütközet sikerül, hadvezéri hírneve még „legendásabb” legyen s Petõfi még jobban csodálja a tehetségét. Az indítóok tehát egyszerûen a hiúság volt. Olyan õrültséget, mint
itt Bem csinált, nem is lehet mással magyarázni.
A kudarcon mégis annyira nem okult, hogy hamarosan utána, Temesvárnál, ugyanígy
tett, csak most már az egész magyar sereggel. Igaz, hogy Temesvárnál az õ serege nagyobb
volt, mint az ellenfélé, azonban mi mind 48-ban, mint a kuruc-labanc világban még a velünk
egyenlõ számú ellenséget is csak akkor tudtuk megverni, ha tökkelütött volt a vezére.
Haynau pedig nem volt tökkelütött vezér. De Temesvárnál csakugyan ott volt a közelben
Görgey 30.000 embere, de a dicsõségvágyó Bemnek még arra se volt szüksége, még annak
csatlakozását se várta meg.
Ami Petõfit illeti, a harc, illetve imádott tábornoka áldozata lett ugyan, de nem mint katona. Polgári ruhában és fegyvertelenül volt ott, s nem is a harcban, hanem csak a harc színhelyén. Bem közelében akart lenni, s ezért annak ellenére is, hogy még nem készült elkatonai egyenruhája és fegyver se volt nála, ott csellengett, botlott a harcoló csapatok közelében. Szemtanúk vannak, akik hol itt, hol ott látták, amint a harc lefolyását nézte. Részt venni
benne nem is akart, mert ha akart volna, nem fegyver nélkül ment volna oda.
Ebbõl is láthatjuk, hogy Petõfi egyénisége éppen ellenkezõje volt a vitéz katonának, mert
ha ilyenfajta ember lett volna, akkor ott a harctéren, a harc hevében meg se tudta volna állni,
hogy ne harcoljon. Harcolni ugyanis õrnagyi egyenruha nélkül is lehet, fegyvert pedig csak
tudott volna szerezni, ha akart volna. Láthatjuk a helyzetbõl, hogy Petõfi sose harcolni menta táborba. De egyébként is tüzér volt. Õ legfeljebb csak tanácsokat adni, intézkedni, másoknál mindent jobban tudni és szóban mindenkinél bátrabbnak és hõsiesebbnek lenni (mint egy
példát már láttunk is rá) tudott. Azt a versét, melyben hõsi halált akart halni, nem ekkor, nema táborban, hanem régebben írta. Akkor, mikor még nem volt háború.
Ha fegyvert is vitt volna magával – ami igazán magától értetõdõ lett volna egyébként –,még ez se bizonyítaná, hogy nemcsak végszükség esetén, élete védelmére szánta, így azonban hogy fegyver még a zsebében se volt, már egészen tiszta a dolog s ellenkezõ magyarázatot nem is enged meg. Pedig hogy Petõfi fegyvertelenül vett részt a segesvári csatában, az
egész kétségtelen. Ferenczi is egész világosan megmondja (III., 374. o.), hogy „a költõ a csata kezdetén Bem körül volt látható gyalog, fegyvertelenül, vászonzubbonyos atillában”.
Dr. Lengyel, Petõfi halála körülményeinek legfontosabb szemtanúja, a csata közben „aleégett falu egyik sütõkemencéjén ülve pillantotta meg lõtávolon kívül, ahol a csata menetét327

figyelte” (ugyanott). Petõfi tehát egyáltalán nem vett részt ebben a csatában, sõt még arra is
gondja volt, hogy „lõtávolon kívül” legyen nézelõdés közben is. Csak mikor már felbomlott
minden rend (ami természetesen teljesen váratlanul érte; nem is számított rá, hiszen Bemet avilág legnagyobb hadvezérének tartotta), mikor már az oroszok bekerítették az egész harcteret, menekülni kellett, de már nem lehetett, akkor került Petõfi élete is veszélybe, sõt lett elkerülhetetlen sorsa a halál.
Micsoda más volt azonban ez a tényleges halál, mint amit a költõ megálmodott, sõt tisztelõi szerint „látnoki módon” mindent meg is jövendölt! Az álom így szólt:
Ott essem el én,
A harc mezején,[...]
S holttestemen át
Fújó paripák
Száguldjanak a kivívott diadalra
Az összes szemtanú azonban, mindenki, aki a költõt élete utolsó óráiban látta, futásról,menekülésrõl beszél. Petõfi tehát visszafelé, az ellenség elõl futott, nem pedig a kivívott diadalra. Egy bekerített, összetört sereg roncsainak egyike volt õ ekkor, egy olyan sereg civil tartozéka, melynek még a vezére is egy mocsárban fekszik elhagyatva, de éppen ez a szerencséje.
„Visszavert katonáink bomlott sorokban hátrálnak.”. (Ferenczi, III., 375. o.) A jobb
szárny „vad futásnak eredt” (ugyanott), „a veszély felbontott minden fegyelmet”. (376. o.)
Egy szemtanú, Gyalokay Lajos, „eközben meglátja a költõt, amint az ország úton hajadonfõvel szalad” (ugyanott). Amint Dr. Lengyel „midõn Kisbun irányában, hol az országút egy
magaslatra fut fel, visszatekintett, az út egyik kanyarulatában a költõt vélte látni, amint fedetlen fõvel, széteresztett ingnyakkal, lengõ zubbonyában futott”. „Ez du. 5-6 óra közt történt.”(377. o.)Egy másik forrás szerint egy Szkurka nevû közhuszár (még itt is tótot, mint õ, vetett útjába a sors?) „az országúton menekülvén sebzett lován utolérte az egyedül, gyalog, hajadonfõvel futó költõt, kengyelébe emelte s vagy két puskalövésre vitte. Azonban négy lovas muszka
sarkukba érvén, elbocsátja (Petõfi) a kengyelszíját s leugorván e szókkal: „Bocsáss, engem az
Isten sem ment meg” (tehát még ekkor is káromkodott?) balfelé a kukoricásba futott le”, de a
muszkák utolérték és lekaszabolták. (379. o.)
Látjuk tehát, hogy kivétel nélkül minden forrás szerint utoljára fegyvertelenül, sorsa elõlkétségbeesetten, pánikszerûen, hajadonfõvel menekülve látták Petõfit, vagyis homlokegyenest ellenkezõ állapotban azzal, mint amit versében magáról megálmodott, kívánt és – olyan
rosszul – megjövendölt. Nem csoda, hogy mindezek láttára még Illyés Gyula is ironikusan
jegyzi meg (Petõfi, 329. o.): „Írt verset arról, hogy csatatéren szeretne meghalni, de mostnem akart meghalni.”Petõfi nem meghalni, hanem életét megmenteni ment Bemhez a harctérre. A szabadságharc áldozata lett, de nem hõsies önfeláldozás és elszántság, hanem szerencsétlen véletlen következtében. Nem a csaták hevében, a szabadságért, melyet istenének nevezett, vagy
hazájáért, melyet „imádott”, hanem ijedt menekülés közben életét féltve és mentve. A jóakarat azonban, melyet költõi lángelméje szerzett meg és biztosított részére, ezeket a „kis” különbségeket nem vette észre, hanem még legendássá tette hírnevét. Tisztelte a magyar
közvélemény, hogy eszméiért életét is „gondolkodás nélkül” feláldozta. (Pedig, Istenem,
mennyit gondolkodott, sõt töprengett, csak hogy életét ne kelljen feláldoznia! Mennyit tépelõdött, hogy Mezõberényben maradva lesz-e biztosabb az élete vagy a hadseregnél, s ha ez
utóbbinál: a legendás Damjanich mellett Arad várában-e vagy pedig inkább „a világ legnagyobb hadvezérénél”, Bemnél!) Az pedig, hogy „dicsõ végét” oly „látnoki” módon elõre
megmondta, csak betetézte a személye iránti hódolat.

328

Remélem, senki se magyarázta bennünk rosszmájúságra, hogy mi nem egészen ebben aszellemben ismertettük halálát. Mi csak az igazság követelményének tettünk eleget, mikor elmondtuk róla azt, amit szükségesnek tartottunk. No meg annak az erkölcsi követelésnek is,hogy ne olyan embereket állítsunk követendõ erkölcsi eszményképekként a magyar ifjúság
elé, mint amilyen Petõfi volt. Semmiképpen se kívánatos, hogy a magyar ifjakból olyan emberek legyenek, mint Petõfi. Az kívánatos volna, hogy olyan költõink és általában olyan tehetségeink legyenek, mint amilyen õ volt. De hát a tehetséget kapjuk, nem pedig szerezzük sez éppen a költõi tehetségre áll legjobban (poéta nascitur) [született költõ]. E tekintetben tehát semmi értelme sincs, hogy az ifjúságot Petõfi követésére buzdítsuk.
Annál több értelme van azonban annak, hogy buzdítsuk, ne legyen olyan ember, mint Petõfi. Ha a haza vagy nemes eszmények megmentésérõl van szó, õ legyen szívesebben és hõsiesebben katona, mint õ volt. Legyen áldozatosabb, mint õ volt. Egyszóval olyan legyen,amilyennek õ a hazafit verseiben lefestette, ne pedig olyan, mint amilyenre õ tényleg példát
adott.
Ne legyen sose túlzó vagy egzaltált, mint Petõfi volt. Az esze, ne pedig a fantáziája, aképzelõereje, túláradó fantáziája után menjen, mint Petõfié. Tudjon fegyelmet tartani és engedelmeskedni, épp annyira, amennyire õ nem tudott. Ne gondolja, hogy mindenki önzõ,csak õ nem; mindenki ostoba, csak õ nem. S ne gondolja azt se, hogy õ mindenki másnál
okosabb, tehát õ azért van, hogy irányítson, más pedig azért, hogy irányíttassa magát.
Ne fogja rá a nemzet vezetõire túl könnyen az alkalmatlanságot és még kevésbé az erkölcsi alkalmatlanságot. De még ha az õ elítélésükben nem is tévedne, akkor se gondolja soseazt, hogy mások önzése és érdemtelensége õt is feljogosítja arra, hogy õ se törõdjék többé
semmivel, s ha mások elárulják a hazát és az egyedül üdvözítõnek gondolt eszméket, akkor õse köteles többé értük küzdeni.
Ne gondoljuk, hogy a lángelmével mindig együtt jár az erkölcsi nagyság is, mert – különösen a mûvészi lángelmékre vonatkozóan – éppen az ellenkezõt tekinthetjük majdnem szabálynak. A lángelme majdnem mindig idegrendszeri abnormitással jár, ami pedig többnyire
erkölcsi fogyatékosságokat jelent.
Ha a legnagyobb magyar költõnek szabad volt „papfalónak” lennie, akkor az igazságnak
is meg a szabadságnak is legelemibb követelménye, hogy a magyar papnak is szabad legyenarra rámutatnia, milyen jellemek ezek a magyar papfalók még akkor is, ha Petõfi Sándor anevük és még a magyar pap is rajong a verseiért. Még azt is megfontolásra ajánljuk az olvasónak, hogy a mi nagy Petõfink nem éppen azért volt-e ennyire gyönge jellem, mert papfaló,azaz a katolicizmus ellensége volt, illetve nem azért lett-e papfaló és az Egyház ellensége,
mert ennyire gyönge jellem és ennyire ösztöneinek rabja volt?
Hogy Petõfi nem volt katolikus, nem szégyene a magyar katolicizmusnak. Hogy protestánsnak született, nem dicsõsége a magyar protestantizmusnak. Elõször is, mert mûvészi
lángelméje semmi összefüggésben sincs felekezeti hovatartozandóságával, másodszor, mert
véletlenül éppen nem magyar protestánsnak született a legnagyobb költõ, s ez is mutatja,
hogy Petõfiben a költõ és a protestantizmus találkozása nem okozati összefüggésben vanegymással, hanem ez a találkozás merõ véletlen. Harmadszor, mert a katolikus reverzálisadással Petõfi úgyis önmaga tagadta ki magát abból a protestáns közösségbõl, melybe akaratán kívül beleszületett.
Hogy katolikusellenes, sõt „papfaló” volt, az se szégyen se a katolicizmusra, se a papságra, mert hiszen éppen azért volt tele olyan sok hibával és erkölcsi ellentmondással, mert papfaló volt. Ha katolikuspárti és papbarát lett volna, vagyis ha jó sorsa olyan papokkal hozta
volna össze, akik meg tudták volna vele ismertetni és szerettetni a katolicizmust, akkor veleszületett és abnormis idegzetével járó hibáinak nagy részét is megtanulta volna levetkõzni slángelméjén kívül még jellemével is a magyar ifjúság példaképe lehetett volna, aminek miörültünk volna a legjobban.

329

Azt a Petõfit ugyanis, aki 1849. július 31-én a segesvári csatatéren elesett, illetve – mert
ez az állítás is már eszményítés eredménye – a segesvári csata utáni általános menekülésben
áldozatul esett (mert Petõfi éppen nem csatában esett el), élvezhetjük, sõt bámulhatjuk is,mint költõt, de Isten mentsen attól, hogy mint embert és mint hazafit is példaképül állítsuk amagyar ifjúság elé. Ezt csak akkor tehetjük, ha sok mindent elhallgatunk róla és sok mindent
nem az igazságnak megfelelõen mondunk el róla, ez pedig a mai erõs kritikai szellem és a tekintélynek lehanyatlásának korában tovább már úgysem tartható. Az igazsággal ellenkezik
ugyanis, aki pedig az igazsággal szemben ír vagy beszél, annak elõbb-utóbb meg kell szégyenülnie.
Legfeljebb arról lehet tehát szó, hogy Petõfi életét ismertetve rámutassunk arra, hogyan
nem szabad egy magyar embernek viselkednie s mennyire végzetes az egyénre is, a hazára is,ha valaki önmagának a bálványa és ha bábként dobja oda magát szenvedélyei, különösen önteltsége és hiúsága rabjául. Petõfi azonban ilyen ember volt. Önimádatában azt hitte, hogy ahazát szolgálja, pedig azt várta, sõt meg is követelte, hogy mindenki õt szolgálja, Kossuthtól
kezdve és a hadügyminiszteren át folytatva és a tûzmesteren végezve. A katolikus papságra isazért haragudott, mert tõlük még a lángelméktõl is megköveteli, hogy Istennek szolgáljanak.
Ezért gyakori a katolikus lángelmékben, hogy az Egyház ellenségei lesznek (Voltaire, Victor
Hugo, Zola, Boccaccio, sõt részben még Dante is), sõt sokszor még nyíltan is hitehagyottakká válnak (Bartók, Jósika Miklós, Kodolányi, Heine).
Mikor Petõfi a barátja (Váradi Antal) esküvõjére, mint a võlegény tanúja, Esztergomba
utazott, felháborodott, hogy a pap addig nem volt hajlandó az esketést elvégezni, míg a reverzális – mert Váradi kálvinista volt – nem lesz rendben. Õ azt tartotta, hogy egy olyan esküvõn, melyen õ a tanú, õt nem lehet megvárakoztatni. Õt akkor is udvariasan ki kell szolgálni,ha az Egyház törvényeivel ellenkezõt kíván.
Petõfi hibáira rámutatni nem hazafiatlanság, nem is sárba tiprása a nemzeti hõsöknek,
hanem az igazság, tehát egyúttal a haza iránti kötelesség is. Ahogyan a nagy emberek nagy
tettein okulni kell és lehet, épp úgy áll ez a fogyatékosságaikra is. Leleplezésük nélkül pedig
ez lehetetlen.

330Petõfi Zoltán
Befejezésül még a Petõfi-családról s elsõsorban Petõfi fiáról, Zoltánról is szólunk mégegy pár szót. Ennek oka Petõfi nagy lángelméje, ami miatt érdekel bennünket minden, ami
vele összefügg.
Tudvalevõ, hogy Petõfi úgyszólván állandóan kóborolt. Valaki rosszmájúan azt jegyezte
meg róla, hogy versei keltezésébõl össze lehetne állítani Magyarország egész térképét. Csakugyan. Járt a Duna-Tisza közén, hiszen ott született. Járt a Dunántúlon (Ostffyasszonyfa,
Pápa, Uzdborjád, Sopron, Sárszentlõrinc, Veszprém stb.). A Felvidéken (Selmecbánya, Pozsony, Murány, Eperjes, Ludány stb.). A Tiszántúlon (Debrecen, Erdõd, Koltó, Nagyszalonta,Mezõberény, Szatmárcseke stb.). Végül járt Erdélyben (Kolozsvár, Dés, Torda, a Székelyföld).
Ez a kóborló hajlam múzsája szempontjából nagyon hasznos volt, hiszen így ismerte
meg az országot és népét, így szerette meg és így nyílt alkalma a természet megfigyelésére,így ismerte meg a magyar nép életét és így szerezte emberismeretét. De viszont kétségtelen,hogy a kóborló hajlam nem valami elõkelõ tulajdonság, sõt nem egy esetben az idegbetegség
egyik megnyilvánulása.
Ferenczi megjegyzi, hogy már Petõfi apjában is megvolt ez a furcsa hajlam. Õ is túl sûrûn változtatta kocsma- és mészárszék-bérleteit, sokszor még akkor is, mikor semmi oka nem
volt rá. „Vérmérséklete – írja (I., 12. o.) – az állandó tevékenységen kívül folytonos vándorlásra ösztönözte. Nem bírt soká vagy éppen állandóan egy helyt maradni; mint apja is folyton
változtatta bérlete helyét s nemegyszer történt, hogy a jobbat rosszabbal cserélte föl” csak
azért, mert mehetnékje volt.
Tanulságos szép versében megörökített, egyetlen testvérének, István öccsének esete is.
Ez a Petrovics István olyan ember volt, hogy szerelembõl vette el feleségül Gaylhoffer Antóniát (szintén lutheránus és szintén idegen vérû), mégis már az esküvõ után három hétre elváltak, mégpedig azért, mert felesége már az esküvõ után házasságtörésen kapta. Ilyen volt a
Petrovics-vér.
Petõfi fia, Zoltán, még 22 éves se volt, mikor meghalt (1848-1870), de mégis annyi nõvel és annyiszor volt már dolga, mint más, szintén nem szolid embernek, csak talán negyvenéves korukra. Petõfi fia még annak a pénznek a legnagyobb részét is nagyvilági nõk társaságában költötte el Bécsben, melyet az ország népe adott össze azért, hogy nagy költõje tüdõvészes fiát az életnek megmentse.
Petõfi Zoltán Szendrey nagyszülei jóvoltából katolikusnak született és annak nevelkedett, de se mûveiben, se leveleiben nyomát se lehet észrevenni katolikus vallásának, vagy általában annak, hogy vallási érzés vagy hajlam is volt benne. Ez nem is csoda.
A kor értelmisége, melyben élt, vallástalan volt. Anyjától se tanulhatott vallásosságot,mert hiszen láttuk, milyen forradalmár hajlamú volt az is, sõt ebben – pedig hát ez ugyancsak
nehéz dolog volt – még férjén is túltett. Halála elõtt közvetlenül, mikor még csak 39 évesvolt ugyan, de már élõ halott, még hitehagyást is el akart követni: református akart lenni, detisztán harmadik férjhez menés céljából. Polgári házasság ugyanis akkor még nem volt, neki
pedig élt még a második férje. Azt a hosszú levelet, melyet ez ügyben apjának írt, egész terjedelmében közli Mikes L. – Dernõi Kocsis L.: Szendrey Júlia címû könyve.
Szándékát csak azért nem tudta végrehajtani, mert a halál érte jött s így még mint anyakönyvileg katolikust vitte el. Második férje, Zoltán mostoha- és nevelõapja, Horváth Árpád,
katolikus volt ugyan (egyébként pedig egyetemi tanár), de mivel annak a kornak az értelmisége kevés kivétellel vallástalan volt, Horváth Árpád pedig egész életében igen nagy 48-as
hazafi volt s így kétszeresen is vallástalan, illetve hitközönyös katolikusnak kellett lennie,Petõfi fia tõle se tanulhatott katolicizmust. A Mikes L. – Dernõi Kocsis L.-féle mûbõl egyéb-

331

ként azt is megtudhatjuk, hogy Horváth Árpád nemileg is perverz ember volt pornográf képgyûjteménnyel, melyben gyönyörködni szokott, sõt feleségétõl is megkívánta, hogy gyönyörködjék benne. (Újabb bizonyíték arra, milyen kiváló emberek voltak azok a nagy 48-asok!)
Az a hitközönyös kor a papságon is meglátszott. Szegény Petõfi Zoltán hiába születettkatolikusnak, az iskolában se talált olyan pap nevelõre – pedig szülei katolikus iskolába járatták –, aki meg tudta volna vele ismertetni az önnevelés tudományát és az önmagunk elleni
lelki harcot. Bár Zoltán nevelõi mentségére fel kell hoznunk, hogy ugyancsak embernek kellett volna lennie a talpán annak a papnak, aki még Petõfi fiát is erkölcsössé és jellemessé tudta volna tenni. Õ ugyanis még sokkal terheltebb volt, mint az apja. Hiszen látni fogjuk, hogyúgyszólván még emberi formája se volt, mikor megszületett.
Ennek a papnak sokkal nehezebb lett volna a munkája, mint I. Ferenc negyedik feleségének, Karolinának, aki a szintén hitközönyös szülõktõl származó Zsófiát, Ferenc József anyját
tette a bécsi udvarban igazi katolikussá, vagy mint Károly fõherceg, a nagy hadvezér, papi
nevelõjének, vagy mint Apponyi Albertének. Zoltán túlságosan is érzéki szerelem gyermeke
volt. (Erre vonatkozólag is találunk adatot Gárdonyi Géza fennmaradt jegyzeteiben is és
Arany János gyorsírással papírra vetett, Petõfinek szóló intésében is, melyet Mikes L. –Dernõi Kocsis L. közöl.) Az ilyen gyermekek pedig tapasztalás szerint maguk is túlságosanérzékeik rabjai szoktak lenni. Anyja talán még egzaltáltabb volt, mint apja, s ilyen szülõktõl
alig várható normális idegzetû és kiegyensúlyozott lelkû utód. Ez a terheltség testileg is meglátszott rajta. Mikor megszületett, „gyönge, oly rideg, oly kicsiny, mondhatnám: oly alaktalanvolt, hogy az elsõ pillanatban halva születettnek vélte az ember”. (Ferenczi, III., 302. o.)Petõfi fia is szenvedélyei rabja volt, mint apja, csak persze apja lángelméje nélkül, bár a közepes tehetséget azért õ is meghaladta. Hiszen apja, anyja egyaránt okos volt. Õ is épp úgy csupaérzékiség volt, mint apja, s úgy látszik, épp úgy nem tudta, hogy azon uralkodni lehet, sõt kell is,
mint ahogyan ezt költõ apja se sejtette. Gõgje és túlzott önérzete is ugyanaz volt, csak azzal a különbséggel, hogy nála nem volt mire, mint apjánál, tehát ez benne még ellenszenvesebb. Õ seakart például kibékülni nagyapjával még élete végén se, se nagybátyjával, Petõfi Istvánnal.
Bár az is igaz, hogy Petõfi fiának lenni is valami s Zoltán erre volt büszke egész a végletekig.
Talán éppen apja nagy neve volt az õ átka. Õt is ünnepelték ugyanis mindenütt, s mivel
benne is megvolt apja és nagyapja kóborlási ösztöne, ugyancsak sok alkalma volt rá, hogy adicsõséget, mely apja révén csõstõl hullott rá, élvezhesse. De õ apja imádatát még nagyobb
túlzásba vitte, mint apja a maga önimádatát. Ha valaki elõhozta elõtte az apját, rászólt az illetõre, hogy ne vedd hiába az õ szent nevét. Tehát még arra se tartotta érdemesnek az embereket, hogy az õ apja nevét kimondják. „Isten nevét hiába ne vedd!” – mondja az Írás és azÍrásnak ezt a szavát Petõfi Zoltán az apjára értette, sõt csakis arra, mert magának az Istennek
szent nevével Petõfi fia édeskeveset törõdött.
„Én, ha az apámról beszélek, akkor imádkozom.” (Szegény Zoltán! Nem is tudunk róla,
hogy ezen kívül lett volna még más imádsága is.) „Nem tudom elviselni, ha mihaszna emlegetéssel az emlékét profanizálják” – szokta mondogatni. „Ilyen mondásaira többet emlékszünk” – írja Déri Gyula: Petõfi Zoltán címû mûvében (129. o.).
Még 1866. március 8-án, tehát 17 éves gimnazista korában (az érettségit egyébként sosetudta letenni) egy Beliczey Emil nevû orvosnövendék barátjának írt levelében több lapon át
sorolja föl, milyen rengeteg mulatozást vitt végbe egy Hetényi István nevû vándorszínésszel.
Elõbb elitták a Zoltán havi pénzét, ennek elfogyta után zálogba tették ezüst óráját, majd télikabátjára és egyéb ingóságaira került a sor. Április 17-én még nagyobb korhelységbe keveredett (79. o.). Ilyen életmód mellett aztán nem csoda, ha egyik iskola után a másikból szökött
meg, de – mint apja – õ is mindig másban kereste és találta meg a hibát. „Tanárai ellen keseredett el, amiért vele szigorúan bántak.” (81. o.)„Érzékenysége a korával növekedett” (85. o.), pedig normális embernél az ellenkezõ szokott történni, mert megedzi az élet és elfásul. Egyszer betegsége után „az ágyból kikelve332

(mint szegedi piarista diák) elissza a januári ellátására való 16 forintot, sõt három forintért
zálogba teszi az ágyabeli matracot is”. (87. o.)
De azért Déri Gyula mégis keményen megrója a szegedi piaristákat, amiért Petõfi fiát(hallatlan merénylet!) ki merték csapni az iskolából és Petõfi Zoltánt „a szegedi piaristák áldozatának” mondja (89. o.). Pedig hát az Egyház papjai nem ismerhetnek bálványokat s iskoláik erkölcse mindig elõbbre való lesz nekik, mint akármelyik lángelme, s még inkább: mint
egy lángelmének degenerált utóda. A iskolából való kicsapás miatt Zoltán is vándorszínész
lesz, mint apja volt. Bizonyára azt gondolta, hogy ezzel a nagyságban is apja nyomdokaiba
lép. Hamarosan kisült azonban, hogy neki még ez is magas foglalkozás, mert túlságosan lekötöttnek találja. „Elhagyta a társulatot és nyakába vette az országot.”„Nagyon valószínû, hogy szerelmi kaland volt a kóbor élet mozgató eleme. A késõbbi
években ugyanis jelentkezett egy Hegedûs Ilona nevû színésznõ, aki apró emléktárgyakat ésleveleket mutogatott Zoltánról és ezekkel bizonyította, hogy viszonya volt vele.” (103. o.)Anyja halála után (1868) Zoltán magába száll és elhatározza, hogy mégiscsak megszerzi
az érettségi bizonyítványt. „A tanulásból megint nem lesz semmi. Zoltánt ismét utolérte aváltozatosság utáni vágy, kalandozni ment a vidékre, ahol ünnepelték, bár ott is inkább itatták, mint etették (bizonyára azért, mert az italt jobban szerette, mint az ételt), mert Kecskemétrõl rossz állapotban került haza.” (107. o.)1869. március 2-án már nagybátyja, Petõfi István is lemond Zoltán gyámságáról, pedig
láttuk, hogy neki se sok joga volt a Zoltán erkölcsein való megbotránkozásra. Mikor tüdõvésze gyógyítására az árvaszék 500 forintot (akkor óriási összeget) utal ki részére, hogy
Meranba mehessen, „maga bevallja, hogy egyelõre nem ment tovább Bécsnél”. Ott (pedig
hát ott bizonyára nem ünnepelték úgy, mint itthon) kiszállt és a fürdõzésre való pénzbõl kilenc nap alatt elvert száz forintot (legalább 10.000 mai forint). Meranban is „csakhamar megtalálja, mint eddig minden városban, ahol serdült kora óta megfordult, a nõt”. Kisül, hogy
nem is egyet. (116. o.)
Meranból hazajövet egy orosz herceg (!) társaságában mulat egy hónapon át. (Talán apjával ellentétben arisztokrata-barát volt vagy éppen olyan volt õ is, mint apja, s csak azért lettek olyan jó barátok, mert az orosz herceg pertut ivott vele, mert épp oly lump volt, mint õ?)„A merani javulás (gyógyulás) eredményét ez semmisítette meg.” Csak akkor gondolt a hazautazásra, mikor ismét teljesen tönkrejutott. Megint nem volt több ruhája a rajtalevõnél, amásik jó ruháját egy Hohn Salamon nevû zálogoshoz adta 8 forintért. (A zsidóknak – éppúgy, mint apja – õ is nagy barátja volt.) „Ezt már Budapestrõl váltotta ki a gyámja”, aki azonban ekkor már nem Petõfi István volt. (124. o.)Fiatal korában Jászai Mari is találkozott vele egyszer. Így emlékezik meg róla: 1869 áprilisában történt esküvõje után Kolozsvárra utaztában „Szolnokon, a pályaudvaron, találkoztam
Petõfi fiával, Zoltánnal. Pár percig beszéltem vele, mert mi mentünk, õ pedig jött egy színtársulattal. Nagyon hasonlított Petõfi képeihez, de roppan sovány és sápadt volt. Nem akarta elereszteni a kezem, mikor a beszállást sürgették. Akkor éreztem elõször élõ ember elõtt
akkora lelki földindulást, hogy beleijedtem. Mintha forró hullámok támadtak volna mellemben. A halántékom lüktetett, a szemem megtüzesedett, a gondolatom megakadt. Petõfi elevenvérét érintem most a kezemmel! Ha nem lettem volna Kassai felesége, vagyis feleség..., úgyvisszafordultam volna, hogy ott élhessek, ahol Petõfi fia.” (Lehel István: Jászai Mari emlékiratai, 32-33. o.)Csodálkozhatunk-e ezek után, hogy Petõfi fia elbizakodott s emiatt nem lett semmi belõle, s mivel Jászai Mari nemcsak rajongott, hanem igen szép és ekkor még egész fiatal nõ isvolt, csodálkozhatunk-e azon is, hogy Petõfi fia elzüllött és a nõk rabja lett?
Zoltán „ideges, ingerlékeny ember volt, szenvedélyesen vitatkozott s ha tartósan ellentmondtak neki, tõle kitelhetõ erõvel földhöz vágta a golyót (tekézés közben), otthagyta a társaságot, de másnap ismét eljött”.

333„Az én nézeteim” címû naplójegyzeteiben, melyeket azonban természetesen befejezni
már nem volt türelme, többek közt így tárja fel lelkét: „Nevetséges dolog elõttem az öntartóztatás és sanyargatás.” (Hol volt szegény Zoltán az „önsanyargatástól”? De azért mégis éppen
ellene védekezik. Megteszi azonban „nevetségesnek” azt, ami éppen rá nézve egyenesen élethalál kérdése volt. S a rosszaságon kívül milyen önbecsapás és milyen álnokság is! Azt kellett volna mondania – ha az igazságot írta volna –, hogy számára az „önmegtartóztatás”
nehéz, sõt borzalmas, de nem azt, hogy „nevetséges”.)„A sors – folytatja – sokkal inkább elárasztotta az életet szenvedésekkel, mintsem hogy
azokat keresés nélkül föl ne találnók.” Igen ám, de a szenvedés nemesít. „Geniessen” pedig„macht gemein”, mondja egy még Petõfinél is nagyobb költõi lángelme, Goethe, aki pedig
tapasztalatból beszél, mert épp úgy rabja volt az érzékiségnek, mint Petõfi vagy a fia.
De még ha nem volna másvilági jutalom s az élet célja csakugyan csak az élvezet volna,
akkor is okos dolog lenne az „önmegtartóztatás”, mert szintén költõ s most már magyar költõ, mégpedig az, akit igen sokan még Petõfinél is nagyobbnak tartanak, Vörösmarty írja,hogy „kinek virág kell, nem hord rózsaberket”, és hogy „kéjt veszt”, ki a kéjt nagyon hajhássza. Az embernek ugyanis már olyan a természete, hogy a sok kéjtõl megcsömörlik, sõt –mint éppen Petõfi fiának az esete is bizonyítja – még a teste, az élete is tönkremegy bele s akorai halál keserûségét kell megízlelnie, amelyet egyedül csak azzal idézett magára, mert
„nevetségesnek” tartotta az „önmegtartóztatást”.
Petõfi Zoltán azonban ellenkezõ nézeten volt. „Parancsolni magamnak? – folytatja. Minek? Kérdezem én, míg úgyis parancsol az egész világ s maga a végzet is szüntelen csak parancsoló hangon adja tudtunkra határozatait.”
Abban igaza van Zoltánnak, hogy így van. De azért van így, mert nem a magunk urai,
hanem teremtett lények vagyunk, akiknek teremtõnk elõírásaihoz kell igazodnunk. Aki ezt
nem teszi, az pórul jár, mint Petõfi Zoltán és mint pórul járt már a papája is. A legtöbben már
itt a földön is (például Petõfiék), de a másvilágon mindenki.
Láthatjuk, hogy Istenrõl, másvilágról, erényrõl, önnevelésrõl Petõfi Zoltánnak még csak
fogalma se volt, nemhogy gyakorolta volna. Nemcsak nem gyakorolta, hanem még elméletben se fogadta el a szükségességét. Feleslegesnek, sõt „nevetségesnek” tartotta az ilyesmit.
Szegény Zoltán megfeledkezett róla, hogy ég és föld különbség van az olyan parancsolás
között, melyet „az egész világ és maga a végzet” fejt ki rajtunk és aközött, melyet ki-ki maga
fejt ki önmaga ellen. Még az elõbbi is szükséges s ez is csak akkor lenne ránk megalázó, ha
nem lennénk teremtmények és a teremtõnk nem lenne olyan jóságos atya, aki még a szenvedésben is testvérünk lett, s mikor szenvedést bocsát ránk, csak azt a rosszat kívánja tõlünk,
melynek õ maga is alávetette magát, noha õ nem teremtmény.
Mikor azonban magunk alázzuk meg magunkat, mikor magunk parancsolunk magunknak hazánk vagy akár nevünk, például a Petõfi-név becsülete érdekében, vagy az akkor még
élõ Petõfi Sándorné megörvendeztetésére, az nem szégyen, nem megalázó, hanem felemelõés éppen így lehet feleslegesekké tenni azokat a másféle megalázó parancsokat, melyekkel„az egész világ” és a „végzet” bosszant állandóan bennünket. De Zoltán – sajnos – ezt az érvét is apjától örökölte, nemcsak a dicsõ Petõfi-nevet, mert õ szintén nem e tekintetben volt
nagy. Õ szintén azt hitte, hogy az engedelmesség megalázó, s aki szintén nem tudott engedelmeskedni még annak a hazának kedvéért se, aki pedig neki állítólag „istene” volt.

334

Batthyány Lajos(1807-1849)
Károly Árpád megállapítása
Batthyány Lajos az elsõ (48-as) miniszterelnök. Elsõsorban neve és vagyona címén kapta ezt a díszes állást. Egyénisége vagy tehetsége címén nem kellene talán vele ilyen hosszasan foglalkoznunk, mert irodalmi mûvei nincsenek – még naplót se írt –, szónok se volt, sõtrikácsoló, ellenszenves hangja egyenesen kellemetlenné tette beszédei hallgatását. Azonban
48 elõkészítésében Kossuth és talán Petõfi után a legtekintélyesebb szerepet játszotta.
Jelleme ment volt nemcsak Petõfi egzaltáltságától és szertelen túlzásaitól, vagy Kossuth
hiúságától és következetlenségeitõl, hanem még Görgey már ismertetett gyarlóságaitól is, s
míg vele együtt szereplõ kortársai Petõfivel sorra összevesztek, Kossuthot pedig mind jobban
lenézték, addig Batthyányra mindig nagyobb tisztelettel tekintettek mind elvbarátai, mint ellenfelei egyaránt. Õt jellemnek tartották, akik ismerték, Kossuthot és Petõfit pedig csak tehetségesnek. Ehhez persze nagyban hozzájárult családja nagy neve és vagyona is, kétségtelen
azonban, hogy a tisztelet, ami övezte, nemcsak a névnek és a vagyonnak szólt.
Feltûnõ például, hogy az a Pálffy János, aki az erdélyi mágnásokkal egytõl egyig tegezõ
baráti viszonyban volt s velük pajtáskodott és aki 48 többi szereplõit, kortársait vagy élesen
elítéli, sõt lenézi (például báró Kemény Zsigmondot is), vagy mint vele egyenrangú barátot
dicséri, Batthyányról mindig úgy beszél, mint nála sokkal nagyobb úrról és nagy jellemrõl, slátszik, hogy büszkeségének tartja, hogy néha közelében lehetett. Batthyánynál még magasabbra csak Széchenyit helyezi, aki pedig csak vagyonban, de nem családja õsiségében volt
egyenrangú Batthyánnyal, de akivel – úgy látszik – mágnás kortársai is csak úgy érintkeztek,
mint tanuló szokott a mesterrel. Kitüntetésnek tartotta magára, aki meghívást kapott tõle. És
Széchenyi éreztette is mágnástársaival ezt a tehetségbeli és erkölcsi fölényét.
Batthyány azonban mégis elsõsorban vértanúsága miatt lett híres és vált ismert és nagy
emberré. Õ volt ugyanis a legmagasabb állású és a legelõkelõbb ember, akit 48 megtorlásaként Bécs kivégeztetett, s mivel egyik legtiszteletreméltóbb s legártatlanabb is volt 48 szereplõi között, nem csoda, ha fejét nemzeti dicskoszorú övezi és személye különösebben érdekli amagyar közvéleményt. Õt tekintette és tekinti a magyarság azon „mérhetetlen igazságtalanság és kegyetlenség” legfõbb bizonyítékának, melyet Ausztria és az uralkodóház a szabadságharc bukása után a nemzet ellen elkövetett s ezért lett személyének valóságos kultusza.
A „hazafias” közvélemény e kultusz ápolása közben igen kényelmes helyzetben volt,
mert bármily ellentmondás ellen eleve biztosítva volt. Ki mert volna felszólalni egy vértanúellen s ki merte volna megkockáztatni azt az állítást, hogy Batthyányt igazságosan érte elszomorú sorsa. Egy tragikus végû ember mellé állni mindig hálás feladat, mert az emberi
részvét igen nagy segítõtárs, de „hóhérokat” pártolni, a „hóhér” igazát bizonygatni még akkor is hálátlan, ellenszenves dolog lenne, ha – mint a jelen esetben – az áldozat nem lett volna magyar ember, a hóhér pedig idegen.
Aztán lehetett-e Batthyány életét és kivégeztetése történelmi kritikáját megírni a Batthyány-család levéltárának állandó használata és a Batthyány-család, sõt a vértanú legközvetlenebb hozzátartozóival való személyes érintkezés nélkül? De viszont lehet-e az így
keletkezett mûben a családi levéltár használata és az adott személyi közléseket úgy megköszönni, hogy végeredményül azt állapítjuk meg, hogy Batthyány bûnös volt és megérdemeltesorsát? Hiszen ez nemcsak a nemzeti közvélemény durva megsértése és ellene való kihívás,hanem a történetírót szívességükkel lekötelezõ családtagok durva inzultálása is lett volna.

335

Ha valaki az igazság iránt lángoló és semmi mással nem törõdõ szeretetében képes lettvolna minderre – ami nemzete részérõl nemcsak a megvetettséget jelentette volna számára,hanem egyúttal a koldusbotot is, mert az ilyen történetíró érvényesülése e hazában – kivált
régebben – egyszer s mindenkorra lehetetlenné vált volna –, hogy elõzékenységükért még acsaládtagoknak is ilyen hálával fizessen, arra semmiképpen se vállalkozhatott volna jobblelkû ember. Világos tehát, hogy bármely effajta történelmi mû végeredménye csak az lehetett,hogy Batthyánynak igazat ad és megállapítja, milyen vérlázító igazságtalanság volt az õ kivégeztetése.
Ne csodálkozzunk tehát, ha még Károlyi Árpád, az õsz történetíró is, akinek „németújvári gróf Batthyány Lajos, elsõ magyar miniszterelnök fõbenjáró pöre” címû, 1932-ben megjelent, tehát meglehetõsen új mûvét már igen sokat idéztük, szintén Batthyánynak ad igazat ésa „hóhért” marasztalja el, noha kiemeltük, hogy mûve iskolapéldája lehetne az igazi alapos,
igazi tudományos, pártatlan, tárgyilagos és igazságos történelmi munkának.
Ne feledjük, hogy Károlyi Árpád más eredményre, mint jutott, nem is juthatott. Ez egyszerûen lélektani lehetetlenség volt részére. Pedig az igazságnak „et si totus illabatur orbis” [és az
egész világon csorbítatlanul] is kimondó fényûzését õ talán mindenki másnál jobban megengedhette volna magának, mert öreg és rég beérkezett ember volt már, mikor ezt a mûvét megírta,tehát érvényesülésének, karrierjének már nem nagyon árthatott volna vele, csak hírnevének.
Ámde valakinek öreg korára vállalni a hazaáruló és nemzetgyalázó jelzõt és még egy fiatalember vasidegeit is felõrlõ sajtóhadjáratot, még nagyobb dolog, mint fiatal korban. Aztán
Károlyi Árpád fiatalabb korában még éppen éles Habsburg-ellenességérõl volt ismeretes(említettük már, hogy kálvinista is). Egyenesen csoda lett volna tehát, ha éppen õ csapott volna fel öreg korára „hazaárulónak”. Aztán még neki – mint mûve elõszavából megtudhatjuk –maga „gróf Batthyány Elemér úr, a nagy vértanú egyetlen fia” (aki olyan nagy kuruc volt,
hogy Ferenc Józseffel állítólag soha életében szóba nem állott) szolgáltatta mûvéhez az adatokat s „kegyes volt megengedni, hogy nem csupán dicsõ emlékû édesanyjának kéziratos
Visszaemlékezéseit, hanem a családi levéltár más darabjait is” felhasználhassa.
Károlyi Árpád egyenesen olyan szándékkal írta könyvét, hogy ha elkészül, Batthyány
Elemért „az õt oly közelrõl érdeklõ mû egy tiszteletpéldányával” ajándékozza meg s „mélyen
fájlalta”, hogy a gróf úr erre már meghalt. De viszont adhatott volna-e át a szerzõ, akinek már
az elõszavában nemcsak Batthyányra, hanem feleségére és fiára is használt dicsõítõ jelzõk ismutatják, hogy mûve 48-as értelemben vett „hazafias” mû lesz, gróf Batthyány Elemérnek,„a nagy vértanú egyetlen fiának”, olyan mûbõl tiszteletpéldányt, mely azt állapítja meg, hogya tõle már az elõszóban is, még feleségében is „dicsõnek mondott apja tulajdonképpen nem isvértanú volt, hanem minden eddigi egyoldalú magyar felfogással szemben megérdemelte a
halált, vagyis hogy ebben a kérdésben nem az apjára annyira büszke, sõt vele hetvenkedõ fiúnak, hanem Ferenc Józsefnek, sõt Haynaunak volt igaza?
Világos tehát, hogy Károlyi Árpád mûve azt állapítja meg, hogy Batthyányt igazságtalanul érte a halál, s Ferenc József, illetve Haynau volt a bûnös. Amilyen természetes azonban
ez a mondottak alapján, olyan természetes az is, hogy Károlyi Árpádnak ez a végeredménye
még nem bizonyítja azt, hogy a dolog így is van, sõt még azt se, hogy ezt maga a szerzõ iselhitte.
Nem azt kell tehát nézni, mit mond ki és mit állapít meg végeredményként, hanem magáta mûvet és az ott közölt kútfõket és történelmi adatokat kell alaposan áttanulmányozni, s mivel, mint mondtuk, maga a mû rendkívül alapos és tárgyilagos, az olvasónak magának, önállóan kell megállapítania, fedik-e a bizonyítékok azt a végeredményt, melyet a szerzõ kihozbelõlük s magáévá teheti-e az is, akit az a kényszerhelyzet, melyben Károlyi Árpád volt, nemköt, legalábbis akkor, ha csak gondolkodik, de nem beszél is egyúttal.
Az csak természetes, hogy a Károlyi Árpád e mûvével eddig foglalkozó magyar sajtó és
irodalom nem így tett. Nem is tehetett így, mert ha a könyvben feltárt bizonyítékok alapján336

valaki mást állapított volna meg, mint amit Károlyi Árpád végeredményként kimondott, akkor õ követte volna el a hazaárulás bûnét s õ idézte volna fel az országos hazafias botrányt,mely pedig egy egyszerû újságíróra vagy még névtelen történetíróra nézve még veszedelmesebb lett volna, mint a már beérkezett és nagynevû Károlyi Árpádra. Éppen csak a családtagok iránti tisztelet és hála szempontjából lett volna tehát könnyebb helyzetben, mint a mûszerzõje.
De még a nemzetgyalázás elrettentõ bûnének elkövetése és a vele járó országos botránytól való rettegés se volt szükséges ahhoz, hogy az olvasó ne vegyen észre ellentmondást Károlyi Árpád megállapításai és a tõle közölt okmányok, kútfõk, tehát bizonyítékok között.
Világos ugyanis, hogy Károlyi volt olyan okos és gyakorlott ember, hogy ha már olyan végeredményre kellett jutnia, mint amilyenre jutott, akkor azt úgy érje el, hogy a bizonyítékai és
a megállapításai közti ellentét ne legyen kirívó, és az úgyis „nemzeti” szellemben nevelt olvasó még csak ne is sejtsen a kettõ között ellentétet.
Hiszen a legtöbb egyszerû olvasó még Szekfû mûveiben se veszi észre, hogy azok a
Habsburgok igazát bizonyítják, sõt olyan diákot is találtam, aki Szekfû „Magyar történet” c.
mûvének minden lapjáról egyenesen a Habsburgok magyarellenes nagy bûneinek bizonyítását olvasta ki. Találtam nem is diákot, hanem egyenesen a tehetségesebbek közé tartozó és ráadásul meglehetõsen jó katolikus, doktorátussal bíró középiskolai történettanárt is, aki éppen
Károly Árpád Batthyányról szóló mûvével bizonyította elõttem, mint most már igazán kétségtelen történeti tényt, hogy a Habsburgok 49-es hóhérmunkáját semmiképpen se lehetmenteni, legalábbis Batthyány igazságtalan kivégeztetését nem.
Valószínû ugyan, hogy a kérdéses tanár csak nagyjából futotta át Károlyi Árpád e mûvét,hiszen csak az elsõ kötete 650 zsúfoltan nyomtatott lap s az embereknek nincs idejük és türelmük ilyen egyáltalán nem agypihentetõ hatalmas mûvet elejétõl végéig alaposan és figyelmesen elolvasni (én pedig három-négyszer is áttanulmányoztam minden betûjét), de azért
mégis jól láthatjuk belõle, hogy mennyire nincs önálló véleménye még a mûvelt emberek kiválóbbjainak se, illetve milyen könnyen elhiszik még õk is azt, amit szívesen hisznek, mert
már meglevõ véleményükkel megegyezik.
Károlyi Árpád könyve elõszavában is és a végén is megállapítja, hogy Batthyány esetében „premeditált [elõre kigondolt] pörrel és ítélettel van dolgunk” (X. o.). „Ez a konklúzió –folytatja – a pör egész lefolyásából és az illetékes tényezõk megismert magatartásából teljes
bizonyossággal vonható le, noha oly autentikus iratra persze nem bukkantam, mely a pör elérendõ célját kimondottan jelölné meg.”
Károlyi szerint tehát okmányokkal vagy akár okmánnyal nem bizonyítható, hogy az illetékesek még a bíróság döntése elõtt elhatározták, hogy Batthyánynak pusztulnia kell, de erre
következtetni lehet az illetékes tényezõk magatartásából, mégpedig egészen bizonyosan.
Megjegyzem, hogy ha Károlyi ezen állítása igaz volna, ez még egyáltalán nem bizonyítaná, hogy Batthyány elítélése és kivégzése igazságtalanul történt. Hiszen például Szálasi kivégzése is elõre el volt határozva és el lett volna határozva akkor is, ha nem kommunista
népbíróság ítélt volna felette, de ebbõl még igazán nem következik, hogy kivégzése igazságtalan volt.
Szálasi volt egy akkor világháborút és vele igen sok bajt okozott s akkor már elbukottbûnös mozgalomnak országunkban fõ képviselõje, világos tehát, hogy ha valakinek, akkor
neki bûnhõdnie kellett akkor, mikor már az ellentétes irányzat képviselõi ültek a hatalomban.
48 fõ okának is Batthyányt tekintették, s az is volt, mert hiszen a kezdõ Kossuthnak az õ támogatása adott tekintélyt, õ segítette bele a hatalomba. Világos tehát, hogy elsõsorban õt
akarták megbüntetni mindazért, ami bajt 48 az uralkodóháznak és a monarchiának és ami
veszteséget és szenvedést Magyarországnak okozott. Mivel Kossuth megszökött, s így õtbüntetni nem tudták, ha valakit, akkor Batthyányt akarták megbüntetni, akire Kossuthnál isjobban haragudtak azért, mert Batthyány mágnás és katolikus létére lett elõidézõje a forrada-

337

lomnak. Ez a dolog lényege, s világos, hogy mindkét állítás, melyen alapult, igaz volt, s a belõle levont következtetés is helyes volt.
Még gondolni se lehet azonban arra, hogy a bécsi vezetõ körök ezt az elõre való elhatározásukat úgy értették, hogy Batthyányt akkor is el kell ítélni és ki kell végezni, ha törvényszéki tárgyalás büntetlenségre szolgáltat adatokat, vagy csak olyan hibákban találjabûnösnek, melyeket semmiképpen se igazságos halállal büntetni. Történelmi apologetikánk
eddigi tíz vaskos kötete a bizonyíték rá, hogy nemcsak maguk a Habsburgok, hanem tanácsadóik s minisztereik se voltak soha olyan lelkiismeretlenek, hogy az igazság ellenére isbosszút álltak volna. Magát Ferenc Józsefet pedig Károlyi e könyve is annyira magasztalja,
hogy teljes lehetetlenség, hogy ezt a szerinte premeditált, tehát igazságtalan kivégzést rá érthette volna.
Igaz volt, hogy 48 igen sokat rombolt vallásilag és a törvényes rend és a tekintély tisztelete terén, s mivel balul is végzõdött, tehát rossz számításon is alapult, azon a sok vérontáson
és szenvedésen kívül, amit okozott, a nemzetnek is sokat ártott, hiszen végeredményben szolgaságba döntötte. Igaz volt az is, hogy mindeme bajok fõ elõidézõje Batthyány volt, legalábbis azok között, akik Bécs kezére kerültek. Bûnét még növelte, hogy katolikus és
arisztokrata létére (Kossuthtól, aki protestáns és vagyontalan volt, nem vették ezt ennyire zokon) esett a felforgatás bûnébe és azt a hatalmat, melyet neki az uralkodóház kegye adott, és
azt a tekintélyt és tiszteletet, melyet neki, az arisztokratának, az egyháztól ápolt tekintélytisztelet biztosított, mindkettõ lerombolására fordította.
Nem szabad egyoldalúnak lenni, s akit bizonyos szempontból tisztelünk, e tisztelettel
nem ellenkezik, ha másrészrõl hibáit is észrevesszük. E sorok írója ezt az elvet nemcsak a
Habsburgok és az Egyház ellenségein gyakorolja. Igen nagy kegyelettel és büszkeséggel
tekintettem például mindig arra az egész sereg katolikus papra, akiket a szerbek a második
világháború utáni bácskai bevonulásuk után, legtöbbször borzalmas kínzások közepette meggyilkoltak, akik tehát nemzeti vértanúinkká lettek s akik iránt – ellentétben azokkal a magyar,
többnyire álvértanúkkal, akik egyházellenes forradalmak és összeesküvések elnyomása után
jutottak ilyen sorsra – a magyar közvélemény annyira hálátlan.
Közelebbi érdeklõdés után azonban ezek nem egyikérõl is megtudtam, hogy elõzõleg
nem voltak valami példás életû papok, sõt többjüket sok szégyenletes bûn terheli a cölibátus[papi nõtlenség] ellen. Természetesen így se voltak jellemtelenebb emberek és e tekintetbenbûnösebbek, mint például Petõfi (nem is szólva arról, hogy nekik legalább a vértanúságuk
igazi volt, nem pedig olyan, mint Petõfi „hõsi” halála), mégis tudomásul vettem emberi gyarlóságukat s ezennel még nyilvánosságra is hozom, noha szomorú szívvel és szánakozva.
Így vagyok Batthyánnyal is. Mellette is igen jelentõs mentõ körülmény, hogy a forradalom útján haladva még idejében észre tért s közpályája végén már nem Kossuth támogatója,
hanem ellenfele volt, az uralkodóháznak pedig oltalmazója. Ámde ez – eltekintve attól, hogy
az uralkodóház és annak támogatói errõl akkor, mikor Batthyány felett ítélkeztek, még nem
nagyon szerezhettek tudomást – bûnét nem tette meg nem történtté. Ez csak mentõ, de nem
felmentõ körülmény. Legfeljebb annak a közmondásnak igazolása, hogy ki mivel vétkezik,
azzal bûnhõdik. Késõbb ugyanis magának Batthyánynak is éreznie kellett azoknak a rossz
szellemeknek a mûködését és küzdenie kellett ellenük, akiket õ maga idézett fel.
Aztán meg fel lehetett Batthyány ellen azt is hozni, s ez részben igaz is volt, hogy õ tulajdonképpen késõbb is csak azért lett Kossuth ellenfelévé, mert az a hatalmat és a népszerûséget elhódította tõle s õt, ki a tótot befogadta, hamarosan kiverte a saját hazájából. Az, hogykésõbb maga Batthyány is szükségesnek tartotta, hogy harcoljon 48 szelleme ellen és hogy õmaga is a haza tönkretevõjét volt kénytelen látni ebben a szellemben, csak még jobban bizonyítja, milyen nagy bûne volt neki, hogy régebben õ volt ennek a veszedelmes szellemnek aszálláscsinálója. Láttuk, hogy ez idõben milyen dühvel, sõt megvetéssel írt a naplójába Batthyányról Széchenyi, s hogy a rombolás démonának és a haza ellenségének nevezte.

338

Tehát a rombolás démonát és a haza tönkretevõjét büntette meg Bécs Batthyány személyében 1849. október hatodikán, s ha ezt a büntetést elõre elhatározták, tehát ha az ítélet„premeditált” volt, az csak természetes és éppen nem annak bizonyítéka, hogy jogtalan és
igazságtalan is volt egyúttal.
E megállapításunk természetesen nem azt jelenti, hogy ez az ítélet és végrehajtása politikailag is okos volt, mert ma már, száz év távlatában, tisztán láthatjuk, hogy nem volt okos,
mert mind a monarchiára, mind az uralkodóházra elõnyösebb lett volna, ha nem igazságot
szolgáltatott volna, hanem kegyelmet gyakorolt volna, ámde ez a kivégzés igazságos voltát
nem érinti.
Az igazságszolgáltatás akkori intézõit még politikai rövidlátással se vádolhatjuk, mert õka sorozatos és mindig amnesztiával végzõdõ, tehát mindig büntetlenül hagyott magyar felkelések tanulságaként joggal gondolhatták azt, hogy most már végül gyakorlati szempontból issokkal hasznosabb lesz, ha az eddig mindig szinte kötelességnek tartott megbocsátás helyett,mely a múltban annyira nem vált be, végül igazságszolgáltatást gyakorolnak. Egyébként pedig láttuk már, hogy gyakoroltak kegyelmet, mégpedig igencsak bõségesen most is. Éppen
csak Batthyány és néhány társa, akiknek ügyével az igazságszolgáltatást elkezdték, érezte
meg a meg nem bocsátó büntetés kezét.
Hisz a fõ bûnösök: Kossuth, Szemere, Görgey, Perczel, Petõfi, a Madarászok, Csernátoni, Pálfi Albert, Kállay Ödön, Beõthy, Balog János, Bem, Teleki, Batthyány Kázmér stb.
mind büntetlenül maradtak, sõt legtöbbjük néhány év elteltével még hazájába is visszajöhetett és itt holtáig élvezhette a népszerûség éltetõ napját és a hõsök és vértanúk dicsõségét.
Batthyány Lajos csak szerencsétlen volt annyiban, hogy úgyszólván csak õ bûnhõdött, de ez
még nem jelenti azt, hogy õ igazságtalanul bûnhõdött.
Az csakugyan igazságtalan, hogy a többiek büntetlenségével, sõt késõbb egyenesen megjutalmazásával szemben éppen az aránylag derék és sok tekintetben tiszteletre méltó Batthyány
Lajos bûnhõdött, aki jellemben toronymagasan állt legtöbbjük felett, sõt ellenükben késõbb
már a királyi tekintély és a törvényesség védelmezõje is volt. De az igazságtalanság nem abban állt, hogy a bûnösöket futni hagyták, az ártatlant meg kivégezték, hanem abban, hogy akisebb bûnösöket végezték ki és a nagyokat nem. Ámde kisebb bûnösöket megbüntetni seigazságtalanság, sõt éppen az igazság követeli meg, hogy õk is bûnhõdjenek. Egyébként az,
hogy éppen az úgynevezett becsületes bûnösök bûnhõdtek, nemcsak nem ritkaság, hanem –sajnos – egyenesen szabály az emberi életben és a történelemben s a Habsburgok természetesen nem készakarva jártak el így, hanem azért, mert a nagy bûnösök nem kerültek rögtön kezükbe, késõbb pedig már még nekik is megbocsátottak. De Batthyány egyébként is csak
egyéni felelõsség tekintetében volt kisebb bûnös. Ha azt a szerepet nézzük, melyet vezetõ állása miatt betöltött, akkor fõ bûnösnek kell tekintenünk. Felelõsségre vonói pedig ezt nézték.
Amit tragikumnak hívunk, annak az a lényege, hogy a hõs vétkezett, de vétkében is rokonszenves s így halála és bûnhõdése megrendítõ. Ezért lett megéneklésre méltó. Láttuk,
hogy ugyanígy volt a Wesselényi-összeesküvés alkalmával is. Azok a turbulens [vad, indulatos], törökkel cimboráló, állandóan lázadásra kész, papokat „herélni” készülõ felvidéki protestáns köznemesek, akik vagy egyáltalán nem, vagy pedig csak néhány évi börtönnel éstöbbnyire csak részleges vagy ideiglenes vagyonelkobzással bûnhõdtek, szintén sokkalta nagyobb bûnösök voltak, mint Zrínyi Péter, Nádasdy vagy Frangepán, akiknek a vérpadon kellett kimúlniuk. De mivel õk katolikusok és fõurak voltak, a bûnük bizonyos szempontból
mégis nagyobb volt, mint a szájas és lelkiismeretlen kálvinista köznemeseké, akik az uralkodóházat csak rágalmakból és a felekezeti fanatizmus gyûlöletének torzító lencséjén át ismerték. Bécs Batthyány Lajosban is elsõsorban azt a lázadó katolikus fõurat akarta megbüntetni,
aki a saját fészkébe piszkított és az uralkodóház kegyeit, melyeket õsei iránt gyakorolt, emberi hiúsága miatt ilyen visszataszító hálátlansággal fizette meg, s a vagyont, melyet õsei tõlekaptak, ellenük használta fel.

339

A Habsburgokkal szemben ilyen és ehhez hasonló hálátlanságok azért is gyakran elõfordultak, mert az õ jó, keresztény szívükre mindig csak erõszakkal lehetett rátukmálni a büntetést, kivált a halálos büntetést, s ha ez tanácsadóiknak kivételesen sikerült, akkor is csak
rövid idõre sikerült. Utána hamarosan mindig megmakacsolták magukat és további halálosítéletek aláírására már nem sikerült õket rávenni. Értsük meg azonban, hogy ezek a tanácsosok nem gonosz, vérszopó emberek, hanem csak igazságos bírók és okos politikusok voltak.
Emiatt kívánták tõlük a halálos ítéleteket, nem pedig magyargyûlöletbõl, annál kevésbé igazságtalanságból.
I. Lipót a három fõúr (illetve négy, mert egy osztrák, Tattenbach) is volt köztük) kivégzése után kijelenti, hogy elég volt már a vérbõl, mivel pedig ezt úgy mondta, ami ellentmondást
már nem tûrt el, tanácsosai kénytelenek voltak engedni és csak pár évi börtönnel – melyet acsászári kegyesség szintén többnyire elengedett késõbb – sújtani azokat a protestáns köznemeseket, akiknek gonoszsága, lelkiismeretlensége és árulásai úgy viszonylottak a már kivégzett katolikus fõurakéhoz, mint a núbiai párduc az idétlen házimacskához. Bécs azonban nem
ezt nézte, hanem azt, hogy vagyonban s állásban ezek a kivégzett katolikusok voltak a párducok és a pár száz holdas kisnemesek azok a jelentéktelen macskák, melyekre nem volt feltétlenül szükség lesújtani.
Ugyanígy történt 49-ben is. Ekkor nem az uralkodóház büntetett, hanem a bolond
Haynau. Õ eleinte „dühöngött”, de késõbb már maga is hajlamos volt az ellágyulásra. Az udvar még jobban, s ezért hamarosan kivette a kezébõl a hatalmat. Emiatt történtek aztán itt isolyan „igazságtalanságok”, hogy azok, akik mindjárt az elején bûnhõdtek, sokkal szigorúbban bûnhõdtek, mint azok, akikre késõbb került a sor. Az igazságtalanság azonban nem a kivégzettekkel, hanem a megkegyelmezettekkel történt, mert õk sokkal kevésbé érdemelték
meg a megbocsátást, mint azok a kivégzést.
Batthyánynak tehát csak az volt a tragikuma, hogy õ a legelsõ kivégzettek közt volt, mikor még erélyesen sepert a seprõ, s külön tragikuma volt, hogy akkor a seprõ éppen az indulatos, de egyébként gyorsan elpárolgó haragú Haynau kezében volt, aki csak akkor lágyult el,
mikor Batthyány már nem volt életben.
Ha azonban az igazság érdekében azt vagyunk kénytelenek mondani, hogy kivégzése
mégis igazságos volt, tehát õ is megérdemelte a halált, ezzel természetesen nem azt mondjuk,
hogy örülünk is neki, hogy megtörtént. Mi még a gonosztevõk kivégzésének se örülünk, Batthyány Lajost pedig 48 legjellemesebb és bûnüket nagyrészt még életükben jóvá tett szereplõi
közé soroljuk. Ezért mi feltétlenül kegyelemben részesítettük volna. Azt azonban a legjobb
akarattal se mondhatjuk, hogy kivégzése igazságtalan volt, sõt még csak azt se, hogy a kelleténél nagyobb szigorúságú. Sokkal kisebb bûnökért és nála sokkal nagyobb jellemeket is kivégeztek már a történelem folyamán anélkül, hogy az emberek megbotránkoztak volna rajta
vagy akár csak most, mikor már tárgyilagosabban tudjuk nézni ügyüket, megbotránkoznánk.
Ha például Batthyány kivégzését összehasonlítjuk Richelieu kivégzéseivel, csak akkor
látjuk igazán, milyen igazságos és szelíd lelkû volt Bécs még akkor is, mikor nevében egy
nem osztrák, sõt nem is katolikus „õrült” és „hiéna” mûködött, s hogy még az õ legkegyetlenebb tette, Batthyány kivégzése is mennyivel igazságosabb és jogilag megtámadhatatlanabb
volt, mint a politikai lángelméjéért általánosan bámult Richelieu kivégzései. Pedig még
Richelieu kivégzéseirõl is úgyszólván egyhangúlag állapítja meg a történetírás, hogy ha jogi
és erkölcsi szempontból igazságtalanok is voltak, mégse nevezhetõk igazságtalanoknak, azaz
„juszticmord”-nak [bírói tévedésnek, ártatlan ember elítélésének], mert ha a közérdeket nézzük, akkor szükség volt rájuk. (A keresztény erkölcstan szerint közérdekbõl se szabad elkövetni igazságtalanságot egyének ellen se – mert a cél nem szentesíti az eszközt –, ámde amodern erkölcs, mely már elszakadt az Egyháztól, ezt megengedettnek tartja.)
Richelieu például Marillac tábornokot csak azért végeztette ki, mert a testvére, egy másik
Marillac, aki azonban nagyobb úr volt annál, semhogy ki lehetett volna végeztetni, összees-

340

küdött ellene. Marillac tábornoknak csak azért kellett meghalnia, hogy az emberek rettegjenek és lássák, hogy büntetés nélkül nem lehet összeesküdni, azaz hogy az állam tekintélye
megmaradjon. Marillac, a tábornok se volt ártatlan, mert sikkasztásokat bizonyítottak rá.
Ezért ítélték halálra és hajtották rajta végre az ítéletet. Ha azonban testvére, a hatalmasabb
Marillac, nem esküdött volna össze, akkor sose kutatta volna senki, sikkasztott-e a másik
Marillac, a tábornok, s ha kutatták volna és bûnét meg is állapították volna, akkor se büntették volna érte halállal. Ez ugyanis nem akkora bûn, amiért halál jár, kivált akkoriban, mikorúgyszólván minden tábornok elkövetett olyan sikkasztásokat, mint Marillac.
Egy másik összeesküvés alkalmával pedig, mikor az összeesküvõket túl nagy rangjuk és
túl magas összeköttetéseik miatt Richelieu-nek szintén nem volt módjában megbüntetni, helyettük Thout végeztette ki, aki nem volt ugyan benne az összeesküvésben, de viszont tudott
róla, s nem jelentette fel. Emiatt se vet követ a történetírás Richelieu-re, mert egy összeesküvést fel nem jelenteni is bûn, az állam rendje és a törvény tekintélye pedig megkívánta, hogyaz összeesküvést megtorolják, s noha Thou bûnével arányban nem levõen nagy büntetést kapott, más, nála sokkal nagyobb bûnösök pedig egyáltalán nem bûnhõdtek, azért Thou is bûnös volt és a szigort – legalább annak ellenében, akivel lehetett – a közérdek kívánta.
Batthyány azonban, akit Haynau végeztetett ki, s akit Bécs, ha nem lett volna útjában
Haynau akkori teljhatalma és éppen akkor szerzett nagy érdemei, kegyelemben is részesített
volna, valóban fõ bûnös volt 48 elõidézésében (szerepe 48-ban éppen nem volt olyan jelentéktelen, mint Thoué vagy Marillacé az összesküvésben), s noha nála még nagyobb bûnösök
is voltak, akik nem bûnhõdtek (de csak azért, mert idejében megszöktek), egészen kétségtelen, hogy Batthyányt nem helyettük végezték ki, hanem a saját bûnei miatt, melyek magukban véve is voltak akkorák, hogy se igazságtalanságról, se „juszticmord”-ról, de még csak
kegyetlenségrõl se beszélhetünk vele kapcsolatban. Ha még a Richelieu elleni megelõzött
összeesküvések tekintetében is a közrend és a hatóságok tekintélye követelte a szigorú megtorlást, vajon akkor nálunk 49-ben egy teljes esztendõn át tartó véres felkelés és polgárháború után nem a közérdek követelt-e megtorlást?
Batthyány kivégzése nemzetünknek csak azért fájt annyira, mert annak az eszmének,amely miatt halált szenvedett, sok híve volt és van nálunk ma is s ezek ezt a „vértanúságot”
reklámnak használták és használják politikai céljaikra és egyéni érvényesülésükre. Ez az eszme azonban lényegében azonos a bolsevizmussal még akkor is, ha annak száz évvel elõbbi s
azért egész más (soviniszta jellegû) kiadása. Batthyány maga is észrevette ezt s ezért élete
utolsó évében már szakított is vele. Ha nem a vérpadon végezte volna életét, hanem mint az
udvar híve és az eszme „árulója”, és ezért utána az aulikusok táborában érvényesült volna,
akkor elvbarátai ma mint jellemtelen emberrel bánnának vele, s nem dicsõítésével, hanem
gyalázásával csinálnának maguknak propagandát.
Mivel a dolog ellenkezõleg történt, most mint vértanú lett a reklámjuk, s erre Batthyány
különösen alkalmas is sok jellembeli kiválósága miatt. Pedig az igazság éppen az, hogy éppen e jellembeli kiválóságai miatt látta be élete végén addigi elveinek helytelenségét és kezdett velük ellenkezõ politikát folytatni. Vértanú csak úgy lett belõle, hogy megváltozását a
48-asok részint készakarva, részint mert nem is nagyon tudtak róla, nem vették tudomásul, deaz ellentábor se nagyon tudott róla.
A már idézettnél súlyosabb az a megállapítás, melyet Károlyi Árpád könyve végénösszefoglalásul tesz:„Aki a bõven elemzett vádakat elfogulatlanul vizsgálja – írja (588. o.) –, azt hiszem, kénytelen elismerni, hogy azok ingatag alapon épültek föl és ezért nem is voltak bebizonyíthatók.” Látjuk tehát, hogy a komoly történetíró itt már olyan vádat emel Bécs ellen, mintha Batthyánnyal
igazságtalanság is történt volna. Azt is láthatjuk azonban, hogy ezt csak a szerény „azt hiszemmel”
bevezetve meri állítani. Mi sietünk kimondani, hogy mi a tõle felhozott adatok alapján éppen
az ellenkezõt vagyunk kénytelenek „hinni”. Éppen eléggé megokoljuk majd, hogy miért.

341

„Amit az egykorú hazai és külföldi közvélemény (természetesen az egykorú külföldinek csak
az a része, mely ma például a kommunistákkal fúj egy követ) állított, hogy juszticmord esete forog fenn, azt a kutató historikus is megállapíthatja. (Tehát itt is a szerény „megállapíthatja” kifejezést használja. Látni fogjuk, hogy a kutató historikusnak éppen az ellenkezõt kell megállapítania.)
Premeditált politikai gyilkosság ez, melynek indítéka az udvar és a kormány fõ tényezõinek, ahoch-tory [magaskonzervatív] társadalomnak és a legfelsõ, akkor mérvadó, sõt mindenható katonai körök közös bosszúvágyában keresendõ.” (Hozzátehetjük, hogy ma már mindenki, aki nem
kommunista, az azóta átéltek hatására evvel a „hoch-tory társadalommal” tart és kénytelen veletartani, ha nem vak és ezért ma már nem bosszúvágyról, hanem igazságérzetrõl kell beszélnie.)
Látni fogjuk majd, hogy éppen elég perdöntõ adatot hozott fel Batthyány vádlója a bíróság elõtt, de ha aprólékos, perrendszerû bizonyítékokat nem is tudtak volna elõhozni, Batthyány elítélése akkor se lett volna politikai gyilkosság, juszticmord, tehát politikai bosszú
eredménye, mert hiszen a vád lényege az volt, de ez aztán tagadhatatlan is volt, hogy mindannak, ami 48-ban és 49-ben történt, egyik legfõbb elõidézõje Batthyány volt. Pedig ha ezigaz, akkor már Batthyány kivégzése igazságos volt.
Emlékeztetjük az olvasót azokra az adatokra, melyeket a 48-at megelõzõ reformkorból
Batthyány feleségének mûködésérõl a bécsi titkosrendõrség jelentései alapján a Habsburg-ellenes Takáts Sándor könyvébõl felhoztunk, s melyeket a Batthyány-házaspárt a legellenszenvesebb és legszélsõségesebb izgatóknak s egyben a legvisszataszítóbb gõgû arisztokratáknak
tüntetik fel, de akik az arisztokrata vagyont és a nagy tekintélyt a régi rend és a tekintély
megdöntésére használták fel, hogy az utca kegyét élvezhessék.
Szilágyi is azt írja róla (A magyar forradalom férfiai 1848/49-bõl, 225. o.), hogy Batthyány „valóságos magyar oligarcha” s a „büszkeségrõl” beszél, „mit arca, modora, mozdulatai elárulának”. Azt is mondja, hogy Batthyány Kossuthot „eszköznek akarta használni sviszont Kossuth õt és erszényét”. Nem a bosszúvágy, hanem az igazságszeretet, a bûn megbüntetése kívánta tehát, hogy 1849-ben, mikor már ezek az eszmék annyira kudarcot vallottak, annyi vérbe és szenvedésbe kerültek, sõt az ország függetlenségének halálát okozták,
legalább a fõ képviselõi bûnhõdjenek.
Batthyány személyében az egyik ilyen fõ bûnös bûnhõdött. Hogy sokkal különb volt,
mint társai, akik nem bûnhõdtek, sõt õ tévedését már bûnhõdése elõtt is belátta, s azt a kárt,
amit tévedésével okozott, igyekezett is jóvá tenni, vagy legalább mérsékelni, csak az iránta
való részvét és rokonszenv felkeltésére alkalmas, de nem jogosít fel arra az állításra, hogy
nem õ volt a bûnös, hanem azok, akik megbüntették. Tessék mutatni még egy olyan széles
hullámokat felvert és annyi bajt és szenvedést okozó, de a végén megbukott fegyveres mozgalmat akár az egész világtörténelemben, melynek elõidézõi nem bûnhõdtek volna vagy kisebb fokban bûnhõdtek volna, mint a magyar 48-asok a Habsburg-dinasztiától.
Ilyen példát bizony csak a magyar történelemben találhatunk és szintén csak a Habsburgok részérõl: a kuruc kort. De viszont abban Rákóczi hiúságával és politikátlanságával szemben akadt egy Károlyi Sándor, aki nem várta be a fegyverletételt, s kereste a megegyezést és
meg is találta akkor, mikor már látnia kellett, hogy a fegyverek már nem segíthetnek. (Jutalmul azonban Petõfi hazaárulónak bélyegezte meg, mert a magyar történelmet csak a ponyváról s a magafajta hazafias buzdulatokból ismerte.) Károlyi szerepére pályázott 48-ban Görgey
is, de kicsiny volt hozzá. Pálffy János s vele nagyon sokan azt tartják, hogy ugyanezt a szerepet Batthyány játszhatta volna el sikeresen, ha Windischgrätz el nem fogatja s ha a Pestrõl
menekülõ kormánnyal õ is elmegy 1849 januárjában Debrecenbe.
A békepárt mozgalma, melynek sikere éppen nem lett volna lehetetlen akkor, mikor méga honvédfegyverek gyõzelmeinek ideje járta, Pálffy szerint csak azért nem sikerült, mert nem
volt kellõ tekintélyû vezére. Batthyány személyében azonban lett volna. Görgeyben nem volt
elég bátorság a cselekvésre, sõt talán akarat se (mert kimutattuk már, hogy Görgey a szíve
mélyén akkor még forradalmár volt). Batthyányban azonban lett volna bátorság is (bátorságát342

minden kortársa egyhangúlag kiemeli, Pálffy különösen), meg akarat is, mert számtalan bizonyítékot hoztunk fel már rá, hogy Batthyány akkor már régen szívvel-lélekkel gyûlölte mindazt, amit mi 48-ként ünneplünk, bár a 48-as év elsõ felében (elõtte pedig még inkább) õ volt
az eszme leglelkesebb harcosa. Batthyány elfogatása tehát ebbõl a szempontból is nagy politikai hiba volt, de természetesen ebbõl se következik az, hogy igazságtalanság is volt. Batthyány azért bûnhõdött, amit elkövetett, és igazságosan bûnhõdött, mert a múltból igen sok
terhelte a lelkét.
Károlyi Árpád mûve Batthyányról, mint mondtuk, alapos és tárgyilagos mû. Nem annyiban ugyan, hogy megállapításait és következtetéseit is tárgyilagosan vonta le, hiszen láttuk,
hogy ez szinte lehetetlen volt részére. Rá illik az, amit õ a Batthyány-ítéletrõl állapít meg,hogy „premeditált”. Abban a perben, amelyet õ majdnem százéves késéssel a történelem nevében folytatott le Batthyány ügyében, ebben volt premeditált az ítélet, a végeredmény, mert
hiszen errõl elõre tudhatta mindenki, hogy csakis Batthyány felmentésével végzõdhet. Hogy
a hadbírák Batthyányt felmentsék, az közel se volt annyira lehetetlen, mint az, hogy Károlyi
könyve viszont elítélje. Teljes lehetetlenség volt ez Károlyi Árpád részére a magyar közvélemény miatt is, meg a Batthyány-család miatt is. (Még jobban Batthyány fia, Batthyány Elemér miatt, akirõl Károlyi nem tudta, hogy nem éri meg könyve megjelenését.)
Tárgyilagosnak kell mondanunk Károlyi mûvét azonban annyiban, hogy felkutatott ésközöl minden adatot, azokat is, melyek Batthyány ellen szólnak, s így ezek alapján az olvasó
tárgyilagos, önálló és a szerzõétõl eltérõ ítéletet is alkothat magának, ha õt nem köti a Batthyány-családra való tekintet, de nem befolyásolja a magyar közvélemény se, feltéve, hogyítélete nem a nyilvánosság, hanem csak saját maga számára szól. Én a Károlyi Árpádétól teljesen eltérõ ítéletet voltam kénytelen magamnak éppen az õ könyve, éppen a tõle közölt adatok alapján alkotni.
Tekinthetjük-e például tárgyilagos történetírónak és igazságos ítélõbírónak azt a KárolyiÁrpádot, aki lelki kényszer hatása alatt, „hazafias” kötelességbõl azt a kegyúri plébánost, aki aperben Batthyány mellett vall, mint „a derék plébánost” emlegeti? Tárgyilagos bíró-e az, akinek az a tanú, aki Batthyány mellett vall, csak „derék” lehet, ellenben Rohonczy Ignác, aki ellene vallott, szerinte „perfid” volt és „gyûlöletes szenvedélybõl” vallotta azt, amit vallott.
Olyan embernek, aki valóban tárgyilagos, ezzel szemben nem azt kellett volna-e megállapítania, hogy az illetõ plébános Batthyánytól (illetve az õ letartóztatása után a feleségétõl,aki férje távollétében a földesúri jogokat gyakorolta) függõ ember volt s így vallomása Batthyány mellett eleve gyanús és semmiképpen se teljes értékû, ellenben Rohonczyé, mint független emberé, a kegyúri plébános tanúságánál feltétlenül nyomósabb? Károlyi Árpád, atárgyilagos történetíró, annyira megy, hogy egyszerûen „rágalmaknak”, sõt „gyalázatos rágalmaknak” nevezi Meszlényi Lajos és gróf Wallis Mihály vallomását is csak azért, mert szintén
Batthyány ellen szóltak (noha az utóbbi Batthyány rokona is volt). S még Károlyi beszél mások „premeditált” ítéletérõl!
Rágalmazni annyit tesz, mint hazugul s ráadásul tudatosan rosszakarattal vádolni megvalakit meg nem történt rosszról. Hát még ha azt is hozzávesszük, hogy Batthyány személyében egy olyan embert s olyan rokont rágalmaztak meg, aki már úgyszólván a siralomházban,a halál árnyékában ült. Hacsak nem ördögi lélekrõl van szó, itt legfeljebb csak Batthyány avádlott, sõt rokon javára való hazugságról lehetne szó, nem pedig a kárára elkövetettrõl. Milyen tárgyilagosság az, amely a Batthyány bûnössége mellett szóló tanúvallomásokban mégis
minden alap nélkül elhiszi, sõt bizonyosra veszi a rosszakaratot, sõt rágalmat ahelyett, hogy
inkább azokról a vallomásokról tenné fel ezt a lehetõséget, melyek Batthyány javára szóltak,s mert ez a feltevés ugyancsak nem lélektani lehetetlenség, hanem nagyon is megokolt és kézenfekvõ.
Honnan tudja Károlyi, a történetíró, hogy Rohonczy, Meszlényi és gróf Wallis rágalmaztak? Talán azoknak a vallomásaiból, akik Batthyány mellett szóltak, például azéból a plébá-343

noséból, aki egy Batthyány-birtokon volt alkalmazva? Láttuk, hogy a tanúk nyilatkozatai
közti ellentmondást sokkal logikusabb lenne a plébánosnak a valósággal ellenkezõt állító jóakaratával magyarázni, nemcsak azért, mert a vádlott, illetve családjától függõ ember vallomásáról van szó, hanem azért is, mert egy akasztófa elõtt álló ember iránt jóakaratot
feltételezni sokkal valószerûbb, mint azt, hogy a másik tanú – annak ellenére, hogy az egyik
még rokona is a vádlottnak – sátáni rosszakarattal fenekedik ellene.
Arról is megfeledkeznek a 48-asok, hogy – legalábbis az õ szempontjukból – csakis ezeka „gyalázatos rágalmak” lehettek igazak, mert hiszen Batthyány csak akkor lehet dicsõ 48-as
vértanú és példaadó hazafi, ha igaz volt az, amit a pecsovics és hazaáruló Rohonczy,Meszlényi és Wallis állítottak, a „derék plébános” ellenben hazafias babérjaitól akarta megfosztani Batthyányt, mikor azt vallotta, hogy nem 48-as érzelmû volt. 48-as szempontból
egyedül csak azok hazudhattak, akik Batthyány javára vallottak, bár hazugságuknak a bajba
került, szenvedõ ember iránti részvét és hazafias összetartás volt a rugója. Hazudni azonban
jó célból se szabad. Ha tehát nem az indító okot, hanem a tényt nézzük, kétségtelen, hogysokkal inkább az lehetett igaz, amit Rohonczy, Meszlényi és gróf Wallis (akinek felesége
Batthyány-lány volt) vallott, mint amit Eötvös József, sõt egész aulikus fõurak is Batthyány
mellett vallottak, mert ez utóbbiak mentegetését minden tárgyilagos ember arra magyarázza,hogy megsajnálták Batthyányt és segíteni próbáltak rajta.
Egyszerre három ok is szól amellett, hogy sokkal inkább a Batthyány mellett, mint az ellene szóló tanúvallomások igazságában kételkedjünk. Elõször, mert nyilvánvaló, hogy Batthyány 48-as érzelmû volt, tehát bûnös. Hiszen közvéleményünk éppen azért tartja ahazafiság vértanújának, mert a hazafiságot a 48-as érzelmekkel azonosítja. Ezt a feltevést
nem cáfolja, hogy Batthyány a végén már nem volt 48-as érzelmû, mert a vádlott nem csak
legutóbbi tettéért felelõs, hanem egész életéért. Ha bûneit abbahagyta már, az csak enyhítõ
körülmény.
Másodszor általános emberi tulajdonság, hogy a már bajba került bûnöst megsajnáljuk éssegíteni igyekszünk rajta. Hát még ha ez a bajban levõ ember barátunk is, vagy legalábbis ismerõsünk! Világos, hogy azok, akiket Batthyány perében kihallgattak, Batthyánynak legalábbis ismerõsei voltak, mert hiszen másképp nem lehettek volna tanúk ügyében. Mint
ismerõse pedig, világos, hogy inkább segíteni igyekeztek rajta, mint ártani neki. Világos az
is, hogy ha például gróf Wallis mégis úgy érezte, hogy Batthyány ellen kell vallania, annak
nagy oka lehetett. Pedig hát láttuk, hogy kívüle még két másik magyar nemes is úgy érezte,
hogy ellene vallani kötelessége.
Harmadszor. Láttuk ugyan, hogy a magyarság tettekben nem valami nagy igyekezetet
mutatott 48 mellett és érdekében áldozatokra nem nagyon volt hajlandó, de annyi mégiscsak
kétségtelen, hogy gondolatban és érzelemben azért igen nagy többségében 48 mellett volt.
Érthetõ az is, hogy mikor 48-as vezetõi az elõbb még irigyelt hatalom helyett börtönbe és ahalál árnyékába kerültek, ez a rokonszenv még igen nagy mértékben fokozódott s teljesen
megsemmisítette azt az esetleges ellenszenvet, mely addig, míg hatalmon voltak, még megvolt ellenük.
Az egész ország népében szinte titkos szövetség alakult ki a bajba kerültek védelmére ahatalom új és idegen ura ellen. Ekkor már mindenki részére – hoztunk fel már rá bizonyítékokat, hogy még azok számára is, akik addig 48 ellenségei voltak – emberi és hazafias kötelesség lett, melynek teljesítését a közvélemény mindenkitõl megkövetelte, hogy az„elnyomók” ellen az áldozatokat és az idegenek ellen a honfitársakat védje. (Láttuk, hogy ekkor már már Széchenyi is mennyire Habsburg-ellenes lett.) Láttuk, hogy e kötelesség alól
még a volt „svarcgelbek”, „pecsovicsok” és „vindisek” se vonták ki magukat. Aki természetesen részvétbõl nem tette volna, az megtette a közvélemény terrorjának hatása alatt.
Világos tehát, hogy a tárgyilagos történetírónak, aki elfogulatlanul egyedül csak azt kutatja, igazságos volt-e Batthyány elítélése vagy nem, ilyen körülmények között sokkal inkább344

a mentõ, mint a terhelõ tanúk igazmondásában kell kételkednie. Egy külföldi szemében tehát,
aki egyedül tudna a kérdésben tárgyilagos lenni, mert egyik fél irányában sincsen érdekelve,
feltétlenül ellenszenvet keltenének és Károlyi Árpád tudományos tárgyilagosságában való
kételkedésre hangolnának azok a becsmérlések, melyeket õ a terhelõ tanúkra szór.
Kommunistáink és nyilasaink is nyíltan hirdették, hogy a történetírásnak „pártosnak”
kell lennie. Ez azt jelenti, hogy célja elsõsorban nem a tárgyilagosság és az igazság kiderítése, hanem a kommunizmus, illetve a nyilasság (a sovinisztáknál pedig a haza) érdekeinekszolgálata. Szerintük az eszmének, melyért õk küzdenek, akkor is igazának kell lennie, mikor
nincs igaza. Ez hozzá tartozik a népneveléshez.
Károlyi Árpád, mint történetíró, bizonyára nem vallotta ezt az elvet magyar nemzeti
szempontból se. Mûve éppen nem bizonyítja ezt a feltevést. A Batthyány ellen valló
Rohonczy, Meszlényi és Wallis elleni becsületsértõ kifejezései azonban azt mutatják, hogy
annak ellenére, hogy lényegében a történetírói tárgyilagosságnak is eleget tett, mert a Batthyány ellen szóló adatokat is közli, azért annak a „hazafias” kötelességnek is meg akart felelni, hogy azért „pártos” is legyen, azaz olvasóit hazafiasan is nevelje.
Pedig többször is kifejtettük már, hogy ez nemcsak nem hazafias kötelessége egy történetírónak, hanem hazafiatlanság részérõl, mert tulajdonképpen burkolt nemzetgyalázás. Ahogyan az a kommunizmus, mely elismeri, hogy az õ igazát csak pártossággal lehet kimutatni,
már ki is mondta magára a halálos ítéletet, éppúgy az a magyar történetírás is, mely azt hiszi,
hogy a magyar nemzet érdekeit a tárgyilagosság és pártatlanság elhagyásával is szolgálnikell, tulajdonképpen azt ismeri el, hogy az õ nemzetének nincs igaza. Ez pedig tulajdonképpen nemzetgyalázás.
De azzal is rossz szolgálatot teszünk hazánknak, ha mindenáron azt akarjuk bebizonyítani, hogy a hazánknak történelme folyamán mindig igaza volt. Az ilyen történetíró lerontja asaját hitelét, mert ahogyan nincs egyén, úgy nincs közösség, nincs nemzet se, melynek mindig igaza volna. Nincs tehát semmi értelme annak, hogy ezt nyíltan is el ne ismerjük. Ha elismerjük, hogy nemzetünk vezetõi vagy akár maga a nemzet többsége is idõnként vétkezettvagy hibázott, ezzel nem gyalázzuk meg a nemzetet, hanem csak olyasmit állapítunk meg róla, ami emberi dolog, tehát természetes. Például ha a magyarság 48-as szabadságmozgalmának helytelenségét állapítjuk meg s benne Batthyány bûnös voltát, ez nem lehet meggyalázó,
hiszen tévedni emberi dolog.
De ha inkább elhagyjuk a tárgyilagosságot és olyan ügyet védünk körömszakadtáig,
melyrõl magunknak is látnunk kell, hogy védhetetlen, elõször ostobaságot cselekszünk, mely
– mint minden ostobaság – elõbb-utóbb megbosszulja magát, másodszor pedig ezzel valóban
lerontjuk nemzetünknek azt a becsületét, melyet védeni akarunk. Akit ugyanis minden áronmenteni kell, az tényleg nem menthetõ.
Károlyi Árpád tehát sokkal jobban tett volna és ezzel mûve tudományos értékét is növelte volna, ha azokat, akik Batthyányt tanúvallomásukban bûnösnek merészelték vallani, illetve
olyan tetteire merészeltek emlékezni, amelyek ezt bizonyították, csak emiatt még nem halmozta volna el becsületsértõ kifejezésekkel, hanem olyan rideg tárgyilagossággal közölte
volna vallomásukat, mintha õ maga egyáltalán nem volna érdekelve ebben a dologban. Mi
lett volna például szegény Batthyánnyal, ha az ügyében ítélkezõ bíróság is épp ilyen pártos
lett volna, s ha õ is olyan szempontból értékelte volna a Batthyány mellett szóló tanúvallomásokat, mint Károlyi Árpád az ellene szólókat? Hiszen akkor Batthyány mentõtanúit mindjárt
le is kellett volna tartóztatnia felségsértésért és rebellisségért!
Károlyi Árpád mûve elõszavában azt is megemlíti, hogy a Batthyány-per iratainak a Magyar Hadtörténelmi Levéltárban kellett volna lenniük, hiszen katonai per volt ez s az ilyen
perek anyaga a bécsi Hadi Levéltárból ide került hozzánk. Meg is találta itt – mondja –, denem az iratokat, hanem csak egy hivatalos feljegyzést, amely szerint ezeket az iratokat afõhadparancsnok számára 1849 novemberében a hadilevéltárból elvitték.

345

Mikor „hazafiaink” ilyen „manipulációknak” jönnek nyomára, azonnal megindul aKacziányi-, Baráthosi Balogh- és gelsei Bíró-féle túlfûtött agy és egzaltált „hazafias” gyûlölet a nemzet gonosz ellenségei ellen. Õk ebben mindjárt kétségbevonhatatlan bizonyítékot találnak arra, micsoda lelkiismeretlen maffia mûködött ellenünk Bécsben.
Ennek a titokzatos eltûnésnek ugyanis szerintük más oka nem lehetett, mint hogy nemzetünk ádáz ellenségei és az ellenünk mûködõ „ármány” eltüntette azoknak az égbekiáltó bûnöknek a bizonyítékát, melyeket ellenünk és nagyjaink ellen elkövettek. Õk, akik minden
nagy magyar embert Bocskaitól kezdve Bethlen Gáboron, Thurzó Imrén, Zrínyi Miklóson,Kendeffy Ádámon, sõt Széchenyi Istvánon át egész Teleki Lászlóig Bécs gonosz kezei által
küldetnek át a másvilágra s akik ugyanezen szerencsétlen II. Lajos királyt is I. Ferdinánd „ármányával” fullasztják bele a Csele patakba, egyszerre rémmeséket kezdenek regélni arról az
elvetemedett, istentelen bécsi gonoszságról, mely Batthyányt a vérpadra juttatta és amelybûnténynek megmaradt bizonyítékait még idejében igyekezett elrejteni a nemzet és a világ
bosszuló szeme elõl.
Károlyi Árpád ugyanis, aki a Magyar Hadtörténelmi Levéltárban talált feljegyzés alapján
ezek után természetesen Bécsben kezdte kutatni az elveszett iratokat, noha megtalálta ott herceg Schwarzenberg 1849. december 13-i keletû elismervényét is, melyben Haynaut az iratokátvételérõl tanúsítja, ezeket a fontos és oly szenzációs leleplezéseket ígérõ aktákat csak nem
tudta ott se megtalálni.
„Gyanakodni kezdettem – írja –, hogy ezeket az iratokat is, mint sok mást, vagy úgy elrejtették, hogy csak a véletlen hozza majd õket napvilágra, vagy tán éppenséggel megsemmisítették. Nem egy efféle eset lõn kutatás közben ismertté elõttem.”Világos, hogy mindezt a mi hazafiaink (de természetesen nem a komoly és történelmi
kutatásai révén a bécsi udvart nálunk sokkal alaposabban megismerõ Károlyi Árpád) mással
nem is tudják magyarázni, mint azzal, hogy a gonosztevõk igyekeztek elrejteni gaztetteik (orgyilkosságaik, mérgezéseik) bûnjeleit, s világos, hogy ezek a gonosztevõk, ezek az orgyilkossággal és méreggel dolgozók a Habsburgok és elvetemült, mindenre kapható bizalmi
embereik voltak, míg az ártatlanul üldözöttek, a méreg és orgyilkos áldozatai pedig természetesen mindig magyarok, mindig a nemzet java.
Ezzel szemben az igazság az, hogy – s azt hiszem, az eddigiek alapján ugyancsak bõséges alkalma volt már róla meggyõzõdnie az olvasónak – a Habsburgok tanácsosai természetesen nem mindig érték el a Habsburgok magas erkölcsi színvonalát és szinte túlzott
lelkiismeretességét, de átlagban azért õk is toronymagasan álltak azok felett a magyar lázadók felett, akiket mi nemzeti hõseinknek tettünk meg, azaz a Zápolyák, Bodó Ferencek,
Perényi Péterek, Bocskai Istvánok, Bethlen Gáborok Rákóczi Györgyök, Zrínyiek, Thököly
Imrék, Martinovics Ignácok, Wesselényi Miklósok, Kossuth Lajosok, Görgey Artúrok vagyPetõfi Sándorok erkölcsi színvonala felett, de nem vallanak szégyent egy Zrínyi, a költõ, Rákóczi Ferenc, Batthyány Lajos, Damjanich vagy akár Csányi László mellé állítva sem.
Aki Bécs részérõl ilyen iratelrejtések mögött gaztetteket, sõt egyenesen orgyilkosságokat
szimatol, az történelmi analfabéta, akinek sejtelme sincs azoknak a történelmi személyeknek
a jellemérõl, akikrõl ítéletet mond és pamfleteket ír. Mindennapos dolog, hogy emberek – s
köztük történelmi szerepet játszó híres emberek is – haláluk elõtt megsemmisítik naplójukat,
feljegyzéseiket, sõt levelezésüket, de igazán eszükbe se jut, hogy emiatt valamelyik forrófejû
ember azt következteti majd, hogy gaztetteik nyomait akarták vele elleplezni. Pedig láttuk
már, hogy a jó I. Ferenc császár a Martinovics-per iratait azért „rejtette el” s kötötte át sajátkezûleg gondosan, mert túlságosan is jó és lelkiismeretes volt s nem a maga „bûneit” akarta
vele elrejteni s nem a maga hírnevét, hanem alattvalói erkölcseit féltette a mételytõl. Mikor
ugyanis az utókor (Fraknói Vilmos) megtalálta és áttanulmányozta õket, annak ellenére, hogya császár annyira rejtegette õket, nem a császár, még csak nem is Bécs bûnei sültek ki belõlük, hanem az, hogy Martinovics, az összeesküvõ, a szabadság bajnoka volt olyan nagy gaz-346

ember, hogy az avatatlan el se hitte volna. Nem a maga bûneit rejtegette a császár; nem attól
félt, hogy kitudódik, milyen kegyetlenül és milyen ok nélkül ontotta õ a szabadságszeretõ
emberek vérét, hanem azért titkolózott, mert a szabadság bajnoka olyan sötét lelkû ember
volt, hogy tetteinek már a megismerése is mételyt jelentett.
Károlyi Árpád is megtalálta Batthyány perének annyit keresett „elrejtett” iratkötegét, sõt
nem is õ találta meg, hanem egyenesen Dr. Ludwig Bittner, a bécsi udvari és állami levéltár
igazgatója adta a kezébe, mert õ találta meg. A borítékán a „titokzatos” GLB betûk egyesek
számára valami titokzatos dolgot sejtettek volna, valójában azonban annyira egyszerû dolgot
jeleztek, mint „Graf Ludwig Batthyány”. Látni fogjuk majd azt is, hogy azok a jegyzõkönyvek és okmányok, melyeket az iratköteg tartalmazott, nem Bécs bûneit, hanem igazságszeretetét és tárgyilagosságát „leplezték le” az utókor és a magyar nemzet félrevezetett
közvéleménye elõtt. Mindabból ugyanis, amit Károlyi Árpád ezek ismertetésével elõtár, eztûnik ki. A „sziglákkal [mozaikszóval] jelölt, féltékenyen lepecsételve volt (tehát a kálvinista
magyar történetíró törte fel a pecsétet és olvasta el õket elõször) titkos letét” bár „azokat aperiratokat tartalmazta, melyeket Haynau 1849 novemberében küldött föl Budára herceg
Schwarzenberghez”, nem bécsi gaztetteket rejtett magában, hanem bécsi korrektséget és
igazságszeretetet.
A titokzatosságnak azonban, sajnos, ezzel még nincs vége. Az iratköteg nem volt teljes.
Hiányzott belõle Batthyánynak János fõherceggel és István nádor fõherceggel való levelezése, s Károlyi megállapítja, hogy ezeket azért távolították el az iratkötegbõl, hogy Leuzendorf,a Batthyány-per ügyésze (és vizsgálóbírája és védõügyvédje is egyúttal) ezekbe be ne tekinthessen. A túlfûtött kuruc agyaknak tehát még így is marad terük a képzelõdésre és bécsi „ármányok” szimatolására, s bár Károlyi Árpádnak, az õsz és szakavatott történetírónak,az
ilyesmi esze ágába se jut, mégse tesz semmi olyan határozott kijelentést, mellyel hasonló
fantazmagóráknak elejét vehetné.
Sõt azzal, hogy nagyon is hangsúlyozza annak káros voltát, hogy a per vizsgálóbírája eszerinte nagyon is fontos okmányok tartalmát nem ismerhette meg, noha Batthyány fõ mentsége az István nádor és közte való egyetértésre való hivatkozása volt, azt sejteti, mintha ezzel
Batthyánnyal valami nagy igazságtalanság történt volna. Batthyány fõ mentsége ugyanis igensok vádpontban az volt, hogy amit tett, István nádornak, a fõhercegnek s a király helyettesének tudtával, beleegyezésével, sõt sokszor egyenes kérésére tette, s ezen állítását Leuzendorf,
a per irányítója és kimenetelének fõ tényezõje, nem vehette komolyan, mert meg volt fosztva
annak a lehetõségétõl, hogy a vádlott állításának az igazságát ellenõrizhesse.
Leuzendorf olyan lelkiismeretes és bátor volt (az, hogy ennyire bátor volt és büntetlenül
lehetett bátor – késõbb ugyanis egyenesen bárói rangra emelték –, annak fényes bizonyítéka,
mennyire nem volt semmiféle zsarnokság vagy önkényuralom még 1849-ben se, noha nemzeti elnyomásunk legszomorúbb korszaka volt), hogy még István fõherceg személyes kihallgatását is kérni merte. Ezt nem engedélyezték ugyan (a fõhercegi tekintéllyel ellenkezõnek
tartották, az ide vonatkozó iratokat is ezért rejtették el) s így Batthyányt végleg megfosztották annak lehetõségétõl, hogy állítása igazságát be is bizonyíthassa.
Emiatt Károlyi Árpád is nyíltan igazságtalansággal, illetve elfogultsággal vádolja a bécsi
hatóságokat, tehát végeredményben a bécsi udvart, mert hiszen az eljárás végsõ oka csakis
maga a császár lehetett. Így a könyv olvasója kénytelen arra a meggyõzõdésre jutni, hogy a
per lefolytatása végeredményben mégse volt teljesen igazságos és szabályszerû. Pedig hát
nem így áll a dolog.
A pernek ezeket a fõhercegeket érintõ okmányait nem azért távolították el az iratkötegbõl, mintha az udvar erkölcstelenségének vagy machiavellizmusának bizonyítékait tartalmazták volna, mert hasonló gyanúról a bécsi udvarral kapcsolatban szó se lehet (annak „bûnei” –éppen ellenkezõleg – mindig túlságos jóságból és becsületességbõl folytak), még kevésbé
azért, hogy Batthyány védekezését ezzel megakadályozzák és hogy õt igazságtalanul bitóra

347

juttathassák, hanem egyszerûen csak a fõhercegek és az uralkodóház tekintélye megóvása
szempontjából.
Minden uralkodóház mindig kényes volt a presztízsére, s ez érthetõ is, hiszen a társadalmi rend alapja mindig a tekintélytisztelet volt és marad is még a köztársasági államformábanis, sõt a szovjet rendszerben is. Lehetett-e Sztálinra, vagy akár csak Rákosira vagy Hruscsovra rosszat mondani, vagy írni, vagy akár õket csak bírálni is addig, míg éltek, vagy uralmon
voltak? Õk is tudatában voltak annak, hogy ha a pártfunkcionáriusokat mindenki lenézni, gúnyolja, kineveti, ha senki se bízik bennük, mindenki becstelennek tartja õket, akkor a kommunizmus napjai is meg vannak számlálva.
Világos, hogy monarchiában, kivált abszolutisztikus rendszerû monarchiában ez a tekintélytisztelet még fontosabb s még inkább alapja az egész állami rendnek. Aligha találunk
azonban a történelemben még egy olyan uralkodóházat, mely tagjai tekintélyére oly kényes
lett volna, mint a Habsburgok. Õk legjobban vigyáztak az egyenrangú házasságokra is és –még ennél is jobban – az erkölcsi feddhetetlenségre, s ha mégis hiányzott – emberekrõl lévén
szó, lehetetlenség, hogy sose hiányozzék –, legalább eltitkolására, azaz hogy a tényleg meglevõ gyarlóság legalább az alattvalókat ne botránkoztassa. Ezért egy Habsburg fõherceg
erkölcsileg mindig olyan fegyelem alatt volt magánéletét illetõen is, mint egyszerûbb családokban az apja fegyelme alatt lévõ gyerek. Ezen elv eredménye volt aztán, hogy a Habsburgházban kevesebb botrányos életû uralkodó volt, mint a világtörténelem folyamán bármely
más dinasztiában, s ha mégis akadt, ezért beszélt róluk és ítélte meg õket alattvalóik közvéleménye sokkal szigorúbban, mint másutt.
Velük is úgy voltak az emberek, mint a papokkal ma is vannak. Világos, hogy jobbak,
mint bírálóik, mert hiszen a Luther óta eltelt félezer évben már ugyancsak megszokhatták
volna, ha rendszeres lett volna. Nem azért botránkoznak tehát annyira bûneiken, mintha azok
mindennaposak volnának, hanem azért, mert ritka ugyan, de ha mégis elõfordul, a papi, illetve uralkodói állás meglevõ nagy becsülete és tisztelete teszi az elõforduló bûnt olyan megbotránkoztatóvá. A Habsburgoknál még ezek a kivételes botrányok is csak egyes mellékágak(például a toscanai) tagjainál, meg holmi Orth Jánosoknál, vagy trónra sose került trónörökösöknél (Rudolf) fordultak elõ.
Láttuk, hogy már 13 éves korában milyen keményen nyilatkozott I. Lipót fia (a késõbbi
III. Károly) arról a Rudolf császárról, akinek törvénytelen gyermekei is voltak. Még azt se
fogadta el mentségének, hogy agglegény és idegbeteg volt. Ezért botránkoztak annyira az udvarban I. József nõügyein is, pedig ugyancsak rövid ideig tartottak és õ ugyancsak finoman
bonyolította le õket. Ezért üldözte el az udvarból a legnagyobb megvetéssel fia, a császár, halála után Eleonóra anyacsászárné szeretõjét, a mi Pálffy Jánosunk leányát. Ezért pirult el fülig
II. Lipót özvegye, mikor férje halála után annak magánlakosztályába belépett és ott megláttatõle egyébként nagyon jól tudott erkölcstelensége nyomait, mert látnia kellett, hogy most vele oda belépõ trónörökös fia is megtudta.
Ezért volt, hogy Ferenc József se emlékezett meg végrendeletében még csak egy szóval
se és egy kis emléktárgy hagyományozása által se Schratt Katalin „nagyságos asszonyról”.
Pedig hát egyáltalán nem bizonyos, sõt nem valószínû, hogy bûnös viszonyban voltak, hiszen
Ferenc József hatvan felé járt már, mikor megismerte s éppen Erzsébet királyné hozta veleössze, hogy élénk kedélyével és eredeti észjárásával az államügyekkel agyonfárasztott, siváréletû férjének kedélyét egy kissé felvidámítsa. Ferenc József azonban még azt is szégyellte és
még azt is titkolta, mert állásához még azt is méltatlannak tartotta, hogy akár csak felüdülést
is keressen egy volt színésznõ társaságában. Hogy aztán talán éppen emiatt a titkolózás miatttették fel róla még jobban a bûnös viszonyt, az már olyan dolog, ami már nem Ferenc József,
hanem alattvalói rosszaságát bizonyítja és amihez hasonló dolog az életben – sajnos – sokszor észlelhetõ.

348

Emiatt történt az is, hogy Rudolf trónörökösnek annyi kellemetlensége volt apjával és
családjával Vecsera bárónõ miatt, hogy végül a halálba menekült elõle. Emiatt tartotta tûrhetetlennek az udvar üldözését a lecsúszott Coburg Lujza is, noha nem is tartozott az uralkodóházhoz, hanem csak a trónörökös feleségének a testvére volt. Ezért panaszkodik – mint láttuk
– a késõbb Orth Jánossá lett oldalági fõherceg is, hogy meglett ember volt már és nõtlen,
mégis ráparancsoltak, hogy szakítson szeretõjével. Átlag ugyanis elmondhatjuk, hogy a
Habsburg-udvarban mindig olyanformán volt, mint III. Ferdinánd udvarában, ahol – mint láttuk már – Lippay, a magyar érsek is túlságos vallásosságot és jámborságot volt kénytelen kifogásolni, nem pedig a tobzódást vagy a ledérséget.
De nemcsak nemi tekintetben féltette a család tagjainak erkölcseit és becsületét a Habsburg ház feje, hanem világos, hogy más tekintetben is. Aki csak belekóstolt 48 történetébe,tudnia kell, hogy István nádort is milyen rossz szemmel nézték a család részérõl politikai szereplése és túlságos baloldalisága miatt. Más uralkodóházban talán örültek volna neki, hogyáltala a magyar túlzókat is megnyerhették a dinasztia számára. A Habsburgoknak azonban
fontosabb volt a becsület, mint a haszon. Õk szégyent láttak abban, hogy a család egy tagja
hitközönyös és szabadelvû legyen. Az udvarban nemcsak Batthyányra haragudtak, hogy gróf
létére forradalmár, az utca tapsaira pályázik és rombolja a tekintélytiszteletet és az Egyház
befolyását a tömegekre, hanem István nádorra is, még ha nem is volt annyira forradalmár,
mint Batthyány.
Mivel õ nem gróf volt, hanem fõherceg, benne még ezt a keveset is szégyennek tartották.
Láttuk, hogy a jó V. Ferdinánd, a család feje, még Kossuthék elõtt is óvta a forradalmi szereptõl, ha csak tréfás alakban is. A fölényes 48-asok ezt a császár hülyeségére magyarázták,
pedig csak õszinteség és becsületesség volt tõle, egyébként pedig sokkal nagyobb bölcsesség
megnyilvánulása volt, mint az elbizakodott magyar forradalmárok gondolták. Jobb lett volna,
ha fölényesség helyett inkább tiszteletre gerjedtek volna e „hülyeség” láttára, s ha például
Kossuth is okult volna belõle s hatására õ is elsajátította volna a becsületességet és az õszinteséget. Akkor õt is sokkal jobban tudták volna tisztelni szereplõtársai, akkor talán az egész
nemzeti mozgalom is egész másként végzõdött volna.
Igaz, hogy István, a fõherceg nádor, korántse volt annyira 48-as, mint Batthyány; igaz,
hogy korántse volt annyira vallástalan se, mint õ, és hogy a papságnak se volt annyira ellensége, mint õ, különösen eleinte volt; hogy korántse pályázott annyira az utca tapsaira és anépszerûségre, de viszont õ nemcsak gróf, hanem egyenesen fõherceg volt s ezért az udvar
sokkal többet is várt tõle, mint Batthyánytól. Tõle az udvar ezt a keveset is nagyon zokon
vette.
Láttuk azonban, hogy Hám püspök nagy megbotránkozására István nádor is azt üzente
neki, hogy teljesen elégnek tartja, ha vasárnap és ünnepen hallgat misét, hétköznap ezt feleslegesnek találja. Mikor pedig 1848 márciusában már teljesen azonosította magát Batthyányék
és Kossuthék követeléseivel, teljesítésükhöz pedig egyenesen állását kötötte, sõt illojális s az
udvar számára egyenesen felháborító módon a király betegsége miatti tájékozatlanságát felhasználva az államtanács háta mögött egyenesen kilopta az uralkodótól a márciusi „vívmányokat”, teljesen lejáratta magát családja tagjai elõtt. Ezért az udvarban már elveszettembernek tartották, s csak azért nem csapták el azonnal, mert nem merték; mert attól féltek,
hogy még nagyobb bajt csinálnak vele. Mihelyt azonban ez a veszély elmúlt, azonnal hazaparancsolták s még közelükbõl is elkergették s megbélyegzett ember maradt elõttük haláláig,
mint aki oly nagyot vétett az Egyház, az állam és családjuk ellen, amit magánúton igen, dehivatalosan nem lehet soha megbocsátani.
Hogy milyen senki lett ez az István fõherceg az udvar és az udvari körök szemében, azt
semmi se bizonyítja olyan jellemzõen, mint hogy az a Windischgrätz, aki elõtt egy fõherceg
egyébként megközelíthetetlen tekintély volt, mikor Pestre bevonult, még olyan kisemberek
is, mint amilyen Jászai Pál történetíró volt, 1849. január 9-én, mikor tisztelgett nála, ezt349

mondta István nádorról: „A fõherceg sok rossznak volt okozója és errõl sohasem fog eléggé
felelhetni.” (Károlyi Árpád: Batthyány Lajos pöre, I., 614. o.)Windischgrätz tehát szégyellte István nádort még akkor is, mikor már István régen önként engedelmeskedett az udvarnak és szakított 48-cal. Szégyellte, hogy az uralkodóház
egyik tagja olyan mélyre süllyedt, mint õ; hogy fõherceg létére is feláldozta az állam érdekét
a népszerûségnek és hogy gyöngeséget tanúsított a felforgatás és a forradalom szelleme iránt.
Azonban mint az uralkodóház tagját, a nyilvánosság elõtt mindezek ellenére büntethetetlennek tartották és a dinasztia tekintélye megóvása érdekében az udvar nem akarta, hogy
István fõherceg jellemgyengesége a katonai törvényszék nyilvánossága elé kerüljön (a törvényszék ugyanis annyira demokratikus volt, hogy altiszt, sõt közlegény tagjai is voltak), hanem mint a saját szégyenét és a felsõbbség iránti tekintélyre annyira hátrányos dolgot,
igyekezett minél gyorsabban és minél alaposabban elfeledtetni. Ezért távolították el magát afõherceget is nemcsak Bécsbõl, hanem még a monarchia területérõl is.
A fõhercegi bûnös, noha aránytalanabbul kisebb bûnös volt, mint Batthyány, azonnal
megkapta azt a legnagyobb büntetést, amit fõherceg kaphatott, az erkölcsi élõhalottá tevést.
Ezért és csak ezért emelték ki az iratok közül a Batthyány-per iratkötegébõl azokat az aktákat, melyekben fõhercegek is szerepeltek. Az uralkodóház tekintélyére megalázónak tartották, hogy a katonai törvényszék, mely annyira demokratikus volt, hogy még altiszt, sõtközlegény tagjai is voltak, tehát valóságos esküdtszék volt, az annyira arisztokratikusnak ésgõgösnek tartott abszolút monarchiában a fõhercegek hibáit is megismerhesse és bírálgathassa, kivált mikor István fõhercegben volt is elég bírálnivaló. Nem tartották kívánatosnak, hogy
katonatisztek, sõt közkatonák megtudják, hogy még az uralkodóháznak is akadt olyan tagja,
aki kacérkodott 48-cal, a lázadással.
Igen nagy tévedésben lennénk azonban, ha azt hinnénk, hogy ezáltal Batthyány hátrányos helyzetbe jutott, mert ez a dolog akadályozta abban, hogy ártatlanságát bebizonyíthassa,
vagy legalább mentõ körülményeket hozhasson fel maga mellett. Nemcsak igazságtalanság,
hanem még méltánytalanság se érte emiatt Batthyányt. A Habsburgok sokkal lelkiismeretesebbek voltak, semhogy ilyesmit elõidéztek vagy megengedtek volna. Még ha ezek a kiemelt
akták Batthyány minden állítását megerõsítették volna, az az õ bûnét semmivel se csökkentette volna. Hogy lehetett volna Batthyány mentségére, hogy István nádor tudtával és helyeslésével tette, amit tett, mikor ugyanezt az István nádort az udvar éppen olyan bûnösnek
tartotta, mint Batthyányt, sõt akkor már régen meg is büntette s annyira haragudott rá, hogy
még ránézni se tudott vagy akart?
Azért, mert az uralkodóház egyik tagja is hibázott és gyönge volt, még nem lehet bûntelennek kiáltani ki egy miniszterelnököt, aki még jobban megtévedt, sõt a fõherceg megtévedésének is egyik fõ oka, tehát bûnre csábító volt. Azt a terrorisztikus 48-as magyar
közszellemet, melynek még István fõherceg is áldozatává vált, mire nádor lett; azt a forradalmi felfogást, melynek tapsait egy ideig István nádor is élvezte, fõképpen Batthyány teremtette meg és élesztette Magyarországon s ez volt Batthyány fõ bûne.
Batthyány egyébként is sokkal tovább ment mint István nádor, és éppen a legsúlyosabb
vádpontokat illetõen éppen nem menthette magát azzal, hogy István kérte rá vagy akár csak
hogy viselkedését helyeselte volna. Amennyiben és amikor pedig egyetértett vele, mindketten nagyon jól tudták, hogy az udvar mennyire másként gondolkodik, mint õk, sõt mennyire
helyteleníti az õ felfogásmódjukat és eljárásukat, és amennyiben egyelõre tûri, mennyire csaka kényszerûség és a még nagyobb rossz elhárítására való törekvésbõl teszi. Azt a kényszerhelyzetet, melynek hatására az udvar néha engedett, elsõsorban a 48-as nádor és a 48-as miniszterelnök magatartása idézte elõ. Az erre való hivatkozás tehát inkább súlyosbította
Batthyány helyzetét, mint enyhítette.
Amit például az udvar (János fõherceg személyében) Batthyánynak a forradalmi terror ésa miatta okozott félelem hatására megengedett, azt Batthyány nem hozhatta fel a maga ártat-350

lansága bizonyítására. Hiszen akkor a bûnével bizonyította volna az ártatlanságát. Olyanforma védekezés lett volna ez, mint ha az állig felfegyverzett bankrablók, hogy ártatlanságukat
bebizonyíthassák, azért kérnék a törvényszéket a megfélemlített tisztviselõk kihallgatására,
hogy bebizonyítsák, hogy azok önként adták nekik át a bankókötegeket.
Batthyány is, mikor annak idején Bécsben és Innsbruckban a tõle irányított forradalomtól sarokba szorított fõhercegekkel fölényeskedett (az udvart különösen bántotta az a hang,amit akkor vele szemben Batthyány használt), nagyon jól tudta, miért volt János fõherceg akkor annyira engedékeny. Egész fölösleges lett volna tehát János fõherceget kihallgatni arról,
hogy egyetértett-e õ akkor Batthyánnyal és Kossuthtal, mert ha igen, mindenki nagyon jól
tudta, hogy miért. Ez a miért éppen nem volt elõnyös Batthyányra.
Itt említjük meg, hogy Batthyány védekezése egyik fõ érve volt, hogy õ azt, amit tett,nem tarthatta felségárulásnak vagy hûtlenségnek, hiszen közben, sõt egy ideig még utána is,bírta a felség bizalmát, sõt mikor már lemondott, a király akkor is õt bízta meg az ügyek vezetésével, sõt mikor már a nemzet úgyszólván szakított királyával, a király még akkor is õt
nevezte ki újra miniszterelnökké, s általában olyan kegyesen bánt vele, hogy õ a legjobb akarattal se gondolhatott arra, hogy magát hûtlennek vagy felségsértõnek tekintse. Batthyány
ezen érvét Károlyi is helytállónak gondolja, s valószínû, hogy elsõsorban emiatt ír úgy, mintha Batthyány elítéltetése igazságtalan vagy a megengedettnél kegyetlenebb lett volna. Világos, hogy a Károlyi Árpádnál sokkal avatatlanabb olvasó még inkább ezen a véleményen
van.
Pedig hát Batthyány ezen érve egyáltalán nem érv. Elõször is nem igaz, hogy a király éstanácsadói annyira kegyesek voltak hozzá. Sokszor nagyon is értésére adták nemtetszésüket.
Hiszen 48-nak 48-as szellemben megírt történetében a nemzet és király közti szakítás egyik
legjogosabb okaként éppen azt a hideg, sõt sértõ bánásmódot szokták megemlíteni, mellyel amagyar nemzet képviselõit és a minisztereket ez idõben az udvar részérõl fogadták és bántak
velük. Hogy hetekig váratták õket, míg végre a király elé juthattak; sõt ezt tõlük nemegyszer
kereken megtagadták. Gondolhatták-e ilyen körülmények között, hogy 48-as magyar vezetõk, köztük Batthyány is, hogy azt, amit õk tesznek, a király is helyesli?
Mikor pedig csakugyan kegyes volt hozzá, mikor például lemondása után újra Batthyánytbízta meg az ügyek vezetésével, sõt õt erre egyenesen kérte, sõt egyszer még újra ki is nevezte, nem kellett-e teljesen tisztában lennie Batthyánynak azzal, hogy ez csak az uralkodó
kényszerhelyzete miatt történik? Igaz, õt bízta meg az ügyek vitelével, még ki is nevezte újra,sõt kérte is, hogy csak szolgálja tovább, de csak azért, mert az adott helyzetben mást nem tehetett, mert a sok rossz között még ez a megoldás volt a legtûrhetõbb, mert csak közte és
Kossuth meg a Madarászok közt választhatott, s világos, hogy így még örülnie kellett, hogy
Batthyány vállalta a további szolgálatot. Ámde mindez még nem bizonyítja azt, hogy Batthyány nem volt bûnös, azt se, hogy a király már megbocsátotta régi bûneit. Hiszen éppen
Batthyány bûnei közé tartozott az is, hogy a király ilyen kényszerhelyzetbe került s nem voltura sem az országnak, sem a maga akaratának.
Emlékezzünk csak vissza Pálffy elbeszélésére, mikor az Erdély unióját kimondó országgyûlés határozata szentesítése kieszközlésére Batthyánnyal együtt Innsbruckban a királynál
jártak. A meg nem felelõ bánásmód miatt most se lehetett panasz, de sokkal inkább Batthyánynak a királyt helyettesítõ Ferenc Károly fõherceggel való viselkedése miatt. Láttuk, hogy
Batthyány egyenesen megleckéztette a királyt helyettesítõ fõherceget, s az mindezt kénytelenvolt tõle eltûrni. Nem mert Batthyánynak nyíltan ellentmondani, hanem gyerekes trükkökkel
próbálta elodázni azt, amit Batthyány kívánt tõle, de õ maga helytelennek tartott. Hûség és akirály szuverenitásának tiszteletben tartása-e ez?
Nem kellett volna-e itt még egy gyereknek is észrevennie, hogy a király nem azt akarja,
amit Batthyány akart, s mivel mégis az történt, amit Batthyány akart, az igazság az, hogy terrorizálta, kényszerítette a királyt. De nem felségsértés-e az, ha egy alattvaló terrort gyakorol

351

királya fölött? De arra is emlékszünk, hogy Batthyány milyen zsarnoki fölénnyel, sõt fenyegetéssel lépett ekkor fel. (Majd megmutatom neki! És így tovább.)Milyen álnok érv tehát itt az udvar kegyességével érvelni, mikor az igazság az, hogy akkor nem az udvartól függött, mit szentesítsen és mit ne, kit nevezzen ki miniszterelnöknek,
kit ne. Nem tõle függött, hogy bánjék Batthyánnyal, hanem Batthyánytól, hogyan bánjék az
udvarral, s mint látjuk, õ nem is éppen „kegyesen” bánt vele. Lóhátról beszélt, fölényeskedett, dorgált, oktatásokat adott és ereje tudatában büszke hangon vágta oda: vagy azonnaliszentesítést, vagy lemondok. Annak tudatában mondta ezt (és éppen ezért volt olyan büszke a
hangja), mert jól tudta, hogy a király az õ lemondását nem választhatja, mert az õ lemondása
után csakis a Kossuthok és Madarászok következhettek. De kell-e álnokabb eljárás, mintezek után azzal érvelni, hogy hiszen a király még lemondása után is õt bízta meg az ügyek vitelével, sõt újra ki is nevezte, tehát õ a legjobb akarattal se gondolhatta, hogy nem az udvar
kedvére tesz. Éppen ellenkezõleg, az igazság az, hogy Batthyánynak mindenképpen tudnia
kellett, hogy õrá az udvar haragszik, mégpedig a maga szempontjából teljes joggal haragszik.
A francia forradalomban is késõbb már Mirabeau, Dumouriez, sõt a véres szájú Danton
volt az udvar embere, bizalmasa és minden reménye. De milyen logikával lehet ebbõl azt következtetni, hogy a nevezett férfiaknak semmi bûnük se volt abban, hogy forradalom lett ésaz a király és királyné fejébe került? Õk késõbb már az udvar bizalmasai lettek, mert már amérséklést jelentették, de viszont egyedül õk voltak az okai, hogy az udvar olyan mélyre volt
kénytelen süllyedni, hogy még belõlük is bizalmas tanácsadók válhattak számára.
Ki mondja azt, hogy ha a francia forradalom is olyan teljes kudarccal végzõdött volna,
mint 48 és így a francia forradalom elõidézõit is törvényszék elé állították volna, akkor
Mirabeau-t vagy Dantont nem kellett vagy nem lehetett volna a forradalomért felelõsségre
vonni, s elítélésük juszticmord lett volna? Pedig hát õk se csak pénzért változtak meg, hanem
meggyõzõdésbõl is.
Az igaz, hogy ezek a franciák annyiban elütnek a magyar forradalmi vezetõktõl, hogy õk
pénzt is elfogadtak az udvartól, míg Batthyány, Deák, Eötvös, Mészáros, Kazinczy Gábor,Kovács Lajos, Pálffy János és társaik ingyen, meggyõzõdésbõl lettek késõbb mérsékeltek s
így végeredményben az udvar hívei. Ámde mindez a dolog lényegén nem változtat, mert
nem azon van a lényeg, hogy miért változott meg a régi bûnös. Elkövetett bûneiért annak isbûnhõdnie kell, aki már õszintén megbánta õket. A jogászok tudják, hogy még az ilyen rablógyilkost, anya- vagy hitvesgyilkost is felakasztják. A bûnbánat, a megváltozás a nagy bûnösöket nemcsak a bûntõl, hanem még a legnagyobb büntetéstõl, a haláltól sem mentesíti.
Érdekes, hogy noha a mi forradalmaink annyiban különbek voltak a franciáknál, hogy õk
nem pénzért adták el magukat, illetve nem használták fel pénzszerzésre észre térésüket, abban megegyeztek velük, hogy a pénzt ép oly jól el tudták költeni és ezért épp úgy mindig
pénzzavarban voltak, mint az említett franciák (Kossuth, Petõfi). A márciusi ifjak egyikének,Jókainak, aki késõbb (mint láttuk és még bõvebben látni fogjuk) a királyi család legtúlzóbb
hívévé és legõszintébb tisztelõjévé vált, késõbb a király fizette ki óriási jövedelme ellenére istoronymagasságra szökött adósságát.

Az osztrák „magyargyûlölet” Batthyánnyal kapcsolatban
Megkerült tehát az elrejtett titokzatos iratköteg, mely a Batthyány per iratait tartalmazta sígy a magyar, s ráadásul kálvinista, sõt fiatalabb (éretlenebb) korában Habsburg-ellenességérõl ismert történetíró kezébe kerültek az állítólag elleplezni próbált bécsi ármányok és gaztettek bizonyítékai.
Menjünk végig most rajtuk Károlyi Árpád elõadásában. Tanulságos munka lesz, mert
megértjük belõle a mi 400 éves elnyomóink szellemét, gondolkodásmódját, igazságszeretetét352

vagy bosszúját. Mindenütt az a Károlyi Árpád fog beszélni, aki Batthyány kivégzését
juszticmordnak nyilvánította, és ráadásul akkor beszél, mikor már nincsenek sem nálunk, sem
Bécsben, sem semmiféle trónon Habsburgok s így igazán szabadon beszélhet, mert száját nem
köti semmi más, csak az igazság és a magyar közvéleménytõl való félelem, azaz mikor a
Habsburgok ellen már egész szabadon beszélhet, de mellettük még most sem. Megjegyzem
még, hogy arról a 45 darab iratról, melyek tartalmazták és amelyek nem kerültek elõ, azt írjamég Károlyi Árpád is, hogy más „kútfõkbõl részben” még ezeket is „pótolni lehetett”. Károlyi tehát részben még azt is meg tudta állapítani, amit ezek az úgy látszik, véglegesen eltûnt
iratok tartalmaztak. (Természetesen ezek sem tartalmaztak semmi titokzatosat, annál kevésbé
az udvarra szégyenletesen, vagy akár csak kellemetlent. Ellenkezõleg: az udvar azt szégyellte
és titkolta, hogy ez a két fõherceg 48 iránt megértõbb volt, mint szabad lett volna.)Feltûnõ például, hogy ezen iratok alapján Károlyi mennyire dicsérgetni kénytelen elõször is Windischgrätzet.
„Mikor 1849 januárjában – írja (I., 16. o.) – Szõgyény elnöklete alatt megszervezte az
ideiglenes magyar királyi kormányt, Magyarország iránti jóakaratának nem egy jelét adta.
Felszólalt az ország integritása mellett, elítélte a szerb vajdaság felállításának a tervét, helyeselte Szõgyény tiltakozását az ellen, hogy a Muraközt a horvátok elfoglalták (pedig tudvalevõ, hogy a Muraköz annyira horvát, hogy egy magyar falu sincs benne), beleegyezett a
magyar nyelv hivatalos jellegébe (természetesen még nemzetiségi vidékeken is), megvetettea Hurban-féle cseh-tót csõcselék betörését az északi megyékbe és az egész központi polgári
igazgatást (melynek fõnöke Szõgyény volt) tõsgyökeres, jó magyar, persze erõsen konzervatív
férfiakkal tölté be.” Pedig milyen ádáz gyûlöletet szítottak (láttuk, hogy „vindis” és „hazaáruló” egyet jelentett) és szítanak még ma is ez ellen az ember ellen, noha olyan magyarpártoló
volt, hogy tekintve, hogy idegen volt, nem is lehetett volna nagyobb barátunk, mint amilyen
volt. Hát még ha azt is hozzávesszük, hogy egy fegyveres lázadás leverésére jött ide!
„Mindez persze – folytatja Károlyi Árpád – felette bosszantotta Bécsben és Olmützben afelsõbb katonai köröket és a Schwarzenberg-Stadion-Kübeck-féle triumvirátus köré csoportosult politikusokat. Emezeknek sehogy sem tetszett, hogy Windischgrätz nem a horvát és
szerb férfiak, nemkülönben Jellasics szava után indul, hanem magyarokra támaszkodik.
Schwarzenbergék és körülöttük némely pápánál pápásabb magyarok rossz szemmel nézték,
hogy Windischgrätz nem kegyetlenkedik (minket úgy tanítottak és tanítanak ma is, hogy nagyon is kegyetlenkedett), hogy nem küld a másvilágra néhány illusztris magyart, sõt – urambocsá! – még olyan hitvány rebelliseknek is megkegyelmez, akiket saját fõhadiszállásának
katonai törvényszéke secundum artis legem [közvetlenül valamilyen módon] halálra ítélt. (Ez1849. január 3-án történt két komáromi magyar emberrel, akikre rábizonyult, hogy a császári
futároktól elvették a sürgönyt. Hát ezen megkegyelmezés miatt ugyancsak lehet csodálkozni,
ha eszünkbe jut, hogy Görgey Vácott a legelsõ fára felköttette még azt az embert is, aki nem
csinált csapatai ellen semmit, csak a viselkedése volt gyanús.)
Azután bár elfogatja, de aztán szabadon bocsátja azt a gróf Szapáry Antalt, aki a schwechati ütközetben, bár polgári ruhában, részt vett, Mosonban pedig császári katonákat tartóztatott le. (Valljuk meg, hogy bizony ezen is csodálkoznunk kell még nekünk, magyaroknak is,
kivált ha meggondoljuk, hogy kevéssel elõtte az akkor még csak kis õrnagy-Görgey is felköttette, mégpedig azonnal, azt a gróf Zichy Jenõt, aki nem vett részt még polgári ruhában se ellenünk a Jellasiccsal vívott ütközetben, sem nem tartóztatott le honvédeket s minden bûnecsak az volt, hogy Jellasics kiáltványának példányait, melyek kezébe kerültek, nem égette el,hanem magánál tartotta.)„De leginkább zokon vették tõle sûrû érintkezését a két Pázmándyval, ahelyett, hogy
fogságra vetné õket (egyikük tudvalevõleg a 48-as országgyûlés elnöke volt s megmaradt elnöknek akkor is, mikor már az országgyûlés megtagadta az engedelmességet a királynak s
forradalmi határozatával Lamberg meggyilkolását okozta).

353

De még ennél is jobban csodálkoznunk kell azon, hogy még maga Schwarzenberg is –pedig hát bizonyára õ is beletartozott az elõbb említett magyarellenes Schwarzenberg-Stadion-Kübeck triumvirátus köré csoportosult politikusok körébe – sokkal jobb akaratú irántunk,mint gondolnánk, kivált ha meggondoljuk, hogy magyarok mentek hozzá panaszkodni
Windischgrätznek a 48-asok iránti túl nagy megértése miatt. Károlyi szerint ugyanis „a sodrából kijött herceg (Schwarzenberg) azt válaszolta (ezeknek a szigorúbb megtorlást követelõ
magyaroknak), hogy õ (Windischgrätz) tudja, mit csinál és nem fogja azon vádaskodók orrára kötni, maradjanak hát nyugton azok a jó érzelmû magyarok”. (Károlyi, I., 17. o.)
Aztán megtudjuk azt is, hogy mikor báró Eötvös, aki mint emlékszünk, Madarászék és abefolyásuk alá került Kossuth elõl rémületében Münchenbe emigrált (hamarosan utána azonban Salzburgba, tehát egyenesen osztrák területre ment lakni), megtudta, milyen bajba került
Batthyány, egy mentõ tanúvallomást juttatott el Schwarzenberg osztrák miniszterelnökhöz amüncheni osztrák követ, gróf Thun útján, aki barátja volt Schwarzenbergnek.
„Thun tisztességesen viselkedett – állapítja meg Károlyi Árpád (I., 42. o.) –, mert azonnal beküldé az iratot fõnökéhez.” (Szerintünk ez az „azonnali” továbbítás nemcsak „tisztességes”, hanem egyenesen jóakaratra valló eljárás volt részérõl.)Schwarzenberg – Károlyi Árpád szerint – rosszakaratra valló megjegyzés kíséretébenbár, de mégiscsak továbbította Windischgrätzhez. Itt csak azt jegyezzük meg, hogy várhatunk-e tõle jóakaratot az egész mozgalom egyik fõ elõidézõje iránt? No meg azt, hogy a
Schwarzenberg-féle „rosszakarat” bizonyára még mindig sokkal kisebb volt, mint Görgey
gróf Zichy Jenõ iránt, akire pedig senki sem foghatta rá, hogy õ volt Jellasics betörésének fõoka, mint Batthyány 48-nak.
Sõt itt újabb dicséretet kap Károlyi Árpádtól még Schwarzenberg is, mert azt írja róla,
hogy „annál gavallérabb ember volt, hogy (Eötvös beküldött tanúvallomását) ad acta [irattárba] tegye vagy a papírkosárba dobja”. (I., 42. o.) Újabb, még nagyobb dicséretet kap azonban
Windischgrätz, aki „nem ült fel (magyarul nem ugrott be) a nemtelen uszításnak (már t.i.
Schwarzenbergének), hanem tüstént leküldé Eötvös memorandumát a központi vizsgálóbizottsághoz felhasználás végett”.
Azután Károlyi Árpád még azért is kénytelen megdicsérni Windischgrätzet, amiért a rebellis magyar országgyûlés békeküldöttségét, mely a magyar fõvárosba való bevonulása elõtt
járt nála, oly úri módon fogadta. Tudtukra adta ugyan, hogy nem tárgyalhat velük, sõt hivatalosan nem is fogadhatja õket (Batthyányt pedig még magánszemélyként sem fogadta), de„aztán a küldöttség tagjaival barátságosan elbeszélgetett, megmondta nekik, hogy tisztességes érzelmeik felõl semmi kétsége sincs, mert errõl neki a deputáció [küldöttség] tagjainak
egész múltja kezeskedik”. S ezt a derék embert úgy befeketítette a mi forradalmunk igazánbolsevista ízû rágalomhadjárata, hogy iránta való végtelen utálatunkban és megvetésünkben aforradalommal nem rokonszenvezõ embereket megvetõleg „vindiseknek” csúfolták.
„Öt álló napig voltak Deákék – folytatja Károlyi Árpád (I., 19. o.) – a herceg úri módon
ellátott, de akaratlan vendégei Bicskén, ahol teljesen tisztelettel bántak velük, sõt mozgási
szabadságuk – egy ellenséges fõvezér hadiszállásán! – jegyzi meg felkiáltójellel (s nem ok
nélkül) Károlyi – annyira korlát nélküli volt, hogy akár visszaélhettek volna vele.”
Lám, ostobának ostoba volt az osztrák (mert ez Windischgrätztõl valóban túlhaladta már
az okosság határait, hiszen ezek a 48-as magyarok, ha akarták volna, kikémlelhették volna az
egész tábort és az eredményt jelenthették volna Kossuthéknak és Görgeyéknek), de a rosszakaratú vagy kíméletlen nem, sõt még kicsinyes sem, de annál inkább úri és nemes lelkû. S
ez az úri bánásmód és megbecsülés még arra a Batthyányra is kiterjedt, akivel Windischgrätz
egyébként nem volt hajlandó szóba állni.
Mikor ugyanis Deák a herceggel való beszélgetésbõl megtudta, hogy szerinte Batthyánynak az a nagy bûne van, hogy õ még akkor is megmaradt miniszterelnöknek, mikor Deák
már szükségesnek látta, hogy tárcájáról lemondjon sõt az a meggyõzõdése, hogy Batthyány354

szervezte meg a császári hadak elleni ellenállást s Deák is bizonyára úgy látta, hogy mindez –sajnos – igaz, ezt tanácsolta Batthyánynak: „Egyszerûbb dolog most innen elmenned. Künn
jártamban, séta közben meggyõzõdtem, hogy sehol nem tartanak bennünket szemüggyel, hát
bizton menekülhetsz, s ha nem hoztál elég pénzt magaddal, vedd, íme ami nálam van”. (I., 21. o.)
Két fontos dolgot tudhatunk meg ebbõl. Az egyik, hogy ha Batthyány annyira ártatlan
lett volna, mint a 48-asok állítják, akkor Deák, aki náluk bizonyára sokkal jobban ismerte atényállást és náluk sokkal jobban tudott mindent, beszélhetett volna-e így s tarthatta volna-eennyire veszélyesnek Batthyány helyzetét? A másik, hogy Windischgrätz úgyszólván felajánlotta Batthyánynak a menekülés lehetõségét. Batthyány ekkor még szabadon menekülhetett
volna, ha akart volna, sõt Windischgrätz Deák által erre burkoltan még figyelmeztette is.
Tudhatta ugyanis, hogy amit õ Deáknak Batthyányról mondott, azt Deák el fogja neki mondani. Sõt egyenesen az a legvalószínûbb, hogy külön ezzel a szándékkal mondta neki. Hogy
Batthyánnyal egész másként bánt, mint a küldöttség többi tagjával, bizonyára ez is figyelmeztetés akart lenni számára. Ha komolyan el akarta volna fogatni, akkor nem várt volna vele s különösen nem üzente volna neki, hogy jó lenne menekülnie.
A mi történetírásunk – hogy a „hazafias” szellemet annál jobban ébren tartsa – azzal rágalmazta meg Windischgrätzet, hogy galád, jellemtelen módon a békeköveteknek járó immunitás [mentelmi jog] megsértésével fogatta el Batthyány személyében éppen azt a magyart,
akinek egész élete a király tekintélyének védelmében telt el. A propagandában ugyanis így
szokás kifejezni azt, hogy a királyi tekintélynek Batthyány nem volt egészen akkora ellensége, mint Kossuth vagy Petõfi. De hogy Kossuthot éppen õ segítette nyeregbe, õ választotta
meg elõször – mégpedig példátlan korrupció közepette – képviselõnek, õ kötötte miniszterelnöki állását ahhoz, hogy Kossuth is mindenképpen tagja legyen kormányának, arról persze
nincs szó a propagandában. Az osztrákok ugyanis gonoszságuk mellé még annyira ostobák isvoltak szerintük, hogy éppen a legjobb embereiket kötötték fel. (Kossuth és Petõfi csakugyan
nem jutott erre a sorsra.)
Közben Batthyány ikervári kastélyát is átkutatták a császári megbízottak. Ennek közlése
közben megint csak kénytelen dicsérni az osztrákot Károlyi Árpád. Ezt a házkutatást és iratlefoglalást Welden fõvezér gróf Althan által foganatosította, s noha hadiállapot volt, egy
lázadásban levõ ország területén történt, a lázadás egyik vezetõje ellen, mégis annyira tiszteletben tartotta azt a megyei önkormányzatot, mely pedig annyi borsot tört már eddig a bécsi
kormány orra alá és amelyet nemcsak Rákosi, hanem még Horthy kormánya is már uralma
elején eltörölt, hogy elõzõleg értesítette a dologról Vas megye elsõ alispánját és felszólította,
hogy küldjön ki a katonai szakasz mellé egy megyei tisztviselõt a megye pecsétjével az esetleges foglalások lepecsételése céljából.
Kiemeli aztán Károlyi Árpád azt is (I., 23. o.), hogy a házkutatást és a lefoglalást végzõ
katonai szakasz parancsnoka, egy kapitány, az „Althantól vett utasítást követve a grófnévalszemben (magyarul nem szemben, hanem iránt) a lehetõ legudvariasabban viselkedett”. (Pedig hát olyan nagy 48-as honleány volt ez a grófné, hogy férjénél is hányavetibb „hazafi”
módjára viselkedett, míg tehette, s ezért még Petõfitõl is magasztaló költeményt kapott értejutalmul.)
Hogy ez az udvariasság mennyire a képzelhetõ legnagyobb lehetett, azt sejthetjük abból,
hogy még magának a grófnénak kéziratos visszaemlékezései is kiemelik. Ezt tehát még a túlságosan szabadelvû és fennhéjazásra hajlamos nõ is észrevette, pedig hát gondolhatjuk, hogyugyancsak ingerült lehetett a házkutatás és foglalás alatt. Ez a nagy udvariasság bizonyára
azért tûnt fel neki annyira, mert jól tudta, hogy ellene legalább akkora oka lenne az osztrákoknak dühöngésre, mint férje ellen.
Vajon Kossuthék is tudtak-e ennyire önmérséklõk lenni és a túlkapásoktól ennyire tartózkodni, mikor például egy pecsovicssággal gyanúsított egyén ellenében eljártak? Hogy ZichyJenõt házkutatás helyett egyszerûen felkötötték, nem valami elõnyös választ sejtet. De Dam-355

janichnak a két plébánossal való eljárása is egész mást mutat, de az a bánásmód is, melyben ahonvédség részérõl a tatai kapucinus részesült.
Megtudjuk azután az eltûnt s mégis elõkerült „titkos” iratokból, hogy Batthyányt elõször
a budai helytartósági épületbe zárták, s noha eleinte senkivel sem érintkezhetett, „szobája
azonban tiszta és tisztességes volt s udvariasan, elõzékenyen bántak vele”. (I., 46. o.) Tehát
megint csak semmi nyoma annak az osztrákgyûlöletnek és a legnagyobb magyarokat minden
pillanatban a másvilágra küldeni kész lelkiismeretlenségnek, melyet mi olyan természetesnek
tartunk nála. Sõt éppen ellenkezõleg: az igazi keresztény ellenségszeretet, vagy legalábbis
annak az igazságügyi elvnek legteljesebb tiszteletben tartását tapasztaljuk Bécs részérõl,mely szerint a vádlottat még nem szabad bûnösként kezelni. Ezt az elvet azonban csak az
tudja ennyire tiszteletben tartani, aki nem gyûlöl.
Hogy Batthyánynak a látogatóktól való teljes elzárása sem volt kegyetlenség, de alapos
se, azt meg abból láthatjuk, hogy ennek ellenére is már a legrövidebb idõ alatt sikerült Batthyánynak levelet kicsempészni a feleségéhez, mert a porkolábja [börtönõre] természetesen
megint csak „jóindulatú” volt.
Aztán arról is értesülünk (I., 48. o.), hogy olyan jószívû volt az a gonosz osztrák, hogy
Batthyánynak még a világtól és családjától való elzárása is (noha a nyomozás érdeke feltétlenül megkívánta volna) hamarosan csak elméletivé vált, mert „ismételt tagadó válaszok után”
már „negyednapra engedélyt csikart ki az erõslelkû asszony a férje meglátogatására”. Vajon
ha Hitler vagy a kommunisták foglya lett volna Batthyány, akkor is ilyen sikerrel járt volna-e
ennek az „erõslelkû” asszonynak a fáradozása?) „Ez az engedély, aztán a megismételt (!) látogatások õt is, nejét is õszinte örömmel töltötték el.”Batthyány „nem hitte, hogy neje engedélyt fog kapni a látogatásra”. Az osztrák jóság tehát akkora volt, hogy még Batthyány is lehetetlennek tartotta. Míg azonban az addigi látogatások csak Reichard õrnagy jelenlétében történhettek, tehát titkosat és bizalmasabban nem
beszélhettek egymással, Batthyányné hamarosan gondoskodott róla, hogy találkozásuk egész
bizalmas lehessen és hogy titkosat is beszélhessenek.
A porkoláb feleségének ruhájába öltözve nemsokára Batthyányné vitte be urának a reggelit és így négyszemközt is „kibeszélhették magukat”. Hamarosan azonban még ilyen csalásokra sem volt szükség, mert az a gonosz, magyargyûlölõ Windischgrätz „engedélyt adott agrófnénak tanúk nélkül meglátogathatni férjét a gyermekekkel is akkor, amikor akarta (!) ésvele ebédelni (!). Sõt Reichard õrnagy (ugyanaz, aki letartóztatta) tudtára adta Batthyánynénak, hogy ha férje visszanyeri szabadságát, maga fogja Batthyányt hazakísérni, „mert nemszeretné másnak engedni át ezt az örömöt”. (I., 49. o.) Olyan „zsarnok” alatt nyögött tehát ami nemzetünk, hogy a lázadók fejének elfogatására éppen ilyen õrnagyot, õrzésére pedig
ilyen porkolábot választott ki.
Batthyány „szobájába” (tehát nem börtönben volt) rendszeresen bejárt (tehát bejárhatott)az ugyanazon épületben fogságban levõ gróf Károlyi István és báró Jovich tábornok, és Batthyánynak hozzá rendszeresen bejáró felesége õket is „felvidámítá” „a magyar sereg mozdulatairól” rendszeresen vitt híreivel.
Vajon hülyék voltak ezek az osztrákok vagy csak nagyon jók? Láthatjuk, hogy túl jó szívébõl származó gügyeséggel vádolhatjuk az osztrákot, de magyargyûlölettel vagy szívtelenséggel semmiképpen se. Windischgrätz még azt is megengedte, hogy Batthyány „neje
társaságában (!) s a porkolábtól is kísérve a várba kisétálhasson”, sõt ilyenkor még az is megtörtént, hogy a bástyáról „távcsõvel nézegették a Rákospalota és Cinkota felé észlelhetõ csapatmozdulatokat”.
Mivel háború volt és várban voltak, körülöttük természetesen csak úgy nyüzsögtek az
osztrák tisztek s Batthyány távcsövezését természetesen õk is látták. Joggal fel is háborodtak
rajta és gúnyos megjegyzést téve a honvédek gyávaságára, leszidták „az emberséges porkolábot”, aki azonban „titokban, úgy látszik, a magyarokhoz vonzódott” (az osztrákok tehát –356

féktelen magyargyûlöletükben – ilyen emberre bízták a fõ rebellisnek tartott magyar fogolyõrzését), megnyugtatta a foglyot és feleségét, hogy nem igaz, amit a tisztek mondanak, mert amagyarok verik az osztrákokat. (I., 50. o.)Ilyen kedélyes volt a magyar „hazafiak” fogsága még akkor is, mikor a legtöbb ok lettvolna a velük való kegyetlen bánásmódra és az ellenük irányuló gyûlölet felébredésére, merta porkolábnak csakugyan igaza volt, ekkor volt a sikeres honvédoffenzíva, s így azoknak az
osztrák tiszteknek, akik megbotránkoztak azon a nagy szabadságon, melyet a fogoly Batthyány– aki miatt nekik ide kellett jönniük harcolni – élvez, éppen akkor okuk lett volna arra, hogy
idegeskedjenek, tehát bosszúállók és igazságtalanok legyenek.
Megtudjuk Károlyi Árpádtól azt is, hogy míg a Batthyányt õrzõ porkoláb és az õt letartóztató õrnagy ennyire jó volt, az a Trattner ezredes, aki az ikervári házkutatáskor szerzett
iratokat kezelte, viszont annyira „lelkiismeretes” volt (Károlyi Árpád kifejezése), hogy az
Ikervárról hozott lepecsételt csomagokat egyenesen a fogoly Batthyány szobájába vitte és aze célból kirendelt katonai bizottságot odarendelvén, Batthyány jelenlétében bontotta fel.
Mivel a lefoglalt iratok semmi különösebbet nem tartalmaztak, az ügyész Jászay Pál történetírónál, Batthyány titkáránál is házkutatást javasolt. Jászay azonban azzal elõzte meg „ezt a kellemetlen látogatást”, hogy eskü alatt kijelentette, hogy semmiféle irat már nincs nála. Igazán nagy
bizalmatlanság és magyargyûlölet jele, hogy a házkutatás erre „elmaradt”. (I., 55. o.)Windischgrätz, akinek „igazságosságáról Szõgyény és Jászay tudósítanak” (I., 59. o.),már kételkedni kezdett Batthyány bûnösségében. A fogoly sorsa bizonyára más is lett volna,
ha katonai kudarca miatt a hatalom hamarosan nem kerül Haynau kezébe. (Mivel majd látni
fogjuk, hogy Batthyány nagyon is bûnös volt s ezért még Haynau se követett el ellene igazságtalanságot, igazán bámulnunk kell Windischgrätz jóságát. S mi milyen gyûlölettel feleltünk s felelünk még ma is rá!)Jászay szerint Windischgrätznek még a fia is, aki apja mellett a hadsegédi állást töltöttebe, „igen jóindulatú fiatalember volt” (I., 61. o.) s apját õ is Batthyány javára befolyásolta,
pedig hát erre, mint látjuk, igazán nem volt szükség.
Mindaz, amit Windischgrätznek Batthyány iránti viselkedésében itt megemlítettünk,
egyúttal arra is feleletet ad, miért végzõdött Windischgrätz katonai vállalkozása kudarccal,
Haynaué meg vele ellentétben sikerrel. Aki ugyanis Batthyány iránt ennyire jó, ennyire úr,
ennyire nem gyanakodó és ezért ennyire még a legelemibb óvatossági szabályokat is elhanyagoló volt, az más tekintetben, tehát a hadvezetésben is csak ilyen lehetett. Világos azonban, hogy így nem lehet csatákat nyerni. Windischgrätz kudarcának tehát nem annyira
tehetségtelensége, mint inkább jólelkûsége, úri mivolta és ennek megfelelõ eljárásmódja, az
emberekben, még ha ellenségek voltak is, nagy bizalma volt az oka. Ilyen jó ember nem való
hadvezérnek. Mi magyarok pedig azt hisszük, hogy gonosznak nagyon is gonosz volt, csak
rendkívül tehetségtelen.
Ugyanez a magyarázata annak a sok osztrák vagy inkább Habsburg tehetetlenségnek, tehetségtelenségnek és kudarcnak is, melyet 400 éves magyar uralmuk folyamán tapasztalunk.
Nem annyira tehetségtelenek voltak õk és azok az embereik, akiket ügyeik és háborúik vezetésével megbíztak, mint inkább az elibük tûzött cél rovására is jólelkûek, megértõk, az emberekben – mint minden jó ember – túlságosan is megbízók.
Láttuk, hogy csapta be már Izabella, Zápolya János felesége is I. Ferdinándot, Bethlen
Gábor II. Ferdinándot, Rákóczi György III. Ferdinándot, Thököly I. Lipótot. Hogy ez a becsület és a becsületnek ellenfeleikrõl való feltételezése is csakugyan családi vonás a Habsburgokban, bizonyítja a spanyol Habsburgok ugyanilyen esetei. A ravasz és álnok protestáns
Szász Móric majdnem elfogni tudja a becsületes s az õ ellene irányuló aknamunkáját nem isgyanító V. Károlyt, aki pedig szinte az egész akkori világnak ura volt egyébként.
Ma pedig már az is bebizonyított történeti tény, hogy fia, II. Fülöp ugyanígy volt a németalföldi protestáns lázadókkal.

357

A németalföldi lázadók vezetõi közönséges csirkefogók voltak, akik színleg szolgáltak, aháta mögött azonban becsapták és elárulták ezt a becsületes, tiszteletreméltó királyt. Még bizalmas titkára is az õ megvesztegetett emberük volt, aki éjszaka az alvó király szobájából
lopta el részükre a legkényesebb tartalmú államiratokat. (Ludwig Pfandl: Juana la loca. Sexta
edicion, 105. o.) S a történelemben egész a legújabb idõkig mégis II. Fülöp mint gonosz, sõtsátáni lelkû (bár klerikális és végtelenül bigott) ember, a németalföldi lázadók vezetõi pedig
mint szabadságszeretõ és nemesen vallásos hõsök szerepelnek! Nálunk is a szabadsághõsök ahõsök és a Habsburgok az esküszegõk és az „ármányok” szerzõi.
De ugyanez az oka annak is, hogy ezek a Habsburgok állandó, szinte botrányos „tehetetlenségük” ellenére is szinte elpusztíthatatlanok voltak. Érthetetlennek látszik ez, pedig nagyon is érthetõ, mert hiszen az õ hibáik erényeikben gyökereztek. Az igazlelkûségnek és abecsületességnek nemcsak hátrányai vannak, hanem elõnyei is, mégpedig itt a földi életben s
még a politikában, a diplomáciában és a hadászatban is. A ravaszságnak és a machiavellizmusnak pedig nemcsak elõnyei, hanem igen nagy hátrányai is. Azt ugyanis tisztelik az emberek, ezt pedig megutálják, mert elõbb-utóbb egyik is kitudódik, meg a másik is.
Haynau (s még inkább Bocskai, Bethlen Gábor, Nagy Frigyes, Napóleon, Hitler, Sztálin
és társaik) elsõsorban nem abban különböztek Windischgrätztõl (II. Ferdinándtól, I. Lipóttól,
Mária Teréziától stb.), hogy õk tehetségesek voltak, ezek pedig nem, hanem inkább abban,
hogy ezek jobblelkûek voltak, mint azok. Azoknak egyetlen céljuk volt a siker, s azt még abecsületnek is elébe tették (bár ezt Haynauról alig mondhatjuk, mert õ nem volt sem becstelen, sem lelkiismeretlen, azaz rajta meglátszott, hogy a Habsburgok hadvezére volt, ha protestáns is volt), ezek pedig még az esetleges sikertelenség miatt sem voltak hajlandók eltérnia becsület és emberszeretet útjáról.
Vajon a tehetségtelenség, vagy pedig a jólelkûség volt-e az oka annak, hogy I. Lipótot
még akkor is alig lehetett rávenni arra, hogy valamely miniszterét elejtse, mikor már a sikkasztás rábizonyult? Vagy hogy az öreg Ferenc József tábornokai és bizalmas emberei éppúgy aggastyánok voltak mint õ, mert szerette õket s öregségük miatt nem volt szíve õketelbocsátani s ezért még az a nevetséges eset is elõfordulhatott nála, hogy még a szolgálatban
levõ, tényleges tábornoka halt meg – végelgyengülésben.
Nem okos dolog így uralkodni, az bizonyos, de az is bizonyos, hogy szép, mert jóság jeleés az önzetlenség bizonyítéka. Az önzetlenség, a hasznossági elv háttérbe helyezése pedig
nemcsak szép, hanem végeredményben hasznos is, még egy uralkodóban is, akinek a köz érdekét kell néznie s ezért az egyénekhez kíméletlennek kellene lennie.
Ezért tapasztaljuk azt, hogy a Habsburgok minden „tehetségtelenségük ellenére mégis
tovább tudták magukat tartani, földrajzilag is elszórtan fekvõ és fajilag is széttagolt országaikon, mint például a Hohenzollernek az õ egységes Németországukon. Az emberek ugyanis
bármily gyarlók és hálátlanok is, a jóságra mégiscsak ragaszkodással felelnek. Ez a Habsburgok eredményeinek titka.
De hogy mindezek ellenére mégis a Hohenzollernek voltak népszerûek s a Habsburgok
népszerûtlenek, s a történetírás is azokat dicsérgeti és ezeket gáncsolja, az már csakugyan tragédia és érthetetlen, ha csak Krisztus mondása meg nem magyarázza a dolgot: „Nem nagyobb a szolga uránál. Ha engem üldöztek, titeket is üldözni fognak”. (Jn 15,20)
Valóban a történelem azt mutatja, hogy éppen azokat híresztelték el a leggonoszabb embereknek és a legellenszenvesebb zsarnokoknak, akiknek úgyszólván csak egy nagy bûnük
volt, az, hogy túlságosan is nem voltak zsarnokok. Lehetetlennek látszik ez, de ne feledjük,
hogy más példák is igazolják ugyanezt. Az emberek például azt hiszik, hogy õk tényleges bûneik miatt haragusznak a papokra. Mégis tagadhatatlan, hogy a leggyûlöltebb, a történelem
folyamán a legtöbb rágalommal illetett papok a jezsuiták. Pedig hát azt is mindenki tudja,
hogy minden más papnál példaadóbbak és köztük volt legkevesebb nem paphoz illõen élõ
pap.

358

Említettük már, hogy az akkori katonai perekben ugyanaz a személy töltötte be a vizsgálóbíró, az ügyész és a védõ szerepét, tehát a vádlott sorsa igen nagy fokban függött attól, ki
tölti be mellette ezt a szerepet. A Batthyány-perben lovag (késõbb báró) Leuzendorf Lajos
volt ez az ember, s hogy evvel a rendkívül fontos feladattal éppen õt bízták meg a legfõbb katonai hatóságok, az a Károlyi Árpád közölte okmányok szerint megint csak azt bizonyítja,hogy az illetékesek Batthyányhoz nagyon igazságosak akartak lenni. Ez a Leuzendorf ugyanis egészen különleges tehetségû, bámulatos munkabírású és éles ítélõtehetségû ember volt s
emellett emberséges érzülettel és a szükséges bátorsággal is meg volt áldva. Ilyen emberre
nem ilyen ember sorsát szokás rábízni, akit erõvel, még az igazság rovására is bitóra akarunk
juttatni. Ha Batthyány halára ítélése „premeditált” lett volna s az udvari körök juszticmordot
akartak volna ellene elkövetni, akkor pere vezetését nem olyan emberre bízták volna, mint
Leuzendorf volt.
Károlyi Árpád azt írja, hogy ez a Leuzendorf „1848-ban Mészáros magyar hadügyminisztertõl is dicsérõ elismerést nyert azért a „körültekintõ, gyors és alapos munkáért”, amelyet Pozsonyban a második oláh határõrezred engedetlenkedõ zászlóaljának haditörvényszéki
vizsgálata ügyében kifejtett”. (I., 63. o.)
A Leuzendorfról vezetett hivatalos minõsítések „egy erõs, egészséges, tekintélyes külsejû férfiút mutatnak be, aki hosszú szolgálata alatt mindig és mindenütt lankadatlan eréllyel
tölté be hivatását. Elsõrendû törvényismerõ, nagytehetségû, boncoló eszû jogász, akinek jó
tolla, precíz elõadása élõszóban és fogalmazásban egyaránt kifogástalan. Dicsérik mint pontos, rendes és megbízható, társadalmilag is mûvelt embert, aki hivatali szigorán kívül humánus, jóindulatú és szép családi életet él”.
Károlyi Árpád a maga részérõl még hozzáfûzi, hogy minderrõl Leuzendorf önéletrajza,
naplója és feljegyzései is bizonyságot tesznek. Károlyi Árpád ugyanis nagy lelkiismeretességében és alaposságában még ezeket is áttanulmányozta, mert még Leuzendorf leszármazottaival is érintkezésbe lépett.
Pedig Batthyányin kívül ez a Leuzendorf vitte még Szacsvay, Jeszenák és Csányi László
szintén halállal végzõdõ perét is. Az õ személye azonban bizonyíték arra, hogy ezek ítéletei
is igazságosak voltak, de nem túl szigorúak. De hogy a maga számára készített bizalmas feljegyzéseiben e két utóbbi vértanúról „nagy tisztelettel, mély meghatottsággal nyilatkozik”(Károlyi Árpád), az kezesség amellett, hogy vértanúinkat nem osztrák hóhérok vagy hiénák
juttatták bitóra, hanem olyan igazságszolgáltatás, mely emberséges emberekre volt bízva.
„Sötét árnyat vet rá – írja Károlyi Árpád – az az idegesnek mondható buzgalom, mellyela Batthyány elleni vádakhoz a bizonyítékokat újabb és újabb kudarc után minden elképzelhetõ helyrõl és módon beszerezni igyekvék, noha csak kötelességét teljesíté.” Ámde az, hogy
valaki „csak kötelességét teljesíti” s ez mégis „sötét árnyékot vet rá”, megint csak nem azt
mutatja-e, hogy Károlyi személyében ebben az ügyben nem a tárgyilagos történetíró, hanema „pártos” hazafi áll elõttünk? A tárgyilagos kutató ugyanis ezért Leuzendorfot csak dicséretben részesítheti, kivált mikor láttuk, s Batthyány perében is látni fogjuk, hogy ez az ügybuzgalom éppen nem volt a szeretet, az emberség és a jóakarat rovására. Mit szóljunk azonban
Károlyi megrovásához akkor, ha még azt sem feledjük el, hogy majdnem bizonyos, hogy
Leuzendorf egyenesen a Batthyány család megfizetett embere volt? (Errõl azonban KárolyiÁrpád annyira alapos mûve semmit sem tud.)„Valami engesztelõ van abban – írja Károlyi –, ahogyan (Leuzendorf) a fogoly Batthyány
magatartásáról szól, amit vett utasítások ellenére is érvényre igyekszik juttatni a fogoly kívánságát, hogy a per folyása alatt szabadlábra helyezzék. Majd meleg rokonszenvre méltó
bátorsággal a tisztesség, a méltányosság, az igazságosság kívánalmaira való hivatkozással
követeli, hogy a nádor, aki a vádlott mentségére szolgáló körülmények legjobb ismerõje,minden megfelelõ kérdésnél tanúbizonyságot tegyen. És nagyfokú erkölcsi merészséget mutat fel akkor, mikor 1849 nyarán Bécsben, mikor már Schwarzenberg hercegnél nyert kihall-359

gatásán meggyõzõdhetett a döntõ körök Batthyány ellen táplált gyûlöletes hangulatáról (eztilyen kifejezésekkel természetesen szintén csak nem a történetíró, hanem a hazai hangulathoz
alkalmazkodni kénytelen Károlyi írja, mert ahhoz a követeléshez, hogy a legyõzött forradalom fõ okozója, Kossuth nyeregbe segítõje bûnhõdjék, akkor már nem volt szükség semmiféle különleges vagy igazságtalan gyûlöletre), nem habozik kimondani azt – persze hiába –,hogy a haditörvényszék Batthyány miniszterelnöksége felett ítélni semmiképp sem illetékes.”
Ez természetesen semmiképp sem bizonyítja azt, hogy Batthyány halálra ítélése igazságtalan volt. Amit Leuzendorf állít, az nem feltétlenül igaz. Kivált mikor – mint látni fogjuk –igen alapos a gyanú, hogy a Batthyány család megvesztegette. Aztán az, hogy melyik törvényszék illetékes, lényegében véve csak formaság, mert aki nem bûnös, azt a katonai törvényszék sem ítélheti el, annál kevésbé végeztetheti ki.
Végül ne feledjük el, hogy akkor, mikor Batthyány pere folyt, háború volt, tehát jogi
szempontból rendkívüli állapot. Batthyány egyébként is a csász. kir. hadsereg tisztje volt, s mikor kilépett a császár seregébõl, mint mások, õ is aláírta azt a térítvényt, hogy a császár ellensoha harcolni nem fog, viszont a Batthyány elleni vádpontok közt az is ott volt, hogy ennek ellenére népfelkelõ csapatokat vezetett a császári seregek ellen, s ráadásul nem is forradalmár
korában, hanem a miniszterelnökségérõl való lemondása, tehát Kossuthtal való szakítása után.
Mivel Batthyány egyes bûnös tettei katonaiak, mások polgáriak voltak, e címen is jogos
volt katonai törvényszék elé állítani. Világos azonban az is, hogy Leuzendorf, aki Batthyánynak nemcsak vizsgálóbírája, hanem védõügyvédje (sõt valószínûleg a család titkos megvesztegetettje) is volt, megpróbált minden ügyvédi fogást, hogy védence ügyén lendítsen, illetvea kapott pénzt megszolgálja.)„Szinte megható – folytatja Károlyi (I., 65. o.) – az a néhol költõi szárnyalású felterjesztés,
melyben a mentõ, az enyhítõ körülményeket felsorolva, meggyõzõ okokkal kér kegyelmet az elítélt számára. Tõle telhetõen igyekszik aztán kegyelmi ajánlatának az óhajtott sikert biztosítani.”„Igaz – folytatja Károlyi – hogy Leuzendorf Batthyánynak védõje is volt, tehát ezzel iscsak kötelességét teljesítette, de védelem és védelem között nagy a különbség. Arra a lendületre, arra a meleg hangra, mely Leuzendorf irataiból Batthyány érdekében, ahol lehet, felhangzik és kicsendül, a perrendtartás semmiféle paragrafusa nem kötelezi a hadbírót. Azt abátorságot, amellyel egy igazságos ítélet megformálhatóságának követelményeit, a hadi fórum inkompetenciáját [illetéktelenségét] fejtegeti, azt a merészséget, mely nem tart attól,
hogy a katonai rémuralom elsõ dühének napjaiban ilyen nézetek és ilyen elvek nyakát szeghetik a hadbírónak és nem fog használni neki az, hogy a vádakat is kötelességszerûen, sõtrafinált szofizmával (?) [álokoskodással] alapozta meg, mondom, ilyen merészséget a védelemnél semmiféle szabály nem ír elõ.”Nem lehetett gonosz az az osztrák, aki Batthyány ügyét már a „bosszú” elsõ napjaiban is
ilyen ember kezébe tette le. Hát még mit szóljunk, mikor abból a titkos iratcsomóból, melyet
Bécs állítólag azért rejtett el, hogy bûnei nyomait eltitkolja, még azt is megtudjuk, hogy
Windischgrätz, mégpedig épp akkor, mikor sikerei és hatalma tetõpontján volt, 1849. január
26-án ugyanezt a Leuzendorfot még külön leiratban is figyelmeztette arra, hogy a vádlottnak
ne csak vádlója, hanem jó védõje is legyen (Károlyi, I., 65. o.) és a II. kötet pedig – Irományok 77. alatt – közli a leirat szövegét is). Így nem zsarnokok vagy magyargyûlölõk szoktakcselekedni, sõt még azok se, akik csak igazságosak. Ez több ennél: kereszténység, vagy legalábbis nagy emberségesség.
Az igaz, hogy Batthyány kérelmét, hogy Deák Ferenc lehessen a védõje, elutasították.
Ámde ki tudja, hogy Batthyány ezzel nem határozottan nyert-e? Deák ugyanis köztudomásúan kissé kényelmes ember volt, aki az õ Kehidájáról csak nehezen és ritkán mozdult ki és közel sem volt az a nagy munkabírású, eleven, gyors észjárású ember, aki Leuzendorf volt, aki
egyúttal ügyésze és vizsgálóbírája is volt Batthyánynak s így ezt a másik két rendkívül fontos
szerepkört is kezében tartotta, mégpedig a Károlyitól az imént megdicsért módon. Sõt látni360

fogjuk, hogy annyira Batthyány mellett volt, hogy még össze is játszott vele s miatta még
törvénytelenségeket is elkövetett. Látni fogjuk majd, hogy Leuzendorf lelkileg annyira Batthyány mellett volt, hogy mikor kegyelmi kérvényét Haynau elutasította, elájult.
Hogy Deákot nem fogadták el védõügyvédnek, természetes. Hiszen egy kissé nagyobb
szigorúsággal még õt is letartóztathatták volna, mert õ is majdnem olyan bûnös volt, mint
Batthyány. 48 elõtt, a reformkorban õ is szélsõséges „hazafi” volt, õ is tagja volt az erõszakos
48-as kormánynak és õ sem mondott le rögtön, még Lamberg meggyilkolása után se. Éppen
csak az volt a szerencséje, hogy Debrecenbe már nem ment el.
Megtudjuk aztán az „elrejtett”, de megtalált iratcsomóból, hogy Windischgrätz „kötelességévé tette a vizsgálóbírónak, minden elérhetõ segélyforrás felhasználásával beszerezni aszükséges adatokat, hogy úgy az elõadott imputatumok (vádpontok), mint a netán késõbb felmerülõk minden kétséget kizáróan, „aktaszerûen” legyenek beigazolva, s mikor mindez meglesz, akkor terjessze fel az összes iratokat a fõparancsnokság elé további intézkedés végett”.
„Nem láthatunk be a herceg lelkébe – folytatja Károlyi (I., 74. o.) –, de ezen leirat alapján, mely az emelhetõ vádak kifogástalan bebizonyítását oly részletes megokolással köti ahadbíró szívére és különösen is kiemeli, hogy az ekként bebizonyosodott vádakat és azok bizonyítékait a herceg felülvizsgálni fogja, azt kell hinnünk, hogy... bizonyára másképp végzõdik a per, ha a herceg helyét késõbb nem Haynau foglalja el.”Megtalálható aztán az állítólag elrejteni próbált iratcsomóban Leuzendorfnak „rendkívülérdekes és igazságkeresõ” (Károlyi, I., 172. o.) jelentése, melyben Batthyány érdekében
ragaszkodik István fõherceg kihallgatásához is, sõt ugyanitt is kéri, hogy Batthyány szabadlábon védekezhessék. Olyan „feltûnõen melegen” kéri ezt, hogy „bizonyos az, hogy becsületére válik” (Károlyi, I., 175. o.). Láthatjuk tehát, hogy azok az iratok, melyeket az osztrákállítólag bûnei kitudódása miatti rémületében elrejteni próbált, éppen a homlokegyenest ellenkezõjét bizonyítják annak, mint amit a „hazafias” propaganda a magyar közvéleményben
elterjesztett.
De nemcsak Leuzendorf maga – aki, mint említettük, lehet, hogy meg is volt vesztegetve– volt ilyen tárgyilagos és jó, hanem felettesei is, s köztük éppen nem csak Windischgrätz.
Leuzendorf jelentésének felterjesztése ugyanis a már említett Trattner ezredesnek, a központi
bizottság elnökének hatáskörébe tartozott. Õ Leuzendorf kérelmét „még aznap” felterjesztetteWindischgrätzhez. Károlyi ehhez újra megjegyzi, hogy „ez is kétségtelen jóakarat” jele. Mivel
pedig ezeket a még aznap való felterjesztéseket már ebben az ügyben is nem elõször tapasztaljuk már, ha csak azt nem akarjuk feltenni, hogy az osztrák katonai körök ezeket a 48-as magyar lázadókat különösen szerették, arra kell következtetnünk belõle, hogy abban a tõlünk
annyira lenézett csász. és kir. hadseregben sokkal nagyobb rend volt, mint mi gondoltuk.
Windischgrätz részérõl is megint csak a már megszokott jóakaratot tapasztaljuk, mert „aháborús idõk és a herceg mind szorultabb helyzete dacára is, mikor a Debrecenbõl szervezettnemzeti ellenállás mind elõbbre tört és már a herceg budapesti fõhadiszállását fenyegette” õis „alig négy-öt napig késett csak az ügy elintézésével”. S ez az elintézés is olyan kedvezõ
volt, hogy (1849. április 3-i leirat) õ még a fõherceg kihallgatását is hajlandó volt elrendelni s
mindjárt meg is bízta Leuzendorfot az István elé terjesztendõ kérdõpontok összeállításával.
Batthyány szabadlábra helyezését ugyan „a vizsgálat jelen stádiumában” nem tartotta elfogadhatónak, de viszont enyhített a fogoly sorsán s „megengedé, hogy egy melléje rendelt
tiszt kíséretében kisétálhasson”. Viszont egyéb intézõkörök még Windischgrätz jóindulatán istúltettek, mert láttuk, hogy Batthyány ugyancsak tágan értelmezve a dolgot, élhetett a kapott
engedéllyel, s ráadásul még felesége kíséretében sétálgathatott, az elõírt tiszt helyett pedig
csak az „emberséges” porkoláb kísérte, aki szolgája volt a fogolynak, nem pedig õre, és aki
úgy beszélt neki, mintha maga is honvéd volna.
A „titkos” iratokból megtudhatjuk még azt is, miért nem lett mégse semmi a nádor kihallgatásából. Windischgrätz napja hadi kudarcai miatt lehanyatlott és Batthyány ügye az új361

hadparancsnok, báró Welden hatáskörébe került. Õ „tudományosan képzett katona hírébenállott (de szakember volt még a botanikában is)”, de „hiányzott” benne az az öntudatos bátorság, melyet a grand-seigneur [nagyúr, fõúr] Windischgrätz a dinasztia tagjaival szemben is
kimutatott. Õ nem mert egy fõherceget csak úgy a maga szakállára kihallgattatni, mint
Windischgrätz herceg merte volna, hanem az iratokat felterjesztette a hadügyminisztériumba.
Itt a kihallgatás elrendelésére még kevésbé volt bátorság, noha az igazságügyi osztály élén„egy nagymûveltségûnek és humánusnak ismert katona, Tursky táborszernagy állott” s ezért
az ügy a minisztertanács elé került. Itt aztán Welden beadványának hátára azt írták, hogy „az
1848. III. t.c. értelmében a magyar minisztérium és annak minden egyes tagja a maga rendelkezéseiért felelõsséggel tartozik és így a felelõtlen nádorra való hivatkozás meg nem engedhetõ”.
Valljuk be, hogy a megokolás okos és nagyon is helytálló. Azonban, mint már kifejtettük, Batthyány sem vesztett semmit István fõherceg kihallgatása elmaradásával, mert hiszen
Istvánt az udvar éppúgy elítélte, mint Batthyányt. Alig érkezett ugyanis meg Magyarországból Ausztriába, „jött hozzá a császár parancsa, mely õt onnan azonnal számûzé... Még csak
annyi idõt sem engedtek neki, hogy kiskorú mostohatestvérei vagyoni ügyeiben, mint azok
gyámja, valami intézkedést tehessen”.
Ilyen körülmények közt világos, hogy Batthyányon édeskeveset segített volna még azsem, ha ez a kegyvesztett, leszerepelt fõherceg el is ismerte volna, hogy Batthyány vele
egyetértésben tette meg kifogásolt intézkedései akár mindegyikét. István fõherceg kihallgatása valóban csak arra lett volna jó, hogy a nyilvánosság megtudja, hogy még az uralkodóház
egyik tagja is félig forradalmár volt 48-ban. Ez a kihallgatás csak a fõherceget kompromittálta volna. Mivel pedig az udvar úgyis már rég kompromittáltnak tartotta, sõt rá is mérte márérte a büntetést, mi szükség lett volna arra, hogy a fõherceg szégyenét a hadbíróság tagjai,
köztük még altisztek és közlegények is megtudják? De látni fogjuk majd azt is, hogy Batthyány igazi bûneit, felségsértéseit István nádor nem követte el. Ezek egyedül Batthyány meg
Kossuth bûnei.
A „titkos” iratokból az is kiviláglik, hogy Leuzendorf mint vádló, alig tudott valami bizonyítékhoz jutni Batthyány ellen, mert azokat az aktákat, melyek ellene szólhattak volna, amagyar kormány magával vitte Debrecenbe. Ha tehát tárgyilagosak akarunk lenni, ezt is kikell emelnünk, nemcsak azt a sérelmet, hogy István nádor kihallgatását nem rendelték el Batthyány javára (amivel – mint láttuk – Batthyány semmit sem vesztett). Megtudjuk azt is,hogy Schwarzenberg herceg négyszemközt is beszélni akart Leuzendorffal és ezért kihallgatásra rendelte magához.
„Hiszen – mondja Károlyi Árpád – nem egy közönséges kapitány-hadbíróról volt szó,aminõ tucatjával mûködött akkor Bécsben kis emberek, egyszerû vádlottak és gyanúsítottakügyében, hanem egy Batthyány Lajos kirendelt bírájáról. Gondolhatni, hogy az a Leuzendorf, aki a nádor kihallgatását nem átallotta ugyancsak nyomatékosan sürgetni, Batthyány perének szabadlábon való folytatásáért pedig ismételten is merészkedett felszólalni, nem valami
kedvezõ fogadtatásra talált jelentkezésekor.”
Ezt azonban már nem a „titkos” iratok bizonyítják, hanem csak Károlyi gondolja. Semmiképpen sem válik azonban szégyenére Bécsnek, hogy mikor már Schwarzenberg látta,hogy Batthyány ügye milyen bátor és Batthyány mellett síkra szálló ember kezébe került,
csak beszél ezzel a kuruc emberrel, de eszébe sem jut, hogy egy másikkal, egy hajlékonyabbal és befolyásolhatóbbal váltsa fel. Pedig, mivel Leuzendorf megvesztegetett voltára nem
egy bizonyítékunk van, ez a bírócsere nem is visszaélés, hanem az igazságosság követelése
lett volna. Leuzendorf nem ingyen volt annyira Batthyány mellett. Sajátságos, hogy sem az
udvarnak, sem Schwarzenbergnek nem jutott eszébe, hogy erre gyanakodjék. Ha az udvarikörök Batthyányt olyan ártatlannak gondolták volna, mint amilyen a 48-asok szerint volt, tehát ha csak egyedül bosszúból akarták volna mindenáron bitóra juttatni, akkor bizony ezt bajos megérteni.

362

Pedig hát a „titkos” iratokból még azt is egész világosan meg lehet állapítani, hogy
Schwarzenberg ezen a négyszemközti kihallgatáson sem próbálta meg azt, hogy Leuzendorfot befolyásolja, annál kevésbé, hogy megfélemlítse. „Mit mondott a herceg a hadbírónak,nem tudjuk – írja Károlyi (I., 201. o.). – Csak gondolhatjuk, hogy ez Batthyányra kedvezõ
alig lehetett.” (Éppen ellenkezõleg: mindaz, amit Károlyi mondani fog, azt bizonyítja, hogy akihallgatás célja egyáltalán nem volt Batthyány-ellenes.) „Úgy látszik azonban, hogy a hadbírót ez az elsõ találkozás nem félemlítette meg.” (Honnan tudja Károlyi, hogy próbálták
megfélemlíteni? Sõt az, hogy Leuzendorf a kihallgatás után épp úgy nem félt, mint elõtte,nem egyenesen az ellenkezõnek bizonyítéka-e?)„Ezt bizonyítja az audienciáról írott jelentése, melyen Schwarzenberg meghagyása szerint elõsorolja mindazon hivatalos iratokat, melyekre a két irattárból szüksége van. De kéri,noha tudta, hogy Schwarzenbergnek nem fog tetszeni, a nádor elõterjesztéseit a fejedelemhezés kérni merészelte (mondhatnánk: horrendum dictu [ijesztõ kijelentés]) azokat az iratokat,
melyek azt is bizonyítják, amellyel õhercegsége az õ, Windischgrätzhez küldött február 15-i
leiratában Batthyányt vádolja.”
Károlyi Leuzendorf egyik érvelését ismertetve a 205. oldalon is a „bátor hadbírót” emlegeti, a 207. oldalon pedig ezt találjuk: „A hadbíró elõterjesztésének... eleje és nagyobb része
a szubordinált [alárendelt] helyzetû katonának megfélemlíthetetlen igazságérzetérõl tanúskodik és sejteti velünk, hogy az igazság ezen szeretete a bíróban a karitász húrjait is megpendíté
a méltatlanul vádolt iránt”.
Károlyi úgy tesz, mintha nem tudná, hogy Leuzendorf szíve húrjait nemcsak az igazság
szeretete, hanem a kapott pénz is „megpendítette”. Az a pénz, melyet természetesen nem az
udvartól, hanem a Batthyány családtól kapott.
De ha erre a megvesztegetettségre is nem volnának bizonyítékaink, Leuzendorf nagy jóindulatának oka akkor is lehetne az a sok protekció, melyet Batthyányné férje érdekében
mozgósított, sõt egyszerûen csak a letört hajdani nagyság iránti részvét is, mely az igazságossággal természetszerûleg ellenkezik. Károlyi érve tehát, mely Leuzendorf jóindulatát egedül
csak Batthyány ügyének igazságából magyarázza, azaz Leuzendorfnak Batthyány ártatlanságában való meggyõzõdésébõl, híjával van minden igazságosságnak, kivált, ha tudjuk azt is,hogy Batthyány bûnös voltát még ez a Leuzendorf is megállapította s ezért éppen õ kérte rá ahalálos ítéletet.
Azonban Károlyi azt is újra megállapítja, hogy „Leuzendorf kettõs hivatásában, a vádlóéban és a védõében, ezt az utóbbi kötelességét mindeddig komolyan és becsülettel igyekezettteljesíteni”.
Az, hogy az egyszerû hadbíró-százados nemcsak Windischgrätzcel szemben, aki maga istele van Batthyány iránti jóakarattal, hanem még azzal a Schwarzenberggel szemben is, akirõl ezt már kevésbé mondhatjuk el, nemcsak István fõherceg kihallgatását merte kívánni, hanem még Batthyány szabadlábra helyezését is, nemcsak, sõt elsõsorban nem Leuzendorf
bátorságát és jó szívét bizonyítja, hanem azt, hogy a csász. kir. hadseregben mennyire nem
volt szolgalelkûség. Szinte rettenetes tekintélyt tartottak, de azért a százados-hadbíró mégis
mer olyan véleményen lenni s ehhez kitartóan ragaszkodni, melyrõl jól tudja, hogy az udvarnak kellemetlen és a miniszterelnök, ki egyúttal herceg is, véleményével is ellenkezik. S
ráadásul ezt olyan százados meri megtenni, akinek nincs is igaza, mert hiszen nemcsak meggyõzõdésbõl beszél, hanem azért is, mert megvesztegették.
Leuzendorf, mint védõ, még annak hangsúlyozásával is igyekezett Batthyányon segíteni,hogy akkor, mikor Batthyány miniszterelnök volt, nem volt még Magyarországon ostromállapot, õt tehát csak azokért a bûneiért lehet katonai törvényszék elõtt felelõsségre vonni, melyeket a miniszterelnökségrõl való lemondása után, tehát mint már újra magánember követett
el. Bizonyára azért folyamodott ehhez az érveléshez, mert egy magánember bûnei sohasem
esnek oly súlyosan latba, mint egy magas állást betöltõé s különösen akkor, mikor felségsér-

363

tés és hûtlenség a vád. Ezért elõnyösnek tartotta a vádlottra nézve, ha a nagyobb bûnei a rendes, polgári törvényszék elé kerülnek s csak a kisebbek a polgárinál szigorúbb katonai törvényszék elé.
Megint Bécs lelkiismeretességére vall, hogy Leuzendorf ebbõl folyó kérelmét a katonai
feljebbviteli bíróság Tursky altábornagy (fentebb Károlyi tollhibából táborszernagynak nevezte) elnöklete alatt teljes ülésben tárgyalta. Leuzendorf kérelmét itt elutasították, mégpedig
igen világos és logikus megokolással. „Gróf Batthyány – szólt az indoklás – a maga bûnbeszámítás alá esõ cselekedeteit ugyan oly idõben kezdte meg, amikor még a magyar polgári
törvényszéknek volt felelõs, de ezen cselekedeteit tovább folytatta és oly idõben fejezte be,
mikor már a Magyarországra kiterjesztett ostromállapot következtében a haditörvényszék
kompetenciája alá került.” Valakit egyszerre kétféle vizsgálat alá vetni és egyszerre polgári és
katonai törvényszék elé is állítani nem lehet. Mivel pedig a kétféle törvényszék elé tartozóbûntettek felett az a törvényszék ítélkezzék, melyhez az a bûn tartozik, melyet utoljára követett el, tehát a katonai.
Én ezt a döntést és megokolást teljesen helyesnek tartom és logikusnak találom. Károlyi
azonban „kegyetlen elvi végzésnek” mondja. Ez egyébként nincs is ellentétben az én megállapításommal, mert hiszen ami „kegyetlen”, az még lehet igazságos és logikus. A kegyetlennek a szelíd az ellentéte, nem pedig az igazságos és a logikus. Károlyi azonban nem elégszik
meg ennyivel, hanem azt is hozzáteszi, hogy „körmönfont rabulisztika gyümölcse” és hogyezzel Tursky „emlékén mindenesetre sötét folt marad”. De hogy e kijelentései is csak a magyar közvéleménynek az igazság kárára tett engedménynek tekinthetõk, mutatja, hogyugyanakkor õ maga is megállapítja, hogy a megokolás „az igazságnak látszani akaró” és azt
is hangsúlyozza, hogy a döntést hozó fõtörvényszék „a hadbírói kar elitjébõl, kiváló büntetõjogászokból” állt, s újra megemlíti azt is, hogy Tursky „humanitásáról késõbb is nagyra becsült ember” maradt.
Látjuk tehát, hogy nemcsak Tursky jogi tudását, logikáját és igazságosságát állapítja meg
még Károlyi Árpád is, hanem még nagyfokú „humanitását”, tehát emberségességét, jólelkûségét is. Mindezek megállapításával azonban nem maga Károlyi cáfolja-e meg azt, amit elõtte az ellenkezõ irányban mondott? Ha Tursky a Batthyány-per elõtt is híres és nagyrabecsült
volt nemcsak igazságosságáról, hanem humanitásáról is és az maradt a Batthyány-per után is,ki hiszi el akkor, hogy éppen csak akkor tagadta meg önmagát, mikor Batthyányról ítélt? Kivált mikor Károlyi sem tudott semmit arról, hogy valami oka lett volna arra, hogy Batthyánynyal egész másképpen bánjék, mint másokkal, mert hiszen nem viselkedett iránta ellenszenvvel.
A „titkos” iratok azt bizonyítják, hogy annyira lelkiismeretesen ment minden, hogy még
a feljebbviteli legfõbb katonai törvényszék döntését is újabb fórum, a minisztertanács elé terjesztették (Gróf Gyulay volt ekkor a közös hadügyminiszter). Károlyi még jobban felháborodik, hogy a döntést a minisztertanács is helybenhagyta.
Közben a császáriaknak a honvédek elõl már pucolniuk kellett Pestrõl. A Hitler- és Sztálin-féle gonoszok ilyenkor foglyaikat el szokták tenni láb alól, hogy bajt ne okozhassanak
vagy bosszújuk elõl valamiképp meg ne szabadulhassanak. A „bosszúálló” és „kegyetlen”
osztrákok azonban nemcsak ezt nem tették, hanem Batthyányt még ekkor is csak úgy õrizték,
hogy nemcsak a készülõ nagy eseményekrõl tudott mindent, hanem Budáról a Dunán át még
küldöncöt is tudott Pestre küldeni ott lakó feleségéhez, hogy a gyermekeivel együtt minél hamarabb siessen át hozzá elbúcsúzni, mert nyugatra szállítják õket.
Noha „Batthyányné is, mint minden pesti lakos, tudta, hogy a magyar hadak elõcsapata
minden nap bevonulhat Pestre”, tehát az osztrákokra nézve ennyire válságos volt már a katonai helyzet, a fogoly Batthyány küldönce a budai katonai fogházból még így is nemcsak zavartalanul átkelhetett a Dunán (õt az osztrákok nem húzták fel miatta, mint kémgyanúst, mint
Vácott Görgey csinálta) és újra bejuthatott még Batthyány börtönébe is felesége levelével,hanem még az asszony és gyermekei is zavartalanul bemehettek a börtönbe és Batthyányné

364

még ekkor is ott, „férjével tölthette az egész napot”. Sõt „az õrök, a közkatonák, a tisztek
egyaránt olyannyira elvesztették fejüket, annyira nem volt semmi rend, semmi fegyelem, oly
rémülés vett rajtuk erõt a magyar seregnek minden órában várható megérkezése miatt, hogy
még a foglyok szobáinak ajtait is elfelejtették bezárni”. (Károlyi, I., 213-214. o.) Ha mostmindehhez még hozzávesszük, hogy milyen „becsületes porkoláb” vigyázott rájuk, könnyû
elképzelnünk, hogy egyedül csak Batthyánytól függött, hogy meg nem szökött. Felesége biztatta is rá. Ha nem bízott volna annyira felmentésében, Batthyány is megtette volna.
Lehet, hogy valóban nagyon begyulladtak az osztrákok is, de annyira azért mégsem, mint
Kossuth vagy Petõfi. Mert ezek a gyáva osztrákok mégiscsak Budán voltak még akkor is, mikor már a honvédek minden órában megérkezhettek a fõvárosba, a mi Kossuthunk és kormánya azonban már rég Szegeden, hõs Petõfink pedig rég a még Szegednél is messzebb fekvõ
Mezõberényben volt akkor, mikor az osztrákok még csak hetek múlva érkeztek meg Pestre.
Lehet, mondom, hogy az osztrákok is gyávák voltak, de annyi így is bizonyos, hogy Batthyány s általában a lázadó magyarok elleni gyûlölet sem valami nagy lehetett bennük, mert
akkor az õ nyugatra szállításukkal sokkal jobban siettek volna s elszállításukat legalábbis
annyira idejében megkezdték volna, mint Kossuth a maga mindkét Pestrõl való elmenekülését. A hitvány ember ugyanis kettõre szokott nagyon vigyázni: a maga bõre megmentésére és
bosszúja kielégítésére, tehát a foglyaira. Az osztrákoknak, mint láthatjuk, az elsõ fele sem
volt annyira fontos, mint a magyar „hõsöknek”, a második még kevésbé.
A mi osztrákgyûlöletünk mindebbõl csak annyit ért meg, hogy „mint mindig”, most is
milyen ügyefogyottak voltak ezek az osztrákok (érthetetlen, hogy 49-ben mégis hagytuk magunkat tõlük megverni), akik még a börtönt is nyitva felejtették ijedtükben (mintha nem lettvolna az a börtön nyitva nemcsak Batthyány, hanem felesége és gyermekei részére is már ekkor is, mikor még õreiknek nem kellett ijedezniük). Azt nem vesszük észre, hogy nemcsak
együgyûséget, hanem jóságot is bizonyít ugyanez.
Ha ezek az osztrákok gonoszok lettek volna, akkor õk is úgy tettek volna, mint az 1919ben, tehát több mint fél évszázaddal késõbb (tehát mikor már igen sokat haladt a humanizmus 48 óta) a Felvidéket elfoglaló cseh legionáriusok például Párkányban csináltak, mikor amagyar vörös hadsereg kiverte onnan õket, de õk utána egy-két napra újra visszafoglalták avárost.
Bizonyára nemcsak Párkányban és Nánán csináltak így, de mivel én akkor ott voltam ésutólag én temettem el a szegény magyar áldozatokat, arról tanúskodni tudok, amit itt csináltak azokkal a magyar fiúkkal, akik a benyomult magyar vörösök ösztönzésére, meg hát a tulajdon hazafiságuktól is serkentve fegyvert ragadtak ellenük.
Ezek a csehek is érthetõen rémültek voltak, mikor a harcok közben néhány napra újravisszafoglalták a két községet, hiszen ott voltak a Dunán az ágyúzó vörös monitorok [hadihajók], õk is tudták, hogy rövidesen újra menekülniük kell, de addig, míg ez meg nem történt,bosszút lihegve sorra járták a házakat és összeszedték azokat a szegény 17-18 éves magyar
fiúkat, akik csatlakoztak a benyomuló magyarokhoz (a magyart nézték bennük, nem a kommunistát), s nemcsak kegyetlenül lemészárolták valamennyiüket (köztük Nána egyetlen, erõsen keresztény érzelmû és magyar módra viselkedõ zsidaját is), hanem sátáni gyûlöletükben
elõbb kegyetlenül meg is kínozták õket, szemüket szuronyukkal kiszúrták, karjaikat puskatussal összetördelték stb.
Ezek a csehek bebizonyították, hogy valóban gyûlölték a magyart, de nem azok az osztrákok, akik akkor, mikor menekülniük kellett, még a foglyok ajtaját is nyitva felejtették.
Ezek szívében annyira nem volt a lázadó magyarok ellen semmi gyûlölet, hogy még azt is elfelejtették, hogy nekik magyar foglyaik vannak. De a 48-as hazafiság, mely viszont épp úgy
tud osztrákot gyûlölni, mint a cseh legionáriusok magyart, ebbõl csak azt tudja megérteni,hogy az osztrák mennyire begyulladt, mennyire gyáva, de azt már nem, hogy jó is egyúttal ésa bosszúállás, az ádáz gyûlölet mennyire ismeretlen elõtte.

365

Ezen 1919-es gyûlölet után már csak természetes, hogy mivel 20 évre rá, egy idõre ki
kellet üríteniük a tõlük elfoglalt Felvidéket, illetve legalább annak tisztán magyarok lakta délirészét, mikor bolsevik segítséggel néhány évre rá újra visszatérhettek, megtorlásul ádáz dühükben most már az ott lakó magyarok százezreit ûzték ki évezredes lakóhelyükrõl. Mi 400
év alatt ugyancsak sok felkelést rendeztünk az osztrák ellen, de az osztrák utána megtorlásul
soha egyetlen magyar falu lakosságát se telepítette ki. Pedig valahányszor bajba került, mimajdnem kivétel nélkül mindig hátba támadtuk.
Április 23-án reggel nyolc órakor (tehát ugyancsak nagyuraknak való késõi felkeléssel)
indították útnak Budáról Batthyányt és társait. Megint csak bebizonyították magyargyûlöletüket (pedig még ez se a magyar-, hanem a lázadók elleni gyûlöletüket bizonyította volna) azzal, hogy Batthyányt például a saját úri fogatára ültették. Batthyányné ennek ellenére ismegrémült, mert a foglyokat kísérõ csapatok parancsnoka, egy Langh nevû kapitány kijelentette, hogy ha útközben a magyar lakosság részérõl a legkisebb kísérlet is történik a foglyok
kiszabadítására, neki parancsa van arra, hogy a foglyokat azonnal agyonlövesse.
Ismét csak jellemzõ a helyzetre és az osztrák katonaságnak a fellázadt magyar lakossághoz való viszonyára, hogy utána az egyik fõ rebellisnek (Batthyánynak) a felesége elmehetetta Budán maradt katonaság tábornokához, s panaszt emelhetett nála e kegyetlen parancs miatt(amiben az adott helyzethez viszonyítva nem is volt semmi, ami ne lett volna természetes).
Még jellemzõbb azonban, hogy a tábornok nem leszidta és elkergette maga elõl a magyar lázadó felségsértõ feleségét, hanem megnyugtatta, hogy „a kapitány csak ijeszteni akart, ilyen
parancsot nem kapott, mert hallatlan kegyetlenség volna a foglyokat felelõssé tenni azért,
ami tudtuk és hozzájárulásuk nélkül történik, sõt gróf Schlick segédtisztje, Gablenz, a késõbbi hírneves lovassági tábornok még hozzá is tette tábornoka üzenetét, hogy az efféle minden
nemzetközi jog ellen volna”.
Pedig hát a nemzetközi jognak mindehhez semmi köze, mert Batthyány nem hadifogoly volt,
akit a nemzetközi jog védett, hanem felségsértéssel vádolva volt fogságban s a törvény ma ismegengedi, sõt kötelességévé teszi minden fegyõrnek, hogy az õrizetére bízott, kivált nagyobbbûnnel vádolt foglyot le is lõje, ha elmenekülését másképp nem tudja megakadályozni. Legfeljebb azt lehet felhozni az illetékes tiszt fenyegetésével szemben, hogy ezek a foglyok még csak
vizsgálati foglyok voltak, akiknek a bûnössége még nem volt megállapítva, szökni pedig nem
õk akartak, hanem közremûködésük nélkül mások, a lakosság akarta õket kiszabadítani.
Ámde azoknak a foglyoknak, akik életük kímélésére számot tartanak, kötelességük kiszabadítóikat arra kérni, hogy e törvénytelen kísérlettõl álljanak el, s ha ezt nem tették volna,
sõt a mentõ kísérletet szívesen vették volna, akkor már õk is bûnösök voltak és büntetést érdemeltek. Az osztrák tisztikar azonban – mint jól láthatjuk – annyira haladó és humánus volt,
hogy az ügyben csak azt nézte, ami a foglyok javára szólt s egyszerûen embertelennek nyilvánította a tiszt fenyegetõzését, amelyet nem kell komolyan venni, mert merõben ellenkezika csász. kir. hadsereg szellemével.
A foglyok szállítása közben is olyan kedélyes volt az õrizet (annak ellenére, hogy magyar vidéken vonultak át s így a megszökés vagy megszöktetés komoly lehetõséget jelentett),hogy Batthyánynak Martonvásárról is, Székesfehérvárról is sikerült értesítést eljuttatnia a feleségéhez. Egyik értesítésében többek közt azt is közli vele, hogy „a katonakíséret ama durva
fenyegetéssel ijesztgetõ parancsnoka jóindulattal viseltetik a foglyok iránt”. (Károlyi, I., 216.
o.) Végleges bizonyíték ez arra, hogy a tábornokok valóban az igazat mondták Batthyány nejének: Nem kapott a katonai szakasz parancsnoka szökés esetére agyonlövetési parancsot, éshogy valóban csak ijesztgetésül mondta azt, amit mondott, nem pedig komolyan. Egyébként
ahol ennyire szabadon és úri módon bántak a foglyokkal, ott a szökés megakadályozására valóban szükség volt ilyen ijesztgetésekre.
Batthyányt két más gróffal (egy Károlyi és egy Zselénszky) és több más magyar politikai
fogollyal Laibachba vitték. A három magyar fõurat itt is annyira megbecsülték, hogy a várpa-366

rancsnok a többi fogolytól egészen elkülönítve rendelt részükre úri szállást, sõt még az istentiszteletek alatt is, „melyeket a foglyok vigasztalására a derék várparancsnok pünkösd napjától(május 29.) kezdve minden ünnep- és vasárnap megtartatott, a három gróf az oratóriumban
külön ült a többiektõl”. (Károlyi, I., 218. o.) Mondhatom, feneketlen gyûlöletre vall, hogy még
a templomban is külön díszhelyet biztosítottak az olyan lázadónak, aki magyar fõnemes volt.
„A várõrizõ és kiszolgáló személyzet (tehát még kiszolgálókat is kaptak ezek a „gyûlölt”
rabok, mégpedig – mint már bõven láttuk – nem csak a fõnemesek) igen tisztességesen viselkedett irántuk (ezt Barsi – aki szintén ott volt – különösen kiemeli, írja ezt is Károlyi is) éspersze saját költségükön elég jól és bõven élelmezhették magukat. Batthyány és két grófi társa a laibachi legjobb városi szállodából, az Österreichischer Hofból hordattak maguknak ebédet és estebédet. Mikor üres szobáikba a váracsba [várba] beköltöztek, meg lõn nekik
engedve, hogy azokat egyszerûen, de aránylag kényelmesen saját költségükön bebútorozhassák s inasaik számára is (!) egy negyedik szobát berendezhessenek.” (Ugyancsak tombolt tehátellenük az osztrák részrõl magyarnak már természetszerûleg kijáró „feneketlen gyûlölet”.)
Az Österreichischer Hof vendéglõse engedélyt kapott, hogy egy helyi, természetesenerõsen megcenzúrázott (Károlyi bakafántoskodó leírása után még azt hinné az ember, hogy
azt a számot külön cenzúrázták, melyet a foglyok kaptak, pedig dehogy!) hírlapot felküldhessen a három grófnak. (Láttuk már, hogy ugyanezekben a kedvezményekben nemcsak ahárom gróf, hanem minden ottani magyar politikai fogoly, például Barsi is részesült.) Batthyánynak orvosi rendeletre a várparancsnok a város melletti fürdõházát is (ez magyarul azt
jelenti, hogy ki is járhatott a várból) használatára bocsátotta (Károlyi, I., 218-219. o.), tehát
majdhogynem úgy bánt vele, mint egyik fõnemes másik fõnemes vendégével szokott.
Nem csoda, hogy ezek után még Károlyi is „gentleman gondolkodásúnak” nevezi „a vár
parancsnokát, a csehországi gróf Deym tábornokot, akinek Batthyány mind e könnyítéseket
köszönheté”. De az se csoda, hogy a botrányos könnyítések miatt feljelentés is ment a várparancsnok ellen s Bach miniszter átiratot intézett miatta gróf Gyulay hadügyminiszterhez. Ebben „szörnyûségnek” nevezte a három gróf iránt tanúsított bánásmódot (láttuk hogy nem
csak a három gróffal bántak ilyen botrányosan jól és emiatt a feljelentés sem csak miattuk
ment gróf Deym ellen), mely „a közvéleményt felizgatja”. A közönség megbotránkozik – írjabenne –, hogy „szépen bútorozott szobában laknak, a legelõkelõbb vendéglõbõl étkeznek, külön inasokat tartanak, lapokat járatnak és kényük-kedvük szerint járnak le sétálgatni Laibachvárosába”. Még Károlyi Árpád is csak e legutóbbi állításra tudja megjegyezni, hogy „nem
volt igaz”. A többi tehát még szerinte is igaz volt, de még ez az állítólag nem igaz is igaz volt
annyiban, hogy mint láttuk, gróf Deymnek a vár mellett levõ fürdõházát tényleg rendszeresen
használhatták a grófi foglyok, érthetõ tehát, hogy a városban állandóan látták õket alaibachiak jönni-menni s ezt joggal fogták fel úgy, hogy sétálgatnak a városban. Sõt ez az állítás minden valószínûség szerint tökéletesen igaz volt, mert könnyû elképzelni, hogy a foglyok ezt a jó alkalmat sétára is felhasználták, akár jövet is, menet is. (Melyik õr mert volna
ezért nekik szólni, ha ugyan kísérte õket egyáltalán börtönõr?) Ez pedig szóról szóra egyezika „séta” vagy „sétálgatás” fogalmával. Nincs igaza tehát Károlyinak akkor, mikor azt állítja,hogy nem igaz, hogy a városban is sétálgattak.
Károlyi természetesen, mint jó hazafi, „gyalázatosként” bélyegzi meg Bach e jegyzékét,mely miatt gróf Gyulay hadügyminiszter parancsából a katonai feljebbviteli törvényszék igazolásra is szólította fel gróf Deym parancsnokot. „A derék tábornok azonban – írja KárolyiÁrpád (I., 219. o.) – nem ijedt meg.” (Nem tûnik fel az olvasónak, hogy úgyszólván minden
Batthyánnyal kapcsolatba kerülõ osztrák tiszt vagy funkcionárius vagy „derék”, vagy „gentleman”, vagy „humánus”, vagy „emberséges”, vagy „jóakaratú”, vagy „nemes lelkû” és egyik se„ijed meg” felettes hatóságától, mely azonban mégis mindig „tajtékzik a magyargyûlölettõl?)Deym jelentésében azt válaszolta, hogy „Langh kapitány (aki, mint láttuk, kivételesen„vérszopónak” mutatta magát, de aztán kisült, hogy még õ is „derék” volt), aki a katonai kí-367

sérettel a foglyokat Laibachba hozta és a vele jött fõtörzsporkoláb (akit mint láttuk, Barsi
szintén nagyon dicsér) nemcsak semmi tiltó utasítást nem hozott számára, hanem ellenkezõleg, azt jelentették neki, hogy az összes fogoly, s így Batthyány is kivételes bánásmódban részesültek Budán”.
De ezenkívül is már – folytatja az igazán „emberséges” cseh – Windischgrätztõl elõzõleg
jött hozzá rendelet, hogy a még el nem ítélt politikai bûnösök iránt figyelemmel és kímélettel
kell lenni. Közli tehát, hogy ilyen körülmények között õ más szigorítást nem lát szükségesnek, mint csak azt, hogy a jelzett laibachi hírlapnak a foglyoktól való további járatását megszünteti. Ha a feljebbviteli törvényszéknek – írja – más a véleménye, küldjön neki részletesutasítást a foglyokkal való bánásmódot illetõen.
Micsoda más dolga volt a magyar politikai foglyoknak az annyit szidott és tõlünk annyira gyûlölt osztrák keze alatt, mint a tõlünk oly megértõen kezelt Hitler, vagy a tõlünk még hanem õszintén is, de annyit tapsolt Sztálin vagy Rákosi Mátyás keze alatt a politikai foglyoknak! Sõt az osztrák jóság annyira ment, hogy „Deym igazolásával” még ez az osztrák feljebbviteli katonai fõtörvényszék is „meg volt elégedve, nem tartá szükségesnek utasítást adniszámára és a tábornok belátására bízta, hogy a jövõben a körülményekhez képest folytassa-evagy megváltoztassa eddigi bánásmódját... A hadügyminisztériumhoz intézett jelentésében
pedig a törvényszék arra utalt, hogy a foglyok letartóztatásának célja egyéb nem lévén, minttávol tartani a vádlottaktól mindazt, ami a vizsgálat eredményére káros hatással lehetne, ennek a célnak pedig Deym rendszabályai megfelelnek, semmi igazolásra, semmi felelõsségrevonásra nincsen szükség. A hadügyminiszter ilyen értelemben válaszolt Bachnak, aki jobbnak látta felsülése után hallgatásba burkolózni”.
Tehát nemcsak Windischgrätz is, a fia is, a laibachi várparancsnok is, a budai osztrák tábornok is, Trattner ezredes is, sõt még az elõször kegyetlennek látszó Langh kapitány is, aztán a budai porkoláb is meg a laibachi is – hogy Leuzendorf hadbíróról ne is szóljunk –„derék”, „jólelkû”, „bátor”, „gentleman”, sõt „vakmerõ” volt a foglyok érdekében, hanem
teljesen gyûlölet nélküli és emberséges volt maga a fõhaditörvényszék is annyira, hogy még
az akkor mindenható belügyminiszterrel, Bachhal is szembeszállt s így még Bach is „felsült”,
mikor nem is szigort, hanem csak egy kis rendet akart teremteni, de õ is csak azért, mert felháborodott hangú leveleket kapott a laibachi vár foglyainak botrányosan nagy szabadsága
miatt.
Az általános osztrák szellem azonban annyira jólelkû volt azon magyarok iránt, akiket ami hazafias propagandánk szerint ezek az osztrákok akkor állítólag csak „Kossuth-kutyának”
hívtak, hogy még Bach is „kihallgatásba kénytelen” burkolózni, illetve még õ is rendeseknek
kénytelen tartani ezeket az állapotokat. Pedig hát az, hogy a foglyok rendszeresen kijárhattak
a városba, ugyancsak ellenkezett a vizsgálati fogság azon egyedüli céljával, hogy a vizsgálati
foglyoktól távol tartson mindent, ami a vizsgálat eredményére hatással lehetne. Itt ugyanis a
foglyoknak módjukban áll a külvilággal érintkezésbe jutni, bûnjeleket eltüntetni, az esetleg
még le nem tartóztatott bûntársakat titokban értesíteni stb., sõt esetleg szökésüket is elõkészíteni. Rákóczi például ezt is megcsinálta börtönében.
Bach tehát felsült. Pedig hogy mennyire neki, nem pedig Deymnek, a fõhaditörvényszéknek vagy a hadügyminisztériumnak volt igaza, hogy a Batthyánnyal és társaival való bánásmód már nem jólelkûség, hanem a rend és a vizsgálat érdekeinek semmibevevése volt,
mutatja, hogy nemsokára még a hadügyminisztérium is megtudta, hogy Batthyány levelez a
feleségével. Még Károlyi Árpád is megállapítja, hogy „semmi kétség abban, hogy ez csak abörtönõr családja útján történt (épp úgy, sõt még jobban történhetett a fürdõbe járás, tehát alaibachi utcai sétálgatások közben és „útján” is), de bizonyosra vehetjük azt is – kénytelen
megjegyezni még Károlyi is –, hogy a derék gróf Deym ezen eshetõség elõtt szemet hunyt”.
Pedig hát mindez ugyancsak akadályozta a vizsgálati fogságnak azt az egyetlen célját, hogy avádlottak bûneit kideríthessék és így õket megérdemelt büntetésben részesíthessék.

368

Károlyi még azt a megjegyzést is szükségesnek tartja, hogy „nem egy példáját olvassuk a
grófné Visszaemlékezéseibõl annak, hogy kisebb és nagyobb, sõt igen fõrangú osztrák katonatisztek a részvét és jóakarat jólesõ jeleit éreztették a férjéért küzdõ hitvessel”, noha – teszem már én hozzá – ez a hitves az egyik leghírhedtebb magyar 48-as „honleány” volt. Egész
jól láthatjuk tehát, hogy osztrák részrõl a jóakarat nem kivétel volt, hanem általános szabály s
még annyira élesen osztrákellenes magyarokra is kiterjedt, mint amilyen Batthyányné a Petõfi megénekelte, hírhedt Zichy-lány volt.
Egészen igazságtalan és bántó azonban Károlyi Árpádnak az a megjegyzése, hogy „persze
olyanok (voltak ilyen jóakaratúak), akiktõl nem függött a fogoly sorsa”. Károlyi e megjegyzésével egyenesen a napot tagadja le az égrõl nagy „hazafiságában”. Hát Windischgrätztõl
nem függött, sõt elsõsorban nem tõle függött Batthyány sorsa? Aztán Deymtõl nem függött?
Trattner ezredestõl nem függött? Langh kapitánytól nem függött? A fõhaditörvényszéktõl
nem függött? A hadügyminisztériumtól nem függött? Leuzendorftól nem függött? Pedig hát
ezek mind egytõl egyig „emberségesek”, „jólelkûek”, „gentlemanok”, „derekak”, sõt „vakmerõk” voltak Batthyány pártolásában.
Most azonban, mikor már újabb feljelentésre a hadügyminisztériumban még azt is megtudták, hogy a vizsgálati fogságban levõ Batthyány még a feleségével is rendszeresen levelez, olyan parancsot kapott már tõlük Deym, hogy ha még egyszer ilyesmi elõfordul, akkor
nem csak az alantas közeget, aki a levelezést lehetõvé tette, hanem õt magát is felelõsségre
fogják vonni érte. Ezt a parancsot azonban még Károlyi is kénytelen „érthetõnek” nevezni,de azért „meglepõen nyersnek és durvának” is mondja. Pedig hát kétségtelen, hogy Deymvisszaélt a fõtörvényszék és a hadügyminisztérium bizalmával és önmagát cáfolta meg, mert
hiszen õ érvelt azzal, hogy a foglyokat csak annyira kell õrizni, hogy „a vizsgálat eredményére káros” dolgot el ne követhessenek, s õ volt az, aki Batthyányt még ennyire sem õriztette. Õmaga bizonyította be tehát, hogy mégiscsak Bachnak volt igaza, aki csak nemrég „sült fel”õmiatta és kellett „csúfos hallgatásba burkolóznia”.
De azért persze az osztrák bosszú és magyargyûlölet továbbra is csak olyan volt, hogy
Deym azért továbbra is nemcsak laibachi várparancsnok maradhatott, hanem továbbra is épp
olyan „gentleman” (Károlyi, I., 224. o.) maradt és Batthyány iránt továbbra is épp oly jóindulatot tanúsított, mint annak elõtte. Batthyánynak már régebben tárgyalt júniusi emlékiratát
például ebben az idõben juttatta el külön gyorspostával azonnal hadügyminiszteréhez, gróf
Gyulayhoz.

Batthyány halálra ítélésének története
A sok és nagy osztrák jóakaratot azonban teljesen közömbösítette, hogy május 30-án már
megtörtént Welden leváltása és a nem osztrák és nem is katolikus Haynaunak magyarországi
teljhatalmú katonai parancsnokká való kinevezése. Õ egészen más természetû ember volt,
mint a katolikus Windischgrätzek vagy Deymek. Bár látni fogjuk, hogy azért õ sem volt
olyan vadállat, mint amilyennek nálunk, a mi féktelen osztrákgyûlöletünk miatt elrágalmazták. Õ azonban tényleg tudott gyûlölni, sõt még dühöngeni is, bár õ sem hosszabb idõn át.
Látni fogjuk, hogy õ sem volt vadállat, még neki is mesterségesen kellett magát belelovalnia
a bosszú szellemébe azon a címen, hogy a lázadást, a forradalmi szellemet, a hûtlenséget és afelségsértést, a katonatiszti eskü megszegését, tehát annak a rossznak a szellemét, mely a század minden véres háborújának oka volt, kell és kötelesség is gyûlölni és szigorral venni elejét
megismétlõdésének. Haynaunak az volt a meggyõzõdése, hogy ha 48-nak, ennek a legtartósabb, leghevesebb és legvéresebb rebelliónak elõidézõi büntetlenek maradnak, néhány évmúlva megint újra kezdõdik a dolog, míg ha példás büntetésben részesülnek, legalább százévre be lehet ellene biztosítani az államot.

369

Haynaunak bizonyos tekintetben természetével járt a dühöngés és a vele járó kegyetlenség, mert hiszen egzaltált, tönkrement idegzetû ember volt, már ilyennek is született, de – ismét csak tönkrement idegzete bizonyítékául, de a benne lakozó jószívûség tanúságául is –dühöngéseit mindig ellágyulások követték s ilyenkor õ is a legnagyobb jószívûséget, sõtegyenesen káros engedékenységet mutatta azok iránt, akiket büntetnie kellett volna. Hiba
volt még hatalomszeretete s nagy hiúsága is. Ez is szerepet játszott mind kegyetlenségében,mind ellágyulásaiban egyaránt. Azért lágyult el idõnként, hogy jónak tartsák.
Haynau alatt nem mentek olyan kényelmesen és olyan osztrák kedélyességgel a dolgok,
mint Windischgrätz alatt. Õ szigorú volt és rendet tartott. Ezért aztán az õ kinevezésével Batthyány sorsában is változás állt be. Hogy azonban ez a változás nem a Habsburgok, sõt még
csak nem is az osztrákok számláját terheli, hanem – éppen ellenkezõleg – még ez is az õ javukra szólt, mutatja, hogy Haynau már nem volt osztrák, mint Windischgrätz, Deym vagy
mint az említett jólelkû alsóbb rangú katonák, sõt mint említettük, még csak katolikus sem
volt. Apja egy terhelt protestáns német birodalmi fejedelem, anyja pedig egy szép zsidó lány
volt. Törvénytelen viszonyból származott.
Batthyány sorsa tehát csak akkor lett rosszabb és pere csak akkor kezdett szigorúbban
folyni, mikor egy idegen származású és idegen vallású ember kezébe került. Haynau július
17-én, arra hivatkozva, hogy neki Magyarország felett teljhatalma van, parancsot küldött
Laibachba gróf Deymhez, hogy az ottani politikai foglyokat további vizsgálat és ítélkezés
céljából azonnal szállíttassa Pozsonyba a kerületi hadparancsnoksághoz és onnan majd Budára fogják õket továbbítani.
Deym, a derék osztrák (sõt cseh) nem engedelmeskedett oly könnyen, hanem elõbb ahadügyminisztériumhoz fordult, az pedig a minisztertanács elé terjesztette az ügyet. Ez furcsállotta, sõt helytelenítette a dolgot és arra hivatkozott, hogy Haynau intézkedése sértõ az
ausztriai haditörvényszékek tekintélyére, azonban részint azért, mert valójában örült, hogy
nem neki kell a halálos ítéleteket kimondania, illetve jóváhagynia és végrehajtania (mert atörvény szerinti büntetést természetesen õk se engedhették volna el), részint mert az akkor dicsõsége és hatalma teljében álló gyõzelmes és erõszakos Haynauval (ki természetesen nemcsak a „Kossuth-kutyákhoz”, hanem kartársaihoz is erõszakos és indulatos volt) nem nagyon
tartotta tanácsosnak dacolni, teljesítette Haynau kívánságát, illetve kimondta, hogy „ebben azügyben semmit sem tesz”. Gróf Deymnek tehát engedelmeskednie kellett és a foglyokat július 23-án elszállították Pozsonyba.
Jellemzõ az osztrák „rosszakaratra” és „magyargyûlöletre”, hogy Batthyány (pedig õ
nemcsak magyar, hanem 48-as, tehát lázadó magyar volt) még most is és még errõl is értesíteni tudta feleségét, aki azonnal Pozsonyban termett és már harmadnapra itt is kezében volt
az engedély, hogy férjét meglátogathatja (ahelyett, hogy nyomozást indítottak volna, honnan
tudta meg, hogy férje Pozsonyban van).
Károlyiból tudjuk (I., 231. o.), hogy a pozsonyi várparancsnok, Haymerle õrnagy, ismét
csak „lovagias” volt, megint csak nyoma sem volt benne az állítólagos „Kossuth-kutyák” elleni gyûlöletnek, sõt még a legelemibb bizalmatlanságnak se, mert a kerületi hadparancsnokság
utasítása és a szabály ellenére kibeszélni magukra hagyta õket, sõt mikor a találkozás után lekísérte (!) a várból a grófnét, nagy jóindulattal vígasztalá, hogy „még minden jóra fog fordulniés eljön az idõ, amikor e szomorú múltakon mosolyogni fogunk” (így, többes számban).
Károlyi ezt Batthyányné fennmaradt visszaemlékezései után írja és kiemeli, hogy ezekben a „grófné nagy elismeréssel említi Visszaemlékezéseiben Haymerle õrnagyot”. Batthyányt és társait azonban a komáromi vár még honvédkézben lévén és Klapka onnan való
kitöréseinek veszélye miatt Pozsonyból hamarosan elszállították, de nem Budára, hanem
egyelõre Olmützbe. Leuzendorf Batthyány olmützi tartózkodása alatt is folytatja a vizsgálatot
és az egyes vádpontokat illetõen sorozatosan kihallgatja Batthyányt.

370

Az egyik fõ vád az volt s különösen emiatt haragudtak annyira Batthyányra nemcsak az
osztrák, hanem általában a konzervatív körök, hogy õ idézte elõ és szította (mint magyar miniszterelnök) a bécsi forradalmat, hogy összeköttetést tartott fenn, sõt pénzelte (a magyar állam pénzébõl!) a bécsi csõcseléket és zsidó vezéreit s így végeredményben õ volt az oka
Latour meggyilkolásának is. Láttuk, hogy mindez igaz volt (Károlyi letagadhatatlan bizonyítékokat közöl erre), de ezt nem Batthyány csinálta, hanem Kossuth emberei, fõként Pulszky.
A magyar 48-nak ez bizony letagadhatatlan szégyene, éppen csak nem Batthyányé. De mivel
Batthyány volt a miniszterelnök s így Kossuth bûnéért is felelõs, legalább közvetve, nem tagadható az õ ebben való bûnössége sem.
Tudjuk, hogy Batthyány akkor már a maga ellenfelének és hazája tönkretevõjének tartotta Kossuthot, a még Kossuthnál is amolyanabb Pulszkyt pedig úgy megvetette, hogy Pulszky
felháborodott Batthyány gõgösségén. Batthyány azonban azonkívül, hogy fõnöke volt Kossuthnak s így az õ tetteiért is felelõs volt, még annyiban is részes volt Kossuth és Pulszky bûneiben, hogy eleinte fegyvertársuk volt, sõt egyenesen õ segítette õket nyeregbe. (Éppen elégnagy bûn!) Kossuth követté megválasztásakor „a pártot maga Batthyány vezette. Kerek kalappal, hosszú vörös tollal (!), fekete gubában, gyönyörû ménen elül lovagolt. Sajátságos tûzégett szemében”. (Szilágyi: A magyar forradalom férfiai, 225. o.)
Nem igaz tehát, hogy Batthyány annyira ártatlan volt és ezért kivégeztetése egyszerû
gyilkosság, juszticmord volt. Kivégzése csak akkor rendíthet meg bennünket, ha meggondoljuk, hogy Kossuthot és Pulszkyt senki sem végeztette ki, sõt egész életén át mindkettõ ünnepeltetésben részesült, sõt Pulszky nemcsak bûnbocsánatot kapott (amit Kossuth ismegkapott), hanem tényleg haza is jött és itthon még politikai szerepet is játszhatott s magasállami állást kapott. Az is tragédiája volt Batthyánynak, hogy Bécsben az õ személyes bûnének tartották mindazt, amit tulajdonképpen Kossuth és Pulszky követett el. Az ellene irányuló nagy gyûlölet fõ oka ez a tévedés volt.
Annyiban azonban jogos volt a nagy megvetés, mert Batthyány arisztokrata volt, míg
Kossuth és Pulszky nem voltak azok. Batthyányban csakugyan jobban kellett gyûlölni, illetve megvetni azt, hogy eleinte Kossuthtal és Pulszkyval egy táborban volt, s amennyiben asaját fészkébe piszkító madarat gyûlölték benne, annyiban ez a megvetés jogos is volt. Mindehhez hozzájárult azonban még az is, hogy Batthyány büszke természetének megfelelõen
még forradalmárságát is fõnemesi gõggel képviselte s ezért lett annyira gyûlöletes éppen fõnemes társai körében.
Érthetõ, hogy mikor már kinyílt a szeme, önérzete és ítélõképessége, felébredt becsületérzése pedig volt fegyvertársai ellenségévé tette, ezt konzervatív ellenfelei nem vették mindjártészre. Hogy is vehették volna észre, mikor arra már megszakadt Batthyánnyal való összeköttetésük s Batthyány ezt az õ megváltozását részint büszkeségbõl, részint hiúságból (népszerûsége féltése miatt) titkolta is. Félt ugyanis az utca gyûlöletének felidézésétõl és a forradalmi
sajtó támadásaitól. Ahogyan a hiúság, a népszerûség vágya tette forradalmárrá, ugyanez
okozta azt is, hogy a „hazafias” nyilvánosság elõtt titkolta, hogy õ már nem az, aki volt. Emiatt maradt meg külsõleg továbbra is a régi táborban. De ilyen körülmények közt bûne lehet-ea bécsi köröknek, ha pere idején õk a benne végbement lelki változásról mit sem tudtak?
Mikor azonban Leuzendorf Batthyány kihallgatásai folyamán ezeket a vádakat (hogy õbujtotta fel a bécsi csõcseléket) elõadta neki, Batthyány magából kikelve és a legnagyobb felháborodás hangján tiltakozott ellenük, s nemcsak kereken tagadta õket, hanem Leuzendorfot
külön megkérte, hogy mivel ezek a vádak nemcsak az õ politikai, hanem egyéni becsületét isérintik, mert õ önmagát vetné meg, ha õ valaha forradalmi csõcselékkel cimborált vagy vele
egy követ fújt volna, ezeket a vádakat a legalaposabban vizsgálja meg, hogy valótlanságukról
annál jobban meggyõzõdhessék s így az õ egyéni becsületének elégtételt adhasson.
Ez meg is történt. Batthyány igaza ebben bebizonyosodott s Károlyi Árpád Batthyány
perét ismertetõ könyvének olvastára azért gondolja a felületes olvasó vérlázító igazságtalan-371

ságnak, hogy Batthyány mégis halált kapott. Pedig hát Batthyány, mint a forradalom egyik fõelõidézõje, mint Kossuth fõ támogatója és Kossuth és Pulszky feljebbvalója, aki az õk azon
tetteikért is felelõs volt, amelyekben nem értett egyet velük, tisztán e címen is megérdemelten kapta a halált. Hogy mások, akik ugyanezt a büntetést nála százszor jobban megérdemelték volna, büntetés helyett késõbb még jutalmat kaptak, az valóban vérlázító igazságtalanság,de nem annyiban, hogy Batthyányban ártatlant büntettek, hanem csak annyiban, hogy az õigazságos bûnhõdésével szemben mások, egyénileg sokkal bûnösebbek, nem bûnhõdtek.
Nem Batthyány bûnhõdése volt tehát igazságtalan, hanem mások nem bûnhõdése volt az.
Nem az a felháborító, hogy Batthyány nem kapott kegyelmet, hanem az, hogy mások, nálasokkal bûnösebbek, kaptak. Ne feledjük azonban, hogy õk sem akkor kaptak kegyelmet, mikor Batthyány nem kapott. Ha a többiek felett is akkor szolgáltathattak volna igazságot, mikor Batthyányon, akkor õk se kaptak volna, sõt akkor õ – hogy ne omoljon olyan sok vér –valószínûleg kegyelmet kapott volna, bár akkor is furcsa lett volna, hogy éppen az az ember
kapjon kegyelmet, aki 48-as miniszterelnök volt, tehát mindenért elsõsorban volt felelõs.
Nem Batthyány személyét büntették halállal, hanem állását. A 48-as miniszterelnököt
akarták benne büntetni. De még ha magas állásától eltekintünk, akkor is csak viszonylagos az
igazságtalanság. Csak az a bántó, hogy a jellemtelen és még az ördöggel is szövetkezõ
Pulszkyak, Pálffy Albertek, Kállay Ödönök, Csernátonyak nem bûnhõdtek. Ennek azonban
csak az osztrák jóság és megbocsátás volt az oka (mely éppen csak Batthyány esetében nemérvényesült és a szintén a jellemesebb szereplõk közé tartozó aradi vértanúkéban). Nem a kegyetlenség és a bosszúvágy okozta tehát az igazságtalanságot, hanem a nagy megbocsátási
készség és jóság, mert világos, hogy ez kivétel nélkül mindenki irányában nem érvényesülhetett. Akik rögtön kézre kerültek, azok bûnhõdtek, akik csak késõbb, azok nem.
„Batthyány kérését, hogy Leuzendorf tisztázza a bécsi forradalom szításának gyûlöletesvádja alól s e tekintetben különös gonddal igyekezzék kinyomozni az igazságot – állapítja
meg Károlyi Árpád (I., 455. o.) – a szónak legszorosabb értelmében, persze nem a vádlottkedvéért, Leuzendorf teljesíté is. Az a levelezés, melyet e tárgyban folytatott, az a sok tanú,
akiket megidézett, kihallgatott vagy egyes katonai parancsnokságok által kihallgattatott, idejének és nyomozó munkájának a többi vádra fordított fáradsággal szemben mondhatnánk,
aránytalanul nagy részét kötötte le.”Tehát az már maga is nagy becsületére válik az udvarnak és a legfelsõbb katonai köröknek, s általában az osztráknak, hogy Batthyány ügye vitelével éppen ezt a Leuzendorfot bízták meg s meghagyták e szerepében annak ellenére is, hogy látniuk kellett, hogy határozottan
rokonszenvez a vádlottal s neki Batthyány védelmére minden törvény adta lehetõséget megadtak. Világos bizonyítéka ez annak, hogy az illetékesek igazságot akartak, nem pedig
bosszúállást kívántak és hogy nem féltek ettõl az igazságtól, hanem kiderítése volt a céljuk.
Mivel Batthyány a bécsi forradalomban játszott állítólagos gyûlöletes szerepére vonatkozólag a Grazer Zeitungban cikk jelent meg annak idején, Leuzendorf a lap szerkesztõit is kihallgatta. Ahogy eddig olyan feltûnõen tapasztaltuk, mennyire hiányzott a magyargyûlölet az
osztrák udvari, fõúri és katonai körök részérõl, most tapasztalhatjuk, hogy éppen így hiányzott ez az osztrák hírlapírók körében is. E kihallgatás kapcsán Fürbass József, a grazi lap
egyik szerkesztõje javára tesz Károlyi Árpád hasonló megállapítást:„Becsületére válik Fürbassnak – írja (I., 456. o.) – ama kijelentése, hogy õ a maga részérõl Batthyány személye ellen semmi ilyes gyanút nem táplál, minthogy semmi bizonyítékot
nem tud szolgáltatni.”
Vajon ilyen tárgyilagosan, ilyen szenvtelenül, hogy ne mondjam: jóakarattal nyilatkoztak
volna-e a 48-as magyar újságírók is, ha a szabadságharc ellenkezõ eredménnyel végzõdött
volna s mi tartottuk volna vizsgálati fogságban a velünk ellenséges osztrák vezetõ emberekets a 48-asok vallomása döntött volna sorsukról?

372

A Leuzendorf kívánságára ez ügyben felvett jegyzõkönyvek megint csak hol ennek, holannak az osztrák hatóságnak gyûlöletmentességét, sõt jóakaratát bizonyítják. Például az az
albizottság, mely „az öreg konzervatív, de nagy magyar Bartal Györgyöt” hallgatta ki, Károlyi Árpád megállapítása szerint (I., 483. o.) „mint e kihallgatásokról írott jelentése mutatja,
humánus és becsülettudó katonatisztekbõl állott”.
Noha a bizottság bizonyítékkal rendelkezett arról (okmányokkal), hogy ez a Bartal
György 50 forintot (mai értékben 5.000 forintot) utalt ki Neuwirthnek, a hírhedt zsidó forradalmárnak, „noha kénytelen volt Bartalt passzív viselkedése miatt hibáztatni, de megállapítá,
hogy az öreg államtanácsos, mint általánosan ismert becsületes, jellemes férfiú nem võn részt
a bécsi magyar üzelmekben” (mert hogy ilyen magyar, illetve 48-as üzelmek voltak, az vitán
felül állt). „Ugyanezt állapította meg az albizottság a másik államtanácsosról, Platthy Mihályról, akit szintén tiszteletreméltó férfiúnak nevez.”
Meg kell állapítanunk, hogy mindehhez az osztrákok részérõl tiszteletreméltó tárgyilagosság, sõt határozottan jóindulat kellett. Képzelhetjük, milyen nyilatkozatokat tettek volna,
illetve milyen jegyzõkönyveket vettek volna fel a mi 48-as hazafiaink, ha õk tölthettek volnabe hasonló szerepet például a Bach-korszak nálunk mûködõ olyan osztrák hivatalnokai ellenében, akikkel szemben fel tudták volna mutatni a nyugtákat, hogy állampénzt fizettek ki az
itt ellenünk mûködõ rendõri besúgói szolgálataikért. A bécsi udvarnak ugyanis ilyen nyugták
voltak a kezében, például Bartallal szemben is, melyek Leuzendorfnak is a kezében voltak s
azt bizonyították, hogy Kossuth megbízottja, Pulszky, magyar állami pénzeket fizetett ki abécsi forradalom zsidó korifeusainak.
Milyen gyûlölettel büntették például a kommunisták a régi rendszer azon alkalmazottait,akik hajdani uraikat kiszolgálták! Mennyire nem számított elõttük, hogy az illetõk alattvalók
voltak, akik kénytelenek voltak engedelmeskedni, mert a maguk és családjuk megélhetése és
kenyere függött tõle! Ezzel szemben látjuk, hogy a jó osztrák már akkor is, mikor alig verték
le 48-at, tehát még lobognia kellett volna benne a magyarok elleni gyûlölet lángjának, nemcsak meg nem bünteti azt a Bartalt és Platthyt, aki Kossuth pénzeit a bécsi csõcseléknek továbbították, mint a 48-as magyar állam hivatalnokai, hanem még csak eljárást sem indít
ellenük, sõt egyenesen azt állapítja meg róluk, hogy „általánosan ismert becsületes, jellemes”
illetve „tiszteletreméltó” (!) férfiak, bár „passzivitásukért hibáztatni kell õket”. Hogy kormányukat, illetve kormányuknak egy egészen felforgató lelkiismeretlen tagját, még a rosszban
is kiszolgálták, azt õk csak „passzivitásnak” nevezik.
Annyira mentek az állítólagos „Kossuth-kutyák” iránti jóindulatukban ezek az osztrák
bizottságok, hogy például még azon Henszlmann Imre iránt is „bizonyos jóindulatot” tanúsítottak, aki Pulszky ajánlatára lett Bécsben magyar minisztériumi fogalmazó (ilyen német
névvel!) és akirõl azt a véleményt nyilvánítja a bizottság felvett jegyzõkönyve, hogy „határozott jellemû, de igen gyanús egyéniség”. Igaz, hogy asztalfiókjában még a hírhedt Neuwirthtõl is találtak levelet, mégpedig olyan levelet, melyben pénzt kér tõle (!), de a bizottság
efelett is „szemet hunyt” (Károlyi, I., 484. o.). S bár azt is megállapították, hogy a bécsi forradalom idején, miközben Windischgrätz seregei körülzárták a várost, idejét a Szent István
dóm tornyában a csapatmozdulatok megfigyelésével töltötte, mégis, mivel archeológus isvolt egyúttal, még azt az együgyû mentségét is jóindulatú humorral fogadták, hogy – a hadmozdulatok idején! – csupán archeológiai megfigyelések céljából tartózkodott a toronyban.
Ismét csak a gyûlölet bámulatos hiányát bizonyítja az is, hogy Batthyány kihallgatása
után „a törvényszéki teremben Batthyány aláírása alá a következõ záradékot iktatta a törvényszék: „A jegyzõkönyv azzal a megjegyzéssel záratik le, hogy gróf Batthyány minden kihallgatás alatt, dacára a nagyfokú kedélyizgatottságnak, teljesen megfelelõ és tiszteletreméltó
magatartást tanúsított”. Ez alá a megjegyzés alá írták aztán oda a nevüket rangjuk szerinti
sorrendben a törvényszék tagjai, legvégül pedig Leuzendorf kapitány, mint quatörzsauditor[fõelõadó]”.

373

Kétségtelen tehát, hogy nemcsak az esetleg megvesztegetett Leuzendorf, hanem az egész
törvényszék is nemcsak tárgyilagos, hanem Batthyány iránt egyenesen jóakaratú volt.
A vizsgálat befejezése után a vizsgálóbíró egy hosszú elaborátumot [értekezést] terjesztett a törvényszék elé, melyben – mivel mint láttuk, az akkori katonai törvényszékek valóságos modern esküdtszékek voltak egészen törvényszerû, tehát jogilag nem képzett tagokkal is– kifejtette a vonatkozó törvényeket és jogi szabályokat, elõterjesztette a vádat, aztán a vádlott
védelmét, tehát mindazt, ami a vádlott mellett szólt és végül a pro és kontra okok mérlegelése
után véleményt mondott, büntetést vagy felmentést ajánlott. A hadbíró ezen elaborátumát
hívták „votum informativum”-nak [szakvéleménynek], s miután ezt felolvasták a bíróság tagjai elõtt, döntött a törvényszék a vádlott sorsáról.
Károlyi Árpád megállapítja (I., 513. o.), hogy „nem valószínû, hogy osztrák hadbíró valaha is oly terjedelmes és oly részletezõ votum informativumot készített valami perben, mint
Leuzendorf Batthyány ügyében”.
Más szóval ez ismét csak azt jelenti, hogy talán még egy perben sem volt az osztrák bíróság olyan lelkiismeretes és alapos, mint akkor, mikor Batthyányt halálra ítélte. Ez is ugyancsak bizonyítja, hogy nem tessék-lássék eljárás, nem szemfényvesztés volt ez a per, hanem
komoly igazságkeresés.
Mielõtt a törvényszék megkezdte mûködését, Batthyányt elébe vezették. Az elnök megkérdezte tõle, nincs-e valami kifogása a törvényszék valamelyik tagja ellen? Nem tartja-e valamelyiket személyével szemben elfogultnak. Ha Batthyány igenlõleg válaszolt volna, az
illetõ bírót kicserélték volna. Mivel a vádlott tagadólag válaszolt, a bírák letették az esküt,
hogy egyedül csak az igazságot fogják keresni, mégpedig ott Batthyány jelenlétében. Ez isszép vonás és bizonyos demokratikus jellege van, mert a vádlott emberi megbecsülésére vall.
Világos ugyanis, hogy ez nemcsak azért történt, mert a vádlott fõnemes volt, hanem az osztrák katonai bíráskodás általános dicséretét jelenti, mert bárki esetében így kellett eljárniuk.
A votum informativum a Batthyány ellen felhozott 12 vádpont közül hármat elejtett,mert ezekre vonatkozólag a vádlott védekezését elfogadhatónak találta. De abban a kilenc
vádpontban is, melyben a bûnösséget megállapította, „bõven és pártatlanul” (Károlyi, I., 516.
o.), „elismerésreméltó bõséggel és tárgyilagossággal” (I., 517. o.) és „tiszteletreméltó tárgyilagossággal” (I., 516. o.), „bõven” (I., 521. o.), „tiszteletreméltó bõséggel és tárgyilagossággal” (I., 521. o.), „bõven és hûségesen” (I., 523. o.) elsorolta azt is, amit Batthyány a maga
mentségére felhozott és általában mindazt, amit mentségére egyáltalán fel lehetett hozni.
Károlyi ezt a végsõ ítéletet mondja ki (I., 525. o.): „Elõírás szerint kötelessége volt a hadbírónak a célból, hogy a törvényszék tagjai igazságos ítéletet hozhassanak, amelyek a vádlottmentesítésére az egész per folyamán általában felmerültek. Ezt a kötelességét Leuzendorf,
mondhatjuk a lehetõ legnagyobb mértékben teljesíté Batthyány javára. Bõven elsorolta részletesen és szó szerint mindazt a kedvezõt, amit a vádlottról Récsey, Eötvös, Zsedényi, Wodianer,
Hugó Albert, Esterházy, Wessenberg és Erdõdy Sándor kihallgatásuk alatt elõadtak, különös
súlyt fektetve a konzervatív Zsedényi, herceg Esterházy és báró Wessenberg kedvezõ nyilatkozataira. Sõt még azt a kevés jót is kiböngészte Leuzendorf Wallis vallomásából, ami ebben Batthyány és Kossuth viszonyára vonatkozólag az elõbbire kedvezõnek mutatkozott. Tárgyilagosan
igyekezett azután e vallomások és Batthyány kihallgatásai alapján a különbséget a miniszterelnök
és Kossuth között hallgatói elõtt kiemelni. Leuzendorf – fejezi be a hadbíró vótumának [véleményének] ismertetését Károlyi Árpád – valóban lelkiismeretes védõnek bizonyult”.
Leuzendorf vótuma minden Batthyány iránti feltûnõ jóindulata ellenére (s annak ellenére, hogy minden valószínûség szerint meg volt vesztegetve) Batthyány bûnösségét állapítjameg és kötél általi halált indítványozott, melyet a törvényszék el is fogadott, mégpedig egyhangúlag.
Ezek a katonai törvényszékek 13 tagból álltak, s ha alacsonyabb rangú egyén felett ítélkeztek, az elnök kapitány volt, a tagok pedig 2 tisztbõl és 10 altisztbõl, illetve közlegénybõl

374

álltak. Magasabb rangú vádlott esetében, tehát Batthyány perében is, vezérõrnagy volt az elnök, a tagok közt pedig két ezredes, két alezredes, két õrnagy, két kapitány, egy fõhadnagy egy
hadnagy és két õrmester volt. Károlyi Árpád tiszteletbõl közli a nevüket (I., 528. o., jegyzet),mert „a tõlük telhetõ, tiszteletreméltó igazságos jóakaratnak egyhangúlag kifejezést adtak”.
Megint csak bizonyítéka ez annak, mennyire nem igaz az, hogy a csász. kir. hadseregben(akkor is, mikor tulajdonképpen még nem volt csász. és kir., hanem csak császári hadsereg)gyûlölték a magyart. Láthatjuk, mennyire nem gyûlölték még a szabadságharcos magyart se,s még rögtön a harc leverése után se. De az a nagy tisztelet, melyet e hadsereg törvényszéke
irányában a kálvinista magyar történetíró annyira hangsúlyoz, egyúttal nem annak bizonyítéka-e, hogy Batthyány a törvények szerint megérdemelte a halált? Ezek a Károlyi Árpádtól
annyira tisztelt bírák ugyanis kötélre ítélték Batthyányt, s ha nem érdemelte volna meg, hogy
lehet bíráit jóakaratukért annyira magasztalni, mint Károlyi Árpád teszi? Pedig ezek az
annyira tiszteletreméltónak talált bírák szinte mind jellegzetes osztrákok voltak: németek, deelég szép számmal olasz is keveredett közibük: Pöck volt a vezérõrnagy-elnök, Tauber ésColo az ezredesek, Mandor és Angelmayer az alezredesek, Frankenbusch és Hilsberger az õrnagyok, Luftner és Battonei a századosok, Kailer a fõhadnagy, Marioni a hadnagy és Plank
és Sartori az õrmesterek. Magyar származású tehát egy sem volt köztük. A magyarok ekkor –sajnos – Kossuth seregében voltak.
Már a vótum informativum is hangsúlyozza, hogy „igen sok enyhítõ körülmény szól avádlott mellett, de ez nem az ítélet körébe, hanem a kegyelem fórumára tartozik. A törvényszéknek csak ítélni kötelessége”. Valóban ez az igazság elméletben. Hogy az elméletet Batthyányra alkalmazva is halált kívánt az igazság s ezt csak kegyelembõl lehetett volna
enyhébb büntetésre változtatni, azt ugyancsak bizonyítja az, hogy még a megvesztegetett
Leuzendorf sem mert mást indítványozni és hogy a „tiszteletreméltónak” és „jóakaratúnak”
mondott törvényszék is egyhangúlag mondta ki a halált.
A kegyelmet azonban megérdemelte volna a vádlott Leuzendorf vótum informativuma
szerint.
Hogy ez a megállapítás a tárgyilagos igazsággal is egyezett-e, azt elsõ pillanatra nem
mondhatjuk ki, mert Leuzendorf megvesztegetett ember volt, az ilyen ember véleménye
azonban nem sokat számít. Már nagyobb érv, hogy véleményét a törvényszék is elfogadta,
mégpedig szintén egyhangúlag. Hogy azonban a magyar történetíró emiatt annyira meg van
hatva, azt mutatja, hogy ezt is inkább a bírák jóindulata, mint a tárgyilagos igazság kívánta.
Azokat a mentõ körülményeket ugyanis, melyek Batthyány mellett szóltak, bõségesen ellensúlyozta az, hogy 48-ban õ volt a miniszterelnök, tehát az egész mozgalom feje, s kit büntessenek meg miatta, ha még õt sem?
Ne feledjük, hogy a Batthyány-per volt az igazságszolgáltatás kezdete. Az igazságszolgáltatást azonban nem szokták kegyelmezéssel kezdeni. Azt pedig, hogy Batthyány lélekben
hamarosan elvált a mozgalomtól, bõven ellensúlyozza az, hogy viszont a reformkorban,
mikor ezt a mozgalmat elõkészítették, Batthyány játszotta talán a legellenszenvesebb és legkihívóbb szerepet s ezt arisztokrata létére játszotta. Láttuk, hogy sokan Kossuthtal való szembeszegülését azzal magyarázták, hogy Kossuth háttérbe szorította, s ezért – tehát hiúságból –lett ellensége.
A Batthyányért szinte élõ-haló Leuzendorf a kötél általi halált kérõ vótum informatívumával egy idõben mindjárt a kegyelmi kérvényt is megszerkesztette, melyben „nemcsak hangjának melegsége, elõadásának sokszor költõinek mondható szárnyalása lepi meg sokszor
kellemesen az olvasót (az olvasón Károlyi természetesen 48-as érzelmû olvasót ért), hanem akegyelmezés céljára egymás után felhozott okok súlya, amely a vádak értékét szinte agyonnyomja. Ilyen hangú és tartalmú kegyelmi ajánlatot tán nem mert volna tenni az a pályája elsõ felén álló kis hadbíró, akinek tárgyilagos és humánus javaslatait ebben a perben két ízben
is visszavetette már a felsõbb hatóság (láttuk, hogy megvolt rá az oka, hogy visszavesse), ha375

nem kapott volna bár burkolt, de érthetõ biztatást arról, hogy illetékes felsõbb helyen kegyelmezni akarnak”. (Károlyi Árpád mûvében nem veszi tudomásul Leuzendorf megvesztegetett
voltát, noha megemlíti az emellett szóló bizonyítékokat s ezeket egy szóval sem cáfolja. Ha
azonban ezt a megvesztegetettséget tudomásul vesszük, akkor már Leuzendorf érvei ugyancsak sokat vesztenek erejükbõl az olvasó elõtt. Károlyi tehát a hazafiság kedvéért e tekintetben is elhagyja a tárgyilagosságot.)„Ritkán fordul elõ bûneset – írja Károlyi Árpád –, ahol a lelkiismeretes bíróban és igazságos emberben (de hátha Leuzendorf nem annyira lelkiismeretes és igazságos ember, mint
inkább megvesztegetett bíró volt?) a kegyelmezés érzete oly hatalmasan szólalna meg a rideg
joggal szemben, mint Batthyány esetében.” Leuzendorf kegyelmi kérvényében, melyet a törvényszék nevében akart benyújtani, felhozza többek közt azt is, hogy õ indítványozta a magyar rebellis országgyûlésen, hogy Windischgrätzhez békét kérõ küldöttséget menesszenek,
sõt Bicskén még arra is ajánlatot tett, hogy Windischgrätz megbízásából még Debrecenbe is
hajlandó elmenni és ott titkon az õ szándékai szerint fejteni ki mûködést. (Ez bizony 48-as
szempontból nem valami dicsõséges dolog, s ezért azok, akik Batthyányból 48 vértanúját csinálták, ezt el is titkolták a nemzet közvéleménye elõl.)Leuzendorf azonban természetesen nem a maga, hanem a törvényszék nevében akarta
felterjeszteni a kegyelmi kérvényt s ezért még az ítéletlevél aláírása napján, augusztus 30-án
felolvasta a törvényszék elõtt. Noha ez a kegyelmi kérvény is olyan volt, hogy Károlyi Árpád
szerint (I., 534. o.) „ritka bátorság” kellett a megírásához, tehát a törvényszék tagjaitól is ahhoz, hogy aláírják, „az emberséges elnök”, Pöck vezérõrnagy teljesen a magáévá tette, a javaslat meleg hangja, alapos megokolása a haditörvényszék tagjait is meggyõzte, sõtmeghatotta, hogy egytõl egyig nemcsak kivétel nélkül elfogadták, hanem „a legmelegebben
kértek kegyelmet az elítélt számára”. „Tisztesség adassék emléküknek!” – teszi hozzá Károlyi. (I., 535. o.)
Ezek az osztrák tisztek tehát úgy gyûlölték a magyarokat még akkor is, mikor fellázadtak, hogy bosszút lihegés helyett meleg hangú kérvényeket írtak alá érdekükben, a kedvükért
szembeszálltak a hatalommal és katonai karrierjüket kockáztatták miattuk. Láttuk ugyanis,
hogy Károlyi Árpád szerint ennek a kérvénynek az aláírásához bátorságra volt szükség. Hiszen még azt hihették róluk, hogy õk is a lázadó magyarokkal rokonszenveznek. (Tudjuk,
hogy 48 nemcsak magyar nemzeti mozgalom volt, hanem nemzetközi jellegû forradalom is,amelyet különösen a középosztály egy része akkor egész Európában osztott.)A buzgó Leuzendorf még aznap, augusztus 30-án, az ítélettel együtt ezt a kegyelmi kérvényt is felküldte Bécsbe a katonai fõtörvényszékhez, ahol a jólelkû osztrákok emiatt Batthyány ügyét újra vizsgálat alá vették. „Leuzendorf reménye és optimizmusa nem volt
alaptalan” – írja Károlyi. Valóban joggal lehetett rá számítani, hogy a feljebbviteli hatóság tekintetbe veszi az alsóbb bíróság mindenegyes tagjától elfogadott, sõt melegen pártolt kegyelmi kérvényt, sõt a bírói gyakorlatban az ilyesmi hasonló esetben szinte kötelezõ is, hacsak„valami idegen kéz erõszakosan” bele nem nyúl a dologba.
„Ez a sötét, rendkívüli hatalom” Haynau volt, vagyis egy nem osztrák és nem is osztrák
szellemû ember. De még õt is menti idegbetegsége. Eljárása ugyanis annyira ellenkezett a bécsi szellemmel, hogy egész abnormitására és a nála ilyenkor szokásos dühöngésre szükség
volt, hogy akaratát meg tudja valósítani.
Haynaun ekkor azért tört ki dühroham, mert a honvédsereg, melyet õ vert meg, ugyanakkor tette le a fegyvert csak azért is nem a saját királya és Haynau császári ura elõtt, hanem
Haynau gyûlölt vetélytársa, az orosz seregek fõparancsnoka elõtt, aki eddig még csak ütközetbe se bocsátkozott a honvédséggel. Ez nemcsak Haynau hiúságát bántotta, hanem igazságérzetét is és – mégpedig teljes joggal – újabb bizonyítékát látta benne annak, hogy a lázadók
nem javultak meg, nem látták be bûnüket, hanem még most is dacolnak s még most is megszégyeníteni akarják azt, akinek az engedelmességet bûnösen megtagadták. Ezt a szellemet376

meg kell törni, ezt a lázadó gõgöt meg kell alázni, itt feltétlenül szükséges a példaadó szigor.
S vajon ki meri azt állítani, hogy Haynaunak ebben nem volt igaza?
„A magyarok 300 év óta mindig rebellisek voltak” – írta ekkor Haynau volt fõnökének,Radeczkynek. – Csaknem minden Habsburg királyuk alatt forradalmat csináltak. Én a rend
embere vagyok és nyugodt lelkiismerettel lövetek százakat fõbe, mert szilárd meggyõzõdésem, hogy ez az egyetlen eszköz minden jövendõ forradalom elejét vevésének.”„Adósa vagyok ezzel a példaadással a világnak – írja barátjának, Schönhals tábornoknak
is. – Persze a hírlapok és különösen a kedves angolok ellenem fognak ugyan mind zúdulni,de én kötelességemet teljesítem és nyugodt lelkiismerettel fogok aludni.” (1849. augusztus
24.) Persze ez sem volt igaz. Haynau sokkal lágyabb szívû volt, mint erõsködött. Nem lövetett fõbe százakat és éppen nem aludt nyugodtan még így sem. Az elsõ napokban azonban
nagyon erõsködött a kíméletlenség mellett.
Ekkor azonban, dicsõsége és sikerei tetõpontján, s mikor még nem csillapult le lelkében
az a nagy izgalom, melyet a hadi helyzet addigi nagy veszélye, s mint láttuk, vakmerõen
gyors elõnyomulása s ezzel az a nagy kockázat, melynek seregét ezáltal kitette, okozott, idegessége a végül sikerrel legyõzöttek ellenében ekkor még erõsen megnyilvánult. Mivel õ volta monarchia megmentõje, egyelõre senki, még az udvar sem szállhatott vele szembe hálátlanság nélkül, a Habsburgok pedig sohasem voltak hálátlanok. Nem vehették el tõle most rögtön
azt a teljhatalmat, melyet a veszély idején megkapott. Pedig Ferenc József már csak az orosz
szövetségesekre való tekintettel is (azok ugyanis azért, mert a lázadók õelõttük tették le a
fegyvert, kegyelmet ígértek nekik) nem akart rögtön büntetni, egyelõre várni akart a halálosítéletekkel. Haynaut azonban ekkor még õ is csak úgy merte erre kérni, hogy kedveskedõ és
magasztaló levelet írt s egyúttal a Szent István-rend nagykeresztjét is megküldte neki.
Mivel a katonai vezetõk elleni büntetõhadjáratával emiatt Haynaunak várnia kellett, annál nagyobb hévvel vetette magát egyelõre a polgári rendû lázadókra. Már augusztus 29-én,
amint Aradról Pestre tartott, kiadott egy rendeletet, hogy a magyar miniszterelnök ellen kimondandó ítélet felülvizsgálatra elébe, mint Magyar- és Erdélyország katonai teljhatalmú parancsnoka elé terjesztendõ, nem pedig a felsõbb katonai törvényszék elé. El kell ismernünk,
hogy ez a rendelkezés is jogos volt.
Legfeljebb azon az alapon lehetett volna kifogást tenni rendelkezése ellen, hogy a fogoly
akkor nem Magyarország, hanem Ausztria területén tartózkodott s ezért elsõ fokon is osztrák
katonai bíróság ítélt felette osztrák területen. Ez érvelés ellen azonban Haynau joggal felhozhatta volna, hogy a foglyokat egyedül csak azért szállították Ausztriába, mert a magyar fõváros a honvédek kezére került. Akkor még egyébként sem volt Magyarországnak teljhatalmú
katonai parancsnoka, ma pedig az õ. Olyan dühös, ideges, lázas hangulatban volt ekkor, hogy
kiadott rendeletével egyidejûleg „vágtató futár vitte sürgönyét a hadügyminisztériumhoz
Bécsbe (nehogy a felsõbb törvényszék kegyelmezése megelõzze), melyben Batthyány kiadatását és periratait kategorice [kategorikusan] követelte”. (Károlyi, I., 543. o.) Leuzendorf isígy fejezi ki magát önéletrajzában: „Teljes erõvel és vehemenciával követelte”. (Károlyi,
ugyanott)Haynau e követelésében már precedensre is hivatkozhatott. Batthyányt s társait ugyanis
egyszer már kiadták neki. Ezért aztán a közös hadügyminisztérium, noha természetesen nem
volt ínyére a dolog, hiszen megszégyenítés volt részére, mert másképp intézkedett már és
már rábízta a felsõbb katonai törvényszékre az ítélet felülbírálását, nem mert vagy nem tartotta célszerûnek dacolni a vad és éppen diadalai tetõpontján álló magyarországi fõparancsnokkal s már szeptember 3-án tudatta a feljebbviteli katonai törvényszékkel, hogy elõbbi
rendelkezése „az idõközben megváltozott körülmények között visszavonatik” s az ítélet jóváhagyása végett az összes irat báró Haynau Gyula fõparancsnok elé terjesztendõ.
Jellemzõ Haynau izgatott, sõt dühöngõ lelkiállapotára, hogy akarata érvényesítésére még
Kempelen altábornagyot, a pesti katonai kerület fõnökét is mozgósította. Mikor Batthyány

377

már kezei között volt, még akkor is annyira bántotta, hogy hatásköre alól ki akarták vonni,
hogy Leuzendorfot felrendelte Pestre és emiatt felelõsségre vonta. Mikor ez „bátran” (Károlyi) neki is megmondta, hogy az Olmützben elítélt fogoly nem tartozhat a magyar katonai
parancsnok hatáskörébe (Haynau joggal válaszolhatta volna, hogy éppen ellenkezõleg: a magyar fogoly nem tartozhat az olmützi törvényszék elé), Leuzendorfot „keményen leszidta”,sõt „megszégyenítõ fogságra akarta vettetni”. (Károlyi, I., 544. o.)
Haynau ugyanazon futár útján, akivel Batthyány kiadatását kérte, magához a császárhoz
is küldött egy felterjesztést, melyben „keservesen panaszkodik”, hogy õt jogai gyakorlásában
és a forradalom embereinek érdemük szerinti megbüntetésében s így a baj gyökeres kiirtásában akadályozzák. A császár a minisztertanács elé terjesztette a panaszt s ennek most „azuralkodó árnyékában megjött a bátorsága Haynau kívánságával egyenest szembeszállni smost még úgy határozott, hogy „semmiféle halálos ítélet nem hajtható végre, ha az elõzõleg
be nem lõn jelentve és itt a minisztertanácsban jóváhagyást nem nyert”, de – tették hozzá
enyhítõ flastromként [orvosságként] – a börtönbüntetések felõl Haynau magától rendelkezhetik”.
Haynau azonban nem egyezett bele fõhadparancsnoki teljhatalmának ilyetén korlátozásába. Nem is csodálkozhatunk rajta, hiszen még Károlyi szerint is „a látszat, a jog és az illetékesség látszata õmellette szólt” (I., 549. o.). De hogy csak a jog „látszata” szólt mellette, azt
is csak hazafias kötelességbõl mondja Károlyi, mert hiszen maga is egész sereg rendeletet ésparagrafust sorol fel, melyek Haynaut ezzel a joggal tényleg felruházzák.
A végeredmény tehát az lett, hogy a császár nem vehette vissza Haynautól azt a teljhatalmat, melyet neki már megadott, s különösen nem tehette ezt éppen akkor, mikor Haynau feladatát oly sikeresen teljesítette és a császárnak oly nagy szolgálatokat tett. Hála helyett nem
válaszolhatott neki megszégyenítéssel. A dolgot legfeljebb úgy lehetett volna elintézni, ha
Haynaut felmentik fõparancsnoki állásából s helyette más parancsnokot neveznek ki, akit
már nem ruháznak fel a Haynauéhoz hasonló teljhatalommal. Ez Haynaura még megszégyenítõbb, Ferenc József részérõl pedig még nagyobb hálátlanság lett volna. Így aztán az ügy újra a minisztertanács elé került s ez most már Haynau kívánságának megfelelõen döntött.
Károlyi Árpád nagyon csodálkozik, hogy a minisztertanácsnak elõbb éppen az ellenkezõ
értelemben megfogalmazott jegyzõkönyvét éppen az a Schmerling javította ki, aki „az 1848-as
frankfurti központi kormány nagyra becsült miniszterelnöke volt, késõbb politikai szereplésével az osztrák centralista óliberálisok bálványává küzdötte fel magát, akire e rossz politikus, detiszteletreméltó férfiak csaknem áhítattal tekintettek fel. Akirõl a legtiszteletreméltóbb és mocsoktalan jellemû emberek egyike, az osztrák historikus Arneth oly szép életrajzot írt és
akit... szomszédainknál az igazság és igazságosság példaképének tartottak”. „Ilyen férfiúnál
fel szabad hát tenni – írja Károlyi –, hogy csak nagy lelki tusák után izzadta ki magából azt akorrektúrát.”
Károlyi azonban ennek ellenére kénytelen megállapítani, hogy mégse így volt. Schmerlingben „nyoma sincs a lelki tusának”, még Károlyi szerint se, s ebbõl a mi hazafiaink is beláthatnák, hogy talán mégsem volt annyira vérlázító igazságtalanság a Batthyányra kiszabottosztrák büntetés.
Annál jobban meg lehetünk azonban elégedve magával a fiatal császárral, Ferenc Józseffel, akiben az a lelki tusa, mely Schmerlingbõl, az igazságosság megtestesülésébõl hiányzott,
Károlyi szerint „bizonyosan” megvolt. Ferenc József azt a kijavított minisztertanácsi jegyzõkönyvet, mely Batthyány halálos ítéletének felülvizsgálatát Haynaura bízta, „két álló hétig”habozott aláírni. (Károlyi, I., 553. o.)
Látjuk tehát, hogy Batthyánynak csak azért kellett meghalnia, mert sorsa egy nem osztrák embertõl függött, de a helyzet olyan volt, hogy ügye intézését akkor lehetetlen volt ennek
az embernek kezébõl kivenni. Látni fogjuk azonban, hogy ez az osztrák szolgálatban állónem osztrák ember se követett el Batthyánnyal szemben igazságtalanságot. A „bûne” csak az
volt, hogy csak igazságos volt, de nem volt egyúttal kegyelmes is. De maga a császár és oszt-

378

rákjai még most is kegyelmesek voltak, nemcsak igazságosak, s mindent megpróbáltak, hogy
Batthyány élvezhesse is az õ kegyelmességüket. Nem tõlük függött, hogy ez esetben nem
tudták érvényesíteni jó szívüket.
Batthyányt és társait tehát újra hazaszállították. Útközben „a gyõri társadalom nagy vendégszeretettel fogadta és vigasztalta a szegény rabokat. A város legelõkelõbb hölgyei szolgáltak fel nekik”.
Mivel hazafias közvéleményünk erre magától nem nagyon hajlamos, figyelmeztetnem
kell, hogy ez egyúttal a kísérõ katonaság, illetve tisztjei nemes jellemét és magyar-, sõt 48-asgyûlölettõl való mentességét is újra bizonyítja, mert hiszen a gyõri hölgyek hazafias szolgálata nem történhetett volna meg, ha õk meg nem engedték volna. Vajon tehettek volna-e a magyar „elõkelõ hölgyek” ilyen szolgálatot például azoknak a magyar minisztereknek, akiket
1945-ben kommunistáink kaptak Németországból vissza megbüntetésre, s akiknek, épp úgy
mint Batthyánynak, a felakasztás lett a sorsuk. Annyira tudta mindenki, hogy nem, hogy még
csak eszébe sem jutott senkinek ilyesmi, vagy ha igen, akkor bátorsága semmiképpen sem
volt senkinek, hogy ami eszébe jutott, annak végrehajtását meg is kísérelje. Pedig volt akkor
is éppen elég nyilas érzelmû „honleány” Magyarországon.
De hogy ez 1849-ben Gyõrben Batthyánnyal és társaival megtörténhetett, az egész „elnyomó” osztrák rendszer türelmét és zsarnoki hajlamtól való teljes mentességét is bizonyítja.
Láthatjuk belõle, hogy az országban még közvetlenül Világos után se gyakoroltak terrort még
Haynau hatóságai se, mert akkor szó sem lehetett volna arról, hogy a gyõri hölgyek ilyen
nyíltan színt mertek volna vallani az ugyanakkor vérbefojtott forradalmi nemzeti szellem
mellett. Batthyány és társai nemcsak magyarok, hanem forradalmárok is voltak, nemcsak azállítólagos elnyomás, hanem törvényes királyuk ellen is fellázadtak, s lám, mégis meg lehetett õket nyilvánosan vendégelni még Haynau diadalai tetõpontján 1849 augusztusának végénés szeptemberének elején is.
Mikor az én 1945-ben az oroszoktól meggyilkolt plébános bátyám meggyalázott holttestét a meggyilkolása után harmadnapra sírba tette a Somogy megyei Inkén a nõvérem és aszolgálója, a nép még akkor is olyan rémült volt, hogy még vizespoharat, melybõl a vértõl lemossák, sem mertek adni nekik a falu asszonyai. Attól rettegtek ugyanis, hogy még ezt is bûnükül rója majd fel az õket „felszabadító” ellenség. Ennek ellenére is felszabadítóknak kellettõket nevezni és neveztük is õket még utána évtizedek múlva is.
Batthyány még ekkor is nem egy tanújelét tapasztalhatta az osztrákok jóakaratának. Mihelyt a foglyok Pestre szállításáról szóló parancs Olmützbe megérkezett, Leuzendorf „azonnal diszkréten tudatta ezt Batthyánnyal, hogy errõl a grófnõt értesíthesse”. Tehát nem is
Leuzendorf értesítette róla, hanem maga a fogoly. És Leuzendorf, a törvény képviselõje és
vádló nemcsak tudta, hogy a fogoly a törvény ellenére rendszeres érintkezésben van a feleségével, hanem még õ szólítja fel, hogy ezt a törvényben tiltott dolgot gyakorolja.
Így aztán felesége Batthyányt már várta Pozsonyban s a hatóságok most sem azon háborodtak fel, hogy ezt az asszony megtudta, és nem az után nyomoztak, hogy honnan tudta
meg, hanem még azt is megengedték neki, hogy három gyermekével együtt egy fél órára
még a hajóra is felszállhasson. Jellemzõ azonban, hogy Károlyi Árpád ezt nem úgy közli velünk, mint „az osztrák” elismerésre méltó jóakaratának jelét, hanem botránkozva azon, hogy
ezt csak „nagy nehezen, háziorvosa energikus fáradozására” engedték meg. Úgy látszik, hogyszerinte erre az asszonyt az osztrák katonai hatóságoknak kellett volna egyenesen felkérni.
(Pedig hát tulajdonképpen ez is történt, mert hiszen láttuk, hogy Leuzendorf Batthyányhoz
küldött értesítése valójában ezzel volt egyenlõ).
Mikor a hajó megérkezett Pestre és a foglyokat elhelyezték az Újépületben, Batthyány„egy elég tágas szobába” került, „mely egy konyhafélén át összeköttetésben állott hûségesbarátja és fogolytársa, gróf Károlyi István szobájával”. Feleségének itt is „szabad volt naponként (!) meglátogatni õt gyermekeivel együtt”.

379

Tudjuk, hogy Haynau ráírta az olmützi haditörvényszék halálos ítéletére, hogy „kihirdetendõ és végrehajtandó” és herceg Lichtenstein Ferenc, Pesten székelõ altábornagynak szigorúan meghagyta, hogy az ítélet végrehajtásának október 6-án, Latour meggyilkoltatásánakelsõ évfordulóján kell megtörténnie.
Október 5-én reggel felolvasták Batthyány elõtt az ítéletet, a hadbíró kettétörte elõtte a
szimbolikus fehér pálcát és a borzalmas csöndbe tompán és szaggatottan búgott bele a dobok
pergése annak jeléül, hogy már egyedül csak Istennél van a kegyelem.
Batthyányné kétségbeesésében Leuzendorfot kereste, de az elbújt elõle, hogy ne kelljen
látnia szíve fájdalmát s ne legyen vele kénytelen személyesen közölni, hogy nem segíthet rajta.
Aztán Kempelen altábornagytól kért kihallgatást, de az is bocsánatot kért, hogy teljességgel
nem fogadhatja. Aztán Haynau helyettesét, az „emberséges és humánus” (látjuk tehát, hogy
megint mindenki ilyen volt az egyetlen Haynaut kivéve) Lichtenstein herceget kereste fel, deaz is eltûnt elõle. Mindnyájan ennyire sajnálták, hogy nem segíthettek rajta. „Még a szigorú,szolgálati ügyeken a kíméletlenségig kemény Kempelen is ezt írta október 5-én naplójába: A
nap kínos benyomásai üldöztek s a legsötétebb hangulatba ejtettek. A fölöttem állók rendeletét
teljesítenem kellett és nem volt hatalmam valami változtatást tenni.” (Károlyi, I., 564. o.)
Sajátságos, hogy a szegény Latourt, akinek gyilkosait az a 48 bujtotta fel és fizette,
melynek Batthyány volt a fõ képviselõje és egyik fõ okozója is, sem az „emberséges és humánus Lichtenstein, sem Leuzendorf, sõt még a kemény és szigorú Kempelen altábornagy
sem sajnálta. Az õ halálát egyik sem akarta megbosszulni. Mindegyik csak Batthyányt és feleségét sajnálta. Pedig hát ezek az urak mind osztrákok voltak. Nem értem tehát, miért beszélünk mi mégis az udvar és általában Bécs magyargyûlöletérõl és miért adjuk mi az õ szájukbaállandóan a „Kossuth-kutya” szót? „Kutyát nem szokott az ember ennyire sajnálni.”
Tudvalevõ s mi is említettük már, hogy Batthyány felesége tõrt csempészett be férje börtönébe. (Ez a tõrbecsempészés is bizonyítja, mennyire nem lett volna szabad megengedni,
hogy felesége rendszeresen bejárjon a fogolyhoz s mennyire nem kegyetlenség, hanem szükségszerûség lett volna, ha ezeket a látogatásokat nem engedélyezték volna. De bizonyítja ez a
tõr azt is, mennyire nem állt a Batthyány-házaspár keresztény alapon.) Ezzel a tõrrel Batthyány
a kivégzése elõtti éjszaka folyamán elvágta a nyakát és emiatt Kempelen, aki Haynau szigorú
parancsa miatt nem merte elhalasztani a kivégzést, a kötél általi halált golyó általira változtatta. (Az emberségesség azt kívánta, hogy a siralomházban már felkereshesse férjét a feleség és
apját a gyermek, ámde ekkor se lehetett volna megengedni, hogy teljesen magukra maradjanak és szemtanú nélkül beszélgessenek.)
Haynau, aki ekkor Bécsben volt, vénasszonyos gyöngeséggel, katonához nem illõ hitvány ellágyulással vádolta meg altábornagy alantasát, de Kempelent naplójának november 3-i
bejegyzése szerint megnyugtatta az, hogy arra már értesült róla, hogy az udvar Haynauévalszemben az õ eljárását helyeselte. (Károlyi, I., 573. o.)

Törvényes volt-e Batthyány kivégzése?
Károlyi hosszú külföldi lapszemlét közöl annak bizonyítására, hogy a külföld, sõt még
az osztrákok is mennyire elítélték Batthyány kivégzését, sõt mennyire felháborodtak rajta. Ez
igazán nem érv amellett, hogy a kivégzés igazságtalan, tehát tulajdonképpen gyilkosság volt,
noha még akkor is egyedül csak Haynaut nevezhetnénk miatta gyilkosnak. Ferenc Józsefet
már semmiképpen se tehetnénk érte felelõssé, mert hiszen ha már teljhatalmat adott Magyarországon Haynaunak, akkor õ ebbe se avatkozhatott bele. A per aktáit, a Batthyány mellett
szóló mentõérveket ekkor még egyébként se ismerhette. Mikor õ Haynaunak a teljhatalmat
adta, akkor még nem is megtorlásról, hanem a veszedelmes, sõt szinte legyûrhetetlennek látszó lázadás leverésérõl volt szó.

380

A külföldi, sõt osztrák sajtó nagy felháborodása legfeljebb azt bizonyítja, hogy e lapok
szerkesztõségeiben mennyire nem ismerték a per anyagát. De egyébként is az Egyház, vagy
mondjuk talán így: a „klerikalizmus” vértanúit kivéve – a közvélemény mindig a gyengébb,
az üldözött fél mellett szokott megnyilatkozni. Hiszen emberi vonás, hogy még a bûnöst issajnáljuk akkor, mikor már bûnhõdik, vagy mikor már megbûnhõdött.
Hogy azonban a külföldi, sõt még az osztrák sajtónak is annyira fájt Batthyány halála,annak fõ oka az, amit mi hangsúlyozunk állandóan és a legjobban: hogy 48 elsõsorban nem
magyar hazafias, hanem egy nemzetközi jellegû forradalmi mozgalom volt, erõsen egyházellenes irányzattal, mely száz évvel ezelõtti mozgalom volt, tehát sokban különbözött ugyan a
mai kommunista forradalomtól, de tekintélyrombolásban, gyûlöletszításban, egyházellenességben lényegileg azonos volt vele, a hírveréshez és a közvéleménynek a maga céljaira való
megdolgozásához éppen olyan jól értett, mint a mai kommunizmus. A sajtó és vele a közvélemény irányítása akkor teljesen a zsidóság kezében volt, az pedig természetesen az egyházellenes, forradalmi iránnyal érzett együtt akkor is épp úgy, mint ma, sõt akkor még sokkal
jobban, mint ma.
A „haladók” (ma is minden országban így hívja a kommunizmussal együttmûködõket abolsevik propaganda), akiket akkor szabadelvûeknek neveztek, a pap- és egyházellenesek,akiknek akkor még jobban kezükben volt a napi sajtó, az irodalom, a színház és vele a közvélemény, mint ma (pedig hát még ma is éppen eléggé kezükben van), Batthyánnyal éreztek
együtt. Részint, mert nem tudták, mennyire szakított már régebbi forradalmi elveivel, részint,
mert kivégzése azt a látszatot keltette, hogy végig az õ emberük maradt, s vértanúhalálát
nagyszerûen ki lehetett használni hangulatkeltésre, azaz propagandára. Viszont a konzervatívok és a klerikálisok, azaz a vallásilag is mûvelt öntudatos katolikusok ha esetleg sajnálták isBatthyányt (különösen azok, akik tudták, hogy élete végén már mennyire nem volt forradalmár), sohasem gondolták azt, hogy kivégzése igazságtalan volt.
Említettük, hogy 48 körül, sõt az egész XIX. században, különösen a mûvelt körökben, aközéposztályban és a városi lakosságban, tehát azok körében, akik a sajtót és a közszellemet
irányították, mennyire általános volt az egyházellenesség (ami mindig együtt jár a Habsburgellenességgel is). Ez akkor még sokkal jobban általános volt, mint ma. Kétségtelen, hogy
ezeket a szabadelvû köröket, mint mindenben, a Batthyány ügyben is, nem az igazság, hanem
a kortesszellem, a propaganda érdekelte, melyet a fanatizmus, a gyûlölet fûtött. Gyûlölték a
Habsburg-házat, mert a papság támogatója volt, a papságot, mert azt hitték, hogy az elmaradottság képviselõje, és mert szentül meg voltak róla gyõzõdve, hogy maga sem hiszi, amit
hirdet, hanem csak hatalmáért küzd és a vagyonához ragaszkodik.
Jól látható ez abból, hogy mikor e mesterséges hírverés ellensúlyozására a bécsi körök
szükségesnek tartották a közvéleményt a tárgyilagos igazságról felvilágosítani, az igazi tényállást ismertetõ közleményt „minden valamirevaló párizsi lap elutasítja”. (Károlyi, I., 586. o.)Pedig akkor Franciaország külpolitikailag meglehetõsen jó viszonyban volt Ausztriával.
A francia lapok közül egyedül csak az osztrák barátságáról ismert „Le Constitutionel” címû lap volt hajlandó közölni, de még ez is csak olyan bevezetõ sorok elébe fûzésével, melyek az osztrák kormányra vérig sértõk voltak. Pedig – s ez megint erõsen Bécs igaza mellett
szól – azt a helyreigazító cikket, melynek közlését a francia lapoktól kérték, az a Schmerlingírta, akinek jellemét, igazságosságát és mérsékeltségét az imént magasztala annyira Károlyi s
csak az imént állapította meg, hogy ez róla közismert dolog volt.
Lehetett-e igazságtalan Batthyány kivégzése, ha éppen ez a nagytekintélyû és mindenkitõl még külföldön is nagyrabecsült Schmerling nemcsak igazságosnak tartotta mindazt, ami
Batthyánnyal történt, hanem bitóra juttatóinak egy egész ellenséges világ ellenében is bátorsága volt védelmükre kelni és még egy mindenre képes propaganda-hadjárat piszkálódásainak is képes volt magát kitenni? Nagyon szilárd lábakon állhatott tehát ez az igazság azokszemében, akik titkaiba be voltak avatva.

381

Ma már ekkora fanatizmus és ilyen nagy egyoldalúság nem is lehetséges, illetve csak azállamtól hatalmi szóval irányított kommunista sajtóban lehetséges. Ma már az ellenkezõ véleményen levõ sajtó nem úgy szokta a vitákat elintézni, hogy az ellenvéleményt egyszerûen
nem hajlandó közölni, hanem úgy, hogy közli, de megcáfolja. Aki az ellenvéleményre csak
piszkálódással és felháborodással felel, de olvasóival még azt sem meri közölni, hogy mi az,
amin felháborodik és ami miatt piszkálódik, nem tekinthetõ komoly ellenfélnek. Akinek igaza van, annak nem kell a dühtõl felrobbannia, ha az ellenfél érveit hallja és becsületbeli kötelességének tekintenie, hogy ne is foglalkozzék velük, hanem megengedheti magának azt afényûzést, hogy nyugodtan válaszoljon, a legbõvebben ismertesse az ellenfél érveit és észjárását, s helytelenségét a legnyugodtabb hangon és a legterjedelmesebben cáfolja meg.
Batthyány Lajos személyisége – eltekintve tragikus halálától és élete utolsó évében játszottnemes szerepétõl, mint minden más téves és túlzó irányzatot követõ egyéniségé – minden,
csak nem rokonszenves. A forradalmárok, kivált az arisztokrata származású forradalmárok(Mirabeau, Orléans-i Fülöp, a két (Irth Jánossá és Wölfiling Lipóttá vedlett) Habsburg fõherceg, sõt még Rudolf trónörökös is, Károlyi Gábor és Károlyi Mihály stb.) nem azért lettek
forradalmárok, mert nemes lelkûek voltak, s különbek a többi grófnál vagy fõhercegnél, hanem éppen ellenkezõleg.
Az igazi ok mindig az volt, hogy részint tehetségtelenségük, részint jellembeli fogyatékosságaik
miatt, vagy egyszerre mindkettõ miatt a meglevõ társadalmi rendben nem tudtak úgy érvényesülni, mint gõgjük, nagyravágyásuk, szereplési viszketegségük és hiúságuk miatt szerettek volna.
Nem véletlen, hogy Ferenc Józsefnek éppen az az egy Windischgrätz herceghez férjhez
ment unokája, Erzsébet fõhercegnõ (Rudolf trónörökös egyetlen leánya) lett az elsõ világháború után Bécsben „vörös fõhercegnõvé”, kommunistává, egy sofõr feleségévé, aki addig,
míg nagyapja élt és családja hatalma megvolt, olyan gõgõs volt, hogy mikor egy Potoczky
hercegnél rendezett házi ünnepségen Chotek Zsófia, aki „csak” grófnõbõl lett Ferenc Ferdinánd trónörökös felesége, beszédbe akart vele ereszkedni, hátat fordított neki s a körülötte levõknek hangosan ezt mondta: „Képzeljék csak: Kitüntetett legmagasabb megszólításával!”
Batthyány Lajos is úgy lett a magyar reformkori ellenzék fõrangú vezére, Kossuth tüntetõ
pártfogója s „csak azért is” és még százezer (más, megbízhatóbb forrás szerint 40.000) forintja
elköltése árán is nyeregbe segítõje és viselkedésével – mint annak idején láttuk – az udvarnak
és mágnástársainak botránkoztatója, aki feleségével egyetemben mindig nyíltan tüntetett ellenzékiségével és a törvényes hatalom és a tekintély nyilvános és tudatos megvetésével, mert gazdag volt, egyetlen, elkényeztetett gyerek és árva, aki apját, aki fegyelmezte és féken tartotta
volna, már kisgyerek korában elvesztette és akit horvát származású anyja, aki élvvágyó, „utazni, mulatni szeretõ, tékozló fiatalasszony” volt, „magára hagyott”. (Károlyi, I., 592. o.)Batthyány Lajos elõször katonai pályára lépett. Mint tiszt, „adósságcsináló” és a„jeunesse doré (az aranyifjúság) könnyelmû életét élõ” volt (Károlyi, I., 592. o.), tehát merõellentéte az Apponyi György és Jósika Samu-féle korrekt, fegyelmezett életû magyar mágnásoknak, de egyúttal természetesen „hazaáruló”, mert az egyházzal és Béccsel tartó. Mint
ilyen embernek, természetesen nem tetszett neki a katonai fegyelem és lekötöttség, hamarosan otthagyta a katonaságot s „vígan mulatozó fiatal nagybirtokos” lett (Károlyi kifejezései).
Batthyány jellemének fõ sajátossága kivétel nélkül mindenki szerint, aki ír róla, a kevélység volt. Ezt jóakarói, mint Pálffy, „nemes büszkeségnek”, ellenfelei pedig fennhéjázó
gõgnek nevezik. Az igazság azonban az, hogy fiatal korában (mikor ellenzéki izgató volt)
csakugyan a legfennhéjázóbb gõgrõl tett tanúságot és ez a gõgje tette 48-assá... Láttuk már,
hogy ekkori elbizakodottságában már annyira ment, hogy egyik, vele ellentétes politikai elveket valló mágnástársának azt mondta, hogy meri õt megszólítani? Ezt csak nem nevezheti
senki „nemes büszkeségnek”?! Késõbb lehet hogy már csak nemesen volt büszke, mikor már
tapasztaltabb lett, s Kossuth önzését a maga bõrén tapasztalta, megalázásokat kellett elszenvednie és túlzó elveibõl volt oka kiábrándulni (Pálffy csak élete e szakaszában ismerte meg).

382

Még Károlyi Árpád is (I., 592. o.) „büszke, õseire kevély, sokszor fennhéjázó fiatal arisztokratának” nevezi, máskor (593. o.) „dacos, akaratos, heves és lobbanékony fiatal
Batthyánynak” mondja. Pálffyt idézve azonban láttuk, hogy még miniszterelnök korában ismilyen fölényesen viselkedett Innsbruckban a királynak az uralkodói teendõket intézõ öccsével is. Szemere is azt írja róla (Ludwig Batthyány, 104. o.), hogy „dinasztiának nem egy tagja
nemegyszer kényszerült Batthyány igazságos tüzes tekintete elõtt és lángoló szavai hallatára
elpirulni. Ezek között volt Zsófia fõhercegnõ és Lajos fõherceg”. Pálffy meg Ferenc Károlyt
említi. Tehát gorombáskodott õ az összes fõhercegekkel, sõt – mint látjuk – még a fõhercegnõkkel is, mikor az a bécsi forradalom, melyet az õ Kossuthja szított ott, ezt számára lehetõvé tette.
Szemere nyilatkozatához csak azt kell hozzátennünk, hogy Batthyány tekintete valóban
lehetett „tüzes”, szavai lehettek „lángolók” a fõhercegekkel szemben, de hogy mindez részérõl „igazságos” is lett volna, azt már nehezen fogadhatjuk el. E tekintet tüzessége és e szavak
lángoló volta, szóval a benne megnyilvánuló fölény egyedül csak a bécsi utca forradalmi csõcselékével való cimboráláson alapult. Ezzel élt Batthyány vissza. Mellette akkor csak a forradalmi utca romboló ereje volt, nem pedig az igazság vagy a becsület. Éppen ellenkezõleg: ez
az erõ a becstelenségen és igazságtalanságon alapult. Ez a forradalmi erõ tette Batthyányt kihívóvá és elbizakodottá, de ez az erõ a bûn ereje volt, mely egyáltalán nem volt azonos a nép
erejével, a többség gondolkodásával. Batthyány bûnös, romboló, destruktív erõkkel szövetkezett s ennek alapján fölényeskedett az udvarral szemben. Ezért fájt ez akkor annyira Bécsben.
A fiatal Batthyányt tehát elsõsorban a dacossága és a nagyravágyása tette ellenzékivé és– mivel õ maga tulajdonképpen forradalmár sohasem volt – forradalmárok barátjává és támogatójává, nem pedig demokratikus elvei vagy érzelmei. A reformkor talán egy fõurának sem
volt természeténél fogva annyira arisztokratikus a lelkülete, mint éppen Batthyány Lajosnak.
Abban különbözött társaitól, hogy õ még a fõurakkal, az egyenrangúakkal is gõgõs volt. Mivel azok éppen legvagyonosabb és legérdemesebb részükben konzervatívok és egyháziasok
voltak, azért lett Batthyány dacból demokrata. Az így szerzett népszerûség és a vele járó befolyás és hatalom által kívánta pótolni azt a tekintélyt, melyet fiatal kora, tapasztalatlansága,
könnyelmûsége és szónoki tehetségének hiánya miatt nem szerezhetett meg.
Stippenger bécsi polgár, a Frankfurt városához címzett szálloda tulajdonosa, ahol Batthyány bécsi tartózkodása idején megszállni szokott, kihallgatásakor Batthyányt „pompáskodó, mozdulataiban és beszédében igen kevély embernek” írta le, s vele szemben kiemelte amásik magyar miniszternek, Deáknak, aki szintén vendége szokott lenni, mérsékelt és kedélyes magaviseletét. (Károlyi, I., 457. o.)De közöltük már, hogy Eötvös és Zsedényi is említette vallomásában, hogy elõttük
Pulszky is szidta Batthyányt bécsi tartózkodása alatt, mint „dölyfös mágnást”. (Károlyi, I.,
39. o.) Az osztrák minisztertanács 1848. május elsejei jegyzõkönyvében Latour is megbotránkozással tiltakozik Batthyánynak „in einem diktatorischen, ungegreiflichen Ton”-ban[diktatórikus, felfoghatatlan hangnemben] írt átiratai ellen. (Meg is bûnhõdött érte szegény
Latour, már egy fél év múlva. Nem hiába tette tehát Batthyány kivégzését Haynau október
hatodikára, Latournak a bécsi csõcseléktõl történt felkoncolása napjára).
A már említett Rohonczy Ignác is azt hangsúlyozta vallomásában, hogy Batthyány 1848
októberében „egész soproni idõzése alatt ugyancsak fennhéjazóan és mint Magyarország boldogítója viselkedett”. (Károlyi, I., 446. o.)Batthyánynak effajta viselkedése a sok adat miatt annyira kétségtelen, hogy még Károlyi is
azt a megjegyzést teszi róla, hogy „gyakran dacos, nyers, büszke fellépése a bécsi tényezõkkel
szemben nem kelthetett iránta rokonszenvet”. (I., 6. o.) Mivel ugyanezen idõben az udvarnak és
a kormányköröknek a bécsi forradalmárok miatt úgyis túl sok izgalomban és megaláztatásban
volt részük, érthetõ, ha különösen fájt nekik, hogy még a magyar gróf is az utca oldalán áll, azt
bátorítja, arra támaszkodik, annak erejében bízva fölényeskedik és fenyegetõzik velük.

383

Még azt is beszélték róla, hogy egy minisztertanács alkalmával 1848 júniusában Innsbruckban, mikor Jellasics ügyét tárgyalták, Zsófia fõhercegnõt, mert a bán mellett szólt, egyszerûen kiparancsolta onnan, mint illetéktelent. Ez alighanem csak mendemonda volt, mertma már tudjuk, hogy Zsófia a minisztertanácsokon nem szokott részt venni. Ehhez nem isvolt joga. De az, aki a Habsburgok udvarában uralkodó állapotokat ismeri, s így tudja, hogy anõknek mennyire nem volt ott soha szavuk, egyenesen nevetségesnek kénytelen találni ezt azállítást. Zsófia még leplezetten is alig avatkozott a politikába. Ma már Károlyi Árpád is megállapítja, hogy „Zsófia fõhercegnõ politikai befolyását, az államügyek irányításában való
közremûködése mértékét az akkori közhit és utána a történetírás fölötte túlbecsülte”. (Károlyi, I., 59. o.) De hogy ilyesmiket beszéltek és elhittek, azt feltétlenül bizonyítja, hogy Batthyányt milyen erõszakos természetû embernek tartották.
Károlyi Árpádnak s vele a legújabb történetírásnak ez a most idézett megállapítása Zsófia fõhercegnõrõl tulajdonképpen azt jelenti, hogy Bécsben nem is volt kamarilla, mert hiszen mi ezt tulajdonképpen Zsófia fõhercegné személyével azonosítottuk. (Maga a szó isnõuralmat akar kifejezni, Zsófián kívül pedig semmiféle nõ nem avatkozott Bécsben a politikába, sõt látjuk, hogy maga Zsófia sem.) Ellenben láttuk, hogy Kossuth körül – felesége, annak nõvérei és barátnõi személyében – csakugyan volt kamarilla, azaz nõuralom, mely azállamügyekbe nagyon is beleavatkozott, mégpedig károsan és szerencsétlenül. (Még Madarász László is Kossuthné révén bírt olyan nagy befolyással.) Láttuk, hogy a végén már, mikor
ezt Kossuth hatalmának és tekintélyének meggyengülése lehetõvé tette, még a nemzetgyûlésen
is elõhozták ezt a kérdést s hangos közbekiáltások követelték felesége számûzését. Említettük, hogy Kossuthné szerepére még a „kamarilla” szót is nem egy egykorú levél, feljegyzés
és napló használja.
A történelem, s különösen a forradalmak története igen sokszor szeszélyes és különösen
gyakori benne, hogy egyes szereplõket túlságosan felkap és magasztal s szinte összpontosít
bennük minden jót, míg másokra – igen sokszor alaptalanul vagy legalábbis nagy túlzással –minden rosszat ráfog s mint az egész kor minden bûne és baja okozóit, bûnbakul választja,állítja oda õket a kor és utókor gyûlöletének és megvetésének tárgyául.
48-ban a magyar közvélemény ilyen szerepet szánt Zsófia fõhercegnõnek. Úgy állította
be, mint fõ ellenségünket és minden bajunk okozóját, sõt mint magánéletében is romlott nõt.
Például még az olasz Grande Dizionario Enciclopedico is mint komoly dolgot s történelmi
tényt közli (a „Napóleon” címszó alatt), hogy Napóleon fia, a reichstadti herceg és Zsófia fõhercegnõ szerelmesek voltak és Ferenc József nem Ferenc Károly fõherceg fia, hanem Napóleon unokája. Azt hiszen az egyetlen „bizonyíték” ezen állításra az, hogy az akkori destruktívak
Ferenc Károly fõherceget, Zsófia férjét egyszerûen hülyének tartották s így lehetetlennek állították, hogy a tehetséges és szép Ferenc József az õ fia legyen. Pedig hát Ferenc Károly éppen
nem volt hülye, a nagybátyjai pedig József nádor, Sándor fõherceg nagy tehetségek, Károly fõherceg pedig egyenesen katonai lángelme volt, maga Zsófia pedig volt annyira híres, szép
asszony, hogy igazán nem kell semmiféle külön okot keresni arra, hogy szép fia lehessen.
Zsófia nõi erkölcsei minden gyanú felett állnak, a politikába is, láttuk, sokkal kevésbé
avatkozott bele, mint a híre volt. Több adatunk van arra, hogy még 48 elején is nálunk Magyarországon éppen Zsófiát tartották az udvar „leghaladóbb” tagjának (Münchenbõl tényleg
igen kevés katolicizmust hozott magával) s ezért a késõbbi 48-asok az õ részérõl várták
ügyük iránt a legtöbb megértést.
Kétségtelen, hogy rendkívül mûvelt, nagy tehetségû és erõs akaratú hölgy volt, de azóta
már kiadott naplója tanúsága szerint elsõsorban nõ volt, feleség és anya és nem is akart ennél
több vagy más lenni, tehát nem tartozott a politizáló és hatalomra vágyó nõk, annál kevésbé
az intrikálók közé. Éppen ellentéte volt a bosszúért lihegõ nõnek is. Õ csak a fiát szerette, annak trónját védte, s mint ilyen (meg késõbb mint igazi vallásossá lett nõ) volt ellensége minden forradalomnak. Még ezt is nõiesen tette azonban s példádul Jellasicsért is (auquel nous

384

devons tout – írja naplójában) elsõsorban ezért imádkozik. Azért is Istennek adott hálát, hogya „l’infame [aljas] Batthyány”-t, kit fia és családja legnagyobb ellenségének tartott, megalázta.
Aki Zsófia naplóját elolvassa, látja, hogy õ éppen ellentéte volt annak a bosszúszomjas,vérszopó, ellenségeit ádázul gyûlölõ nõnek, amilyennek 48-asaink képzelték (különösen
Pálffy, aki természetesen sohasem beszélt vele) és amilyennek az õ erkölcstelen propagandájuk miatt szinte az egész magyar közvélemény még ma is képzeli. Zsófia a fiáért és a vallásáért aggódó, imádkozó és szenvedõ, jó keresztény anya volt.
Pálffy János Batthyány halálát egyenesen Zsófia bosszújának tulajdonítja. Károlyi azonban ma már mint egészen kétségtelen dolgot mondja ki, hogy „a fõherceg asszony nézeteit ésérzelmeit nem szabad a magyar miniszterelnök tragédiájának tényezõi közé számítanunk”.
Hogy Batthyány halálában Zsófiának csak a legkisebb szerepe is lett volna, arra azok a titkos
iratok, melyeket Károlyi Árpád Batthyány perére vonatkozólag megtalált, a legkisebb bizonyítékot vagy nyomot se szolgáltatnak. Semmi alapunk sincs arra – mondja Károlyi (I., 590.
o.) –, „hogy a fõherceg asszony érzelmei Batthyány sorsára befolyással voltak”. Azokat az
adatokat, melyeket Pálffy ez irányban felhoz, kifejezetten téveseknek minõsíti. Világosan láttuk már, hogy annak, hogy Batthyánnyal szemben a törvény és az igazság, nem pedig az irgalom érvényesült, egyedüli oka Haynau volt.
Hogy Batthyány fiatal korában a konzervatív körök szemében annyira gyûlöletesen viselkedõ forradalmár lett, annak veleszületett dölyfösségén és fennhéjazó természetén kívül akorszellem volt a fõ oka. Sokszor hangsúlyoztuk már, hogy akkoriban úgyszólván az egész
irodalom ilyen szellemû volt. Hiszen Batthyány fiatal kora a francia forradalmat követõ évtizedekre esik, annak szelleme pedig ekkor kezdte csak Európa többi részét is mételyezni. Batthyány nevelésében ezt a szellemet semmi sem ellensúlyozta.
Apja nem élt már, anyja sohasem volt otthon, de egyébként is élvvágyó, vallásilag pedig
hitközönyös volt, aki fia nevelésével semmit sem törõdött. Mivel pedig fiában nagy dicsvágy
lakozott (Wessenberg osztrák miniszterelnök is ezt emeli ki legjobban Batthyány tulajdonságai közül, pedig hogy egyébként nem volt ellensége, mutatja, hogy másként nem tartotta
rossz embernek) szerepelni akart és tényezõ lenni a magyar közéletben, ezt pedig az akkori
közszellem magáévá tevésével érhette el a legkönnyebben, mert ezért írtak róla a lapok, a forradalmárok pedig vagyona és fõúri tekintélye miatt legyezték és örültek neki, hogy az õ emberük. A forradalmárok körében nem ellenszenves a velük tartó fõnemes, Batthyány pedig néhány,a kor szellemétõl teljesen átitatott polgári származású német barátja hatása alá került, akik között bizonyos Dr. Neurohr (!) nevû forradalmár titán volt mindenben vezetõje és irányítója.
Világos, hogy ezeknek az eszméknek eleinte nem volt nála semmiféle magyar és hazafias vonatkozása. Hiszen magyar hazafiságot és fajszeretetet bizonyára nem a Dr. Neurohroktól kellett és lehetett tanulni. Batthyány azonban ennek a Dr. Neurohrnak a társaságában
utazza be a nyugatot, tehát ott elsõsorban azt nézte meg, azok társaságában járt, akik ilyen dr.
Neurohr-féle eszméket hirdettek. Az õ tanácsára választja meg olvasmányait is, s annyira
nem magyar, hogy egy 1839. december 23-i bécsi titkosrendõri jelentés szerint tervezett országgyûlési felszólalásait titkárának németül diktálja, az lefordítja magyarra s utána Batthyány magyarul szorgalmasan emlézgeti [tanulja]. (Károlyi, I., 594. o.)
Hazafias propagandánk az ilyesmin éppen nem botránkozik meg, sõt egyenesen Batthyány
javára írja. Milyen megható jele a haza- és fajszeretetnek, kiált fel. Pedig hát ennek oka bajosan lehetett a hazaszeretet, mert ilyesmit a Neurohroktól, Neuwirthektõl és Tausenauktól bajosan lehetett tanulni, Batthyány társasága pedig ezekbõl állt. A sok külföldi utazás közben ésa Nyugat szabadelvû irodalmának vagy a francia forradalom történetének és akkori íróinak
olvasásától sem kelhettek fel benne ilyen érzelmek. A forradalmi eszméket, azt, ami 48-bannemzetközi volt, azt sajátította el Batthyány s ezekért lelkesedett.
Mivel gõgös arisztokrata volt, ezeken az eszméken természetesen itt nem a sans-culotteséget [forradalmi hûséget], hanem a szabadelvûséget, a „haladó” szellemet és az antiklerika-

385lizmust értjük. Az élvvágyó és Neurohr hatása alá került fiatal Batthyányt tehát elsõsorban anépszerûség, a közéleti hatalom és befolyás megszerzése, a szereplési vágy vette rá elhanyagolt anyanyelve megtanulására, nem pedig a hazaszeretet. Magyar volt, Magyarországon voltak a birtokai, itt akart közéleti tényezõvé válni, tehát a magyar nemzeti eszme szolgálatába
kellett állnia, ha azt akarta, hogy közéleti tényezõ váljék belõle.
Azoknak az eszméknek, melyeknek Batthyány Neurohr hatása alatt katonájává vált, az
volt a lényegük, hogy a tömegeket az uralkodó társadalmi osztályok, különösen pedig az
uralkodóházak, mint zsarnokok ellen, a hívõ tömegeket a papság, fõpapság és pápaság ellen,a jobbágyokat és városi polgárságot a nemesi kiváltságok ellen, s végül a nemzetiségi kisebbségeket a hatalmat kezében tartó uralkodó nemzet ellen izgassák s ezáltal maguknak megnyerjék. A mi uralkodóházunk ellen lehetett a legkönnyebben izgatni, mert idegenbõl iskormányzott bennünket s ráadásul még „klerikális” és „bigott” is volt.
A fiatal gróf Batthyány Lajos tehát nemcsak lángoló honszerelembõl és emberbaráti érzésbõl, sõt elsõsorban nem ezek miatt, hanem ezeknél kevésbé nemes indító okból is kezdhetett el magyarul tanulni és válhatott a magyar függetlenség, a magyar nemzeti érzelem és nyelv
elõharcosává. Mivel pedig Bécsben élt, külföldön utazgatott, külföldi, idegen nyelven és szellemben írt könyveket olvasott, idegenek voltak a barátai és szellemi irányítói s így a magyar nemzeti érzelmet akkor még senki és semmi sem ébreszthetett fel benne, kétségtelen, hogy
nemzetivé válására sokkal logikusabb ez a magyarázat, mint a fajszeretettel való megokolás.
Hogy aztán évek múlva, már itthon élve, magyarok társaságába kerülve, lassacskán lelke
legbensõbb érzelmeivé és éltetõivé váltak ezek a magyar nemzeti eszmék, már csak azért isérthetõ, mert Batthyány alapjában véve nemes lelkû ember volt, aki mindent idealizmussal
csinált s semminek sem volt olyan ellensége, mint az aljas haszonlesésnek. Fényesen bizonyítja azt az, hogy mihelyt kiismerte fegyvertársait, meg is utálta õket, s mire perbe fogták
felforgató tevékenységéért, õ már régen nem volt felforgató, hanem már a régi nemzeti értékek védõje. Augusztus 2-i országgyûlési felszólalásában például már így beszélt: „Isten látja
lelkemet, ezen négy hó alatt, melyben hivatalomat viselem, többet kellett nyelnem, mintegész életemben”. (Szilágyi: A magyar forradalom férfiai 1848/49-bõl, 228. o.)E kis eszmefuttatásból is láthatjuk, hogy a 48-as eszmék tulajdonképpen nemzetközi eszmék voltak. A magyar hazafiság és a magyar nyelv jogainak védelme nem a lényegükhöz tartozott, hanem csak egyik mellékvonásuk volt, s inkább csak a Magyarország és Ausztria közi
különleges helyzet hozta õket annyira elõtérbe. De viszont éppen a különleges magyar helyzet miatt keletkezett ezekbõl az eszmékbõl nagy baj a magyarságra. A Habsburg-monarchiában ugyanis nemcsak a német, hanem a magyar is uralkodó nép volt, a nemzetiségi eszme
bálvánnyá tevése, mely természetesen nemcsak nekünk lett bálványunkká a németséggel
szemben, hanem a románoknak, tótoknak, horvátoknak, szerbeknek is, de nekik velünk
szemben csak kárt okozott a magyarságnak s végeredményben 48 volt a megindítója annak afolyamatnak, mely Magyarország részekre bomlásához, sõt a magyarság egyharmada idegenuralom alá juttatásához, a trianoni országcsonkításhoz vezetett.
Ha nem lett volna 48, ha a XIX. század forradalmai nem tették volna a nemzetiségi eszmét és a nemzeti nyelvet bálvánnyá, nem jutottunk volna ide. Bécs nem a magyarság vagy amagyar nyelv ellen volt, hanem a túlzó nemzetközi forradalmi eszmék ellen, s csak most, egyévszázad távlatából látjuk csak, hogy ezek a nemzetközi forradalmi eszmék, melyek 48-ban
nekünk még annyira hazafiasoknak látszottak s amelyekért akkor még sok derék magyar is
annyira lelkesedett, hogy életét is szívesen adta értük, tulajdonképpen magyar nemzeti szempontból is épp oly halált hozók voltak, mint ahogyan az volt a lázadás és a gyûlölet, az egyházellenesség és a hitközöny szelleme. Ha mi száz évvel ezelõtt azokra a tõlünk olyan
ostobáknak, elmaradottaknak, sõt gonoszoknak tartott bécsi udvari körökre hallgattunk volna, magyar nemzeti szempontból is sokkal elõbbre lennénk, mint ma vagyunk, mert az ország nem bomlott volna fel nemzetiségek szerint.

386Ártatlan volt-e Batthyány?
Mint már hangsúlyoztam, Batthyány fõ bûne az volt s Világos után elsõsorban ezért kellet neki bûnhõdnie, mert egyik fõ szálláscsinálója volt az egész mozgalomnak, melléje álltgõgös, fennhéjázó egyéniségének egész hevével, vagyona, neve és arisztokrata volta egész
tekintélyével. Elöl járt az egyházellenességben is.
Például az 1843/44-es országgyûlésen a vegyes házasságok kérdésében a protestánsok
oldalán szólalt fel. Ez még nem lenne olyan megbotránkoztató, mert hiszen akkor olyan világ
volt, hogy még Eötvös, Deák, sõt Széchenyi részérõl is mindennapos volt az ilyesmi, Batthyány azonban egyenesen azt állapította meg, hogy a vegyes házasságok kérdésében még amagyar fõpapságot is csak Bécs példája bátorította fel, mert Bécsben az apostoli király elnyomja a törvény megtartására köteles alkotmányos királyt.
Batthyányt tehát – felháborító módon – az bántotta, hogy miért „apostoli” a magyar király, s mint magától értetõdõ dolgot tette fel, hogy a mi királyunk katolicizmusából ered minden baj. Szerinte – úgy látszik – a vallásosság, legalábbis a római katolikus vallásosság, nem
jobbá tesz valakit (a jelen esetben a királyt), hanem rosszabbá, sõt szükségképpen rosszá.
A bécsi titkosrendõrség jelentése szerint szeptember 28-i beszéde is hevesebb és ellenzékibb volt, mint bármely más, akkor elhangzott beszéd. (Károlyi, I., 596. o.)
Hogy milyen nagy szerepet tulajdonított Batthyánynak 48 elõidézésében mindenki, azt
láthatjuk onnan, hogy a mérsékelt és mint láttuk, egyébként irántunk nagyon jóindulatú Windischgrätz, aki az akkor még heves ellenzékinek számító Deákot is barátságosan fogadta,
Batthyányt még maga elé bocsátani sem volt hajlandó.
A kettejük közti ennyire éles különbségtevés fõ oka az lehetett, amit a bécsi szállodás
emelt ki vallomásában, hogy tudniillik Deák – jellemének megfelelõen – ellenzékiségét kedélyesen, sõt adomázva gyakorolta, míg Batthyány – szintén jellemének megfelelõen – mindent elrontott gõgös fellépésével.
Ez nyilvánult meg benne akkor is, mikor Kossuthot követté választatta s erre 40.000 Ft-ot
elköltött. Nemcsak ezt a rengeteg pénzt nem sajnálta (akkor 1.000 holdas uradalmat lehetett
volna rajta venni), hanem költekezését a megfelelõ gõgös kifejezésekkel és fennhéjázással iskísérte s úton-útfélen hangoztatta, hogy csak azért is megmutatja, hogy Kossuth követ lesz.
Az is lett. Megmutatta. Ugyanakkor azonban méltán végtelen elkeseredéssel töltötte el és aszemélye elleni gyûlöletre és megvetésre hangolta az udvari köröket és a konzervatív és egyházias elemeket Ausztriában épp úgy, mint Magyarországon, sõt nálunk talán még jobban,mint ott.
Az a Wessenberg osztrák miniszterelnök is, aki mint láttuk, tudott Batthyány irányt tárgyilagos lenni, mikor elsorolja a magyar forradalom öt fõ okozójának nevét, Kossuth, Teleki
László, Perczel és Madarász László mellé nemcsak Batthyányt is odaveszi, hanem egyenesenõt teszi a legelsõ helyre, tehát neki még Kossuthnál is vészesebb szerepet tulajdonít. (Érdekes, hogy Perczelt kivéve egyedül csak õ katolikus közöttük. Ez is súlyosbító körülmény.
Ha pedig valaki nem tudja megérteni, hogy lehetett Batthyány 48-nak még Kossuthnál isjelentõseb oka, s így szükségképpen elfogultságra gondol Wessenberg részérõl, azt csak arra
figyelmeztetjük, hogy abban az idõben közéleti szerepet játszani csak vagyonnal, mégpedig
földvagyonnal lehetett nálunk. Kossuth, a vagyontalan ügyvéd, akkor még semmit se számított. Hiába volt õ is nemes, lenézték, lekicsinyelték. Az ilyen vagyontalan ember közéleti szereplésre való törekvését úgy fogták fel, mint ostoba elbizakodottságot, nevetséges nagyzolást.
Kossuthból csak azért lehetett valaki, mert egy Batthyány vagyona és tekintélye támogatta.
Azon konzervatív magyar urak beadványa is, mely Világos után Bécstõl a lázadásban bûnösök példás megbüntetését követelte, elsõsorban szintén Batthyányra céloz, mikor azt hangsúlyozza, hogy megérdemlik, hogy vagyonuk elvesztésével lakoljanak, akik családjuk nagy
vagyonát csak az állam megrontására használták. (Steier: Haynau és Paskievics, II., 364. o.)387

Láttuk, hogy abban az idõben (48 elején) milyen elkeseredetten ír Széchenyi Batthyánygyûlöletes szerepérõl, s emlékeztetünk rá, hogy mi is mennyire logikátlanoknak, sõt sátániaknak voltunk kénytelenek tekinteni azokat az érveket, melyeket Batthyány romboló magatartását Széchenyi elõtt mentegette. Azt írja róla Széchenyi, hogy a gonoszság istenének rabjalõn („verfallen dem Gott des Bösen”). Széchenyi naplóbejegyzése 1848. augusztus 13-án.
1848. március 21-én pedig azt írta Taschnernek „a legnagyobb magyar”, hogy „Batthyány
eresztette ki a forradalom fúriáit”.
Osztrák körök még külön azért is nagyon haragudtak rá, mert 48-ban – magyar miniszterelnök létére az osztrák belügyekbe is beleavatkozva – még Ausztria részére is követelte az
alkotmányt. (Nem csoda, hiszen „hazafiságát” Neurohrtól tanulta, annak eszméi pedig nem
magyar eszmék voltak.) Ha valaki itt azt mondja, hiszen jót és okosat követelt ezzel Ausztria
részére, figyelmeztetjük, hogy nemcsak az a fontos, hogy mit követelünk, hanem az is, hogy
hogyan és mikor. Az a munkás, aki késsel követeli fiától az engedelmességet, szintén jót és helyeset követel, de mivel gyûlölettel és túlzottan csinálja, senki sem fogja eljárását helyeselni.
Batthyány Ausztria részére akkor követelte az alkotmányt, mikor Bécsben utcai harcok
folytak és félõrült Tausenauk és Chaisesek garázdálkodtak és fanatizálták az utca népét. Batthyány tehát követeléseivel ezeket támogatta. Ne feledjük, hogy a francia forradalom is az alkotmányossággal kezdte s az elején még Marat sem a köztársaság, hanem az alkotmányos
királyság híve volt. Mégis mi lett a dolog vége! De egyébként is a magyar miniszterelnöknek
csak Magyarország számára volt joga követelni a jót és okosat, nem pedig egy idegen ország
részére. Ez az osztrák belügyekbe való illetéktelen beavatkozás volt.
Ezekért kellett tehát Batthyánynak Világos után bûnhõdnie. Aki mindezt tudja, az nem
beszélhet vele kapcsolatban juszticmordról, sem igazságtalanságról, sõt kegyetlenségrõl sem.
Még akkor sem lett volna az õ kivégeztetése gyilkosság, ha azt, hogy neki a bitófán kell lógnia, már az ítélet kimondása elõtt elhatározták volna, s ez úgy be lenne bizonyítva, mint ahogyan nincs. Ne feledjük, hogy azt még a megvesztegetett Leuzendorf sem merte megtenni,
hogy vótum informativumában Batthyányt ne mondja ki a legnagyobb bûnökben bûnösnek sezért ne maga kérje rá a halált. Batthyány életét még õ is csak a kegyelem, nem pedig az
igazság nevében igyekezett megmenteni.
Hogy aztán ez a Batthyány még 48 legtiszteletreméltóbb jellemei közé tartozik, hogy
tisztelte s becsülte mindenki, aki csak közelebbrõl ismerte, hogy bûnei csak meggondolatlan,elhanyagolt nevelésû ifjúságának s vele született fennhéjazó hajlamának következményei
voltak, melyeket érettebb korában maga is belátott és jóvátenni igyekezett, az Batthyányt politikai gonosztevõbõl tragikus hõssé teszi és kortársainak és a történelem olvasóinak rokonszenvére teszi méltóvá. Emiatt Batthyány bûnhõdését barát és ellenfél nem kárörömmel, még
csak nem is az igazságszolgáltatás láttára szokásos jólesõ megelégedettséggel, hanem részvétel és megrendüléssel szemléli.
Azt azonban mégsem mondhatjuk miatta, hogy meggyilkolták, nem pedig megbüntették.
De viszont azt is láttuk, hogy Bécs és mindazok, akiket mi Bécsen értünk, nemcsak Batthyánybûneit, hanem a mentõ körülményeket is tekintetbe vették, s ha csak tõlük függött volna, Batthyány nem is bûnhõdött volna halállal. Bécs a kegyelmet, a megbocsátást és az irgalmat
gyakorolta volna rajta, mint meg is érdemelte. Csak a véletlenen múlt, hogy ez nem így történt. Batthyányhoz egy nem osztrák, egy nem katolikus, egy külföldi származású ember volt
kegyetlen, de õ is csak szigorú volt, de nem igazságtalan. Hogy Haynau az õ meg nem alkuvó szempontját az udvari körök hagyományos megbocsátó szellemével szemben is érvényesíteni tudta, mint láttuk, azt is csak a véletlen körülmények együttes találkozása idézte elõ:Haynau erõszakos természete, azok a nagy érdemek, melyeket hadvezéri tevékenységével
szerzett és hogy Batthyány a legelsõ halálra ítéltek közé tartozott, sorsáról tehát Haynaunak
akkor kellett döntenie, mikor dühe, mely hamarosan lelohadt, még tombolt.

388

Ez a lényeg. Emellett az már csak szõrszálhasogatás, hogy Batthyányt katonai vagy polgári törvényszék elé kellett volna-e állítani, vagy hogy a törvényben elõírt egyes kisebb jelentõségû szakaszokat megszegett-e Haynau vagy nem. Azonban nem a formaság a fontos,
hanem az igazságosság. Batthyány személyében kétségtelenül felségsértõt és hûtlent ítélt halára a katonai törvényszék. De láttuk, hogy kivégzése még formailag is törvényes volt.
Hogy mennyire igazságosan érte Batthyányt a sorsa, sejthetjük már onnan is, hogy mikora magyar országgyûlés elhatározta, hogy békeküldöttséget meneszt a fõváros felé közeledõ
Windischgrätzhez, s e küldöttségbe, melyet Batthyány indítványozott, õt magát is beválasztották, Perényi (egy másik 49-es vértanú) azt indítványozta, hogy Batthyányt ettõl a küldöttségben való részvételtõl kíméljék meg.
Ha nem lett volna még 48-as körökben is köztudomású, hogy Batthyánynak igen sok van
a rovásán és legalábbis konzervatív értelemben rá lehet bizonyítani, hogy méltó a halálra, akkor Perényi nem tartotta volna számára ennyire veszélyesnek a Windischgrätz táborában való
megjelenést. Ha azonban azt, hogy neki ott megjelenni életveszélyt jelent, 48-ban mindenki
természetesnek tartotta, miért beszélünk akkor juszticmordról vagy igazságtalanságról, ha ez
a nálunk is mindenkitõl természetesnek tartott dolog valóban be is következett?
Metternich egy Hübnerhez írt levelében (Károlyi, I., 597. o.) azt beszéli, hogy még 48
elõtt megmondta Batthyánynak, hogy „wenn Sie in den Richtung, welche Sie verfolgen,
nicht einen Abschnitt machen, so führt dieselbe gerade zum Galgen” (ha meg nem áll az
úton, melyen halad, akasztófára fogja juttatni). Batthyány meg is állt a végzetes úton, de márkésõn. Csak a magyar forradalom kitörése után állt meg, s mivel az õ mûködése volt a kitörés
fõ oka, bûnhõdnie kellett.
Hogyne lehetett volna Batthyányt még formailag is törvényesen és jogszerûen elítélni,mikor Leuzendorf még Károlyi Árpád szerint is azt állapítja meg róla, hogy „a vádlott a legsúlyosabb büntetést érdemli meg, mellyel a drákói szigorúságú haditörvények az elmarasztaltat sújthatják”. (Károlyi, I., 65. o.)
Hogy Leuzendorf elájult, mikor megtudta, hogy Haynau a kegyelmi kérvényt elutasította, hogy nyilvános helyen infámiának [becstelenségnek, szégyennek] bélyegezte meg Haynau
eljárását, s naplójában azt írja, hogy egész belsejét lelki vihar rázza meg, kedélyét a legnagyobb fokú izgalom hatja át, mikor Batthyány perére gondol: egyáltalán nem bizonyítékamellett, hogy a kivégzés igazságtalanság volt. Nem lehetett az, hiszen ugyanez a Leuzendorf
javasolta, tehát állapította meg igazságos és törvényszerû voltát.
Azt sem állíthatjuk, hogy Leuzendorf csak azért kért halált Batthyányra, mert felettesei
megparancsolták neki. Erre ugyanis elõször is semmiféle bizonyíték nincs, másrészt pedig
Leuzendorf elkeseredése, sõt kétségbeesése a Batthyány iránt érzett részvétbõl is eléggé megmagyarázható. Elkeseredésének oka az is volt, hogy õ egész bizonyosra vette a megkegyelmezést. Leuzendorf bizonyára ismerte a felsõbb körök, illetve a fõhaditörvényszék
hangulatát és szándékát, de az, hogy kegyelmi kérvényét az olmützi haditörvényszék is egyhangúlag tette magáévá, joggal tölthette el egészen bizonyos reménnyel. Láttuk, hogy Károlyi Árpád egyenesen bizonyosra veszi, hogy a kegyelemre vonatkozólag Leuzendorf illetékes
helyen biztatást, sõt talán határozott ígéretet is kapott. Meg is történt volna ez, ha Haynau bele nem köp a tálba. Ez a nem várt, meglepetésszerû csalódás okozta Leuzendorf nagy lelki
megrendülését.
Végül arra is figyelmeztetnünk kell, hogy Leuzendorf meg volt Batthyányéktól vesztegetve, s mint ilyennek, tulajdonképpen nem is számít Batthyány javára szóló nyilatkozata
vagy viselkedése. Hogy Batthyánynéval a per folyamata alatt titkos összeköttetésben volt, az– láttuk – bizonyítva van. Hogy meg is vesztegették, azt akkor mindenki „tudta” és beszélte.
Feljelentések is mentek emiatt Leuzendorf ellen. Nem is csak a Batthyány-perben vádolták
ezzel. Utána büntetésbõl el is helyezték Magyarországról. Leuzendorf rendkívüli tehetsége
talán nem is elég magyarázat arra, hogy bûnét késõbb elfelejtették. Inkább arra kell gondol-389

nunk, hogy az ellene érkezõ vádakat komolyan sohasem vették, hiszen állásában a képzelhetõ legmagasabb rangot érte el.
De noha megvesztegetett voltát 90%-nyi bizonyossággal feltehetjük, a dolog érdemén az
sem sokat változtat, ha Batthyány iránti nagy jóindulata és minden irányban megnyilvánuló
mentõ kísérletei nem pénzért, hanem csak részvétbõl vagy feleségének, a fõrangú hölgynek,rá gyakorolt varázsa miatt történtek. Annyi ugyanis bizonyos, hogy Leuzendorf erõsen Batthyány mellett volt.
Károlyi Árpád részérõl nyilvánvaló elfogultság, hogy Batthyány minden mentségét
szentírásnak veszi s valóságukban még csak eszébe sem jut kételkedni. Pedig hát nyilvánvaló, hogy olyan ember részérõl, aki a halál árnyékában ül s a kötél elõl próbál menekülni, nem
lehet tárgyilagos igazságnak elfogadni mindent, amit a maga mentségére felhoz, még akkor
sem, ha, mint Batthyány, egyébként jellemes egyén is az illetõ.
De a per folyamán olyan adatok is merültek fel, melyek Batthyány hitelreméltósága ellenszóltak. Például a balesete után a nyõgéri plébánosnak diktált levél, melyet Kossuth reklámnak a sajtóban is közzétett s így letagadni nem lehetett, s amely bizony éppen az ellenkezõjét
tartalmazta annak, mint amit Batthyány állított, azt bizonyította, hogy Batthyány még 48-asszereplése legvégén is erõsen a király ellenségeivel érzett. Igaz, hogy erre Batthyány azt hozta fel magyarázatul, hogy õ a levelet nem diktálta, mint ahogyan Kossuth a sajtóban közölte.
E mentsége nem is egészen lehetetlen, mert más esetekben is több adatunk van arra, hogy
Kossuth ilyesféle jámbor hamisításokat nemegyszer megcselekedett. Ámde Batthyány ezenállítása bizonyítására semmit sem tudott felhozni és ezért effajta védekezését egy meglevõ
írásbeli bizonyítékkal szemben egyetlen törvényszék sem fogadta volna el.
Ezenkívül teljes joggal hányták Batthyány szemére azt is, hogy ha az a Kossuthtól közzétett levél hamisított volt, s nem fedte Batthyány igazi érzelmeit, akkor miért nem tiltakozottellene, miért nem küldött helyreigazítást, miért hagyta meg a magyar közvéleményt abban atéves hitében, hogy õ akkor is szívvel-lélekkel a nemzettel tartott, mikor már az fellázadt királya ellen, tehát már elhagyta az alkotmányos alapot? (Igaz, hogy Batthyány ezzel szemben
is joggal hivatkozhatott volna arra, hogy ki mert volna akkor ilyen helyreigazítást nyilvánosságra hozni? Az akkori forradalmi terror miatt erre még gondolni sem lehetett. De miért maradt tagja, sõt feje Batthyány egy olyan kormánynak, mely alatt ennyire lehetetlen volt avélemény- és szólásszabadság? Erre tudott volna-e kielégítõ magyarázatot adni?)
De nemcsak Batthyánynak ez a levele, hanem Wallis, Rohonczy és Meszlényi tanúvallomása is perrendszerûen bizonyította, hogy Batthyány még pályája végén is teljesen úgy beszélt és cselekedett, mint ahogyan a törvény betûjét semmibe vevõ gyûlölettel telített
forradalmárok szoktak. Ezt bizony nem lehet elintézni úgy, mint Károlyi Árpád próbálja, mikor e terhelõ tanúvallomásokat illetõen „gyûlöletes szenvedélyt”, „gyalázatos rágalmat” és„gyászos szerepet” emleget, hanem ha hideg, tárgyilagos szemmel nézzük a dolgot, mint
ahogyan történetírónak néznie kell, éppen az ellenkezõ eredményre jutunk. Akkor – mint már
kimutattuk – ezeknek a Batthyány ellen elhangzott tanúvallomásoknak sokkal nagyobb bizonyítóerõt kell tulajdonítanunk, mint mentõtanúinak.
A mentõvallomások ugyanis Batthyány barátaitól származtak, akik, ha nem is mondjuk,
hogy valótlant állítottak, de nyilvánvaló, hogy már csak részvétbõl is (hiszen olyan barátjukról volt só, aki már majdnem a siralomházban ült) azt emelték ki vallomásukban, ami mellette szólt, és hallgattak arról, ami helyzetét nehezítette volna. Ellenben azok a tanúk is, akik,
Batthyányra terhelõen vallottak, itt éltek Magyarországon (láttuk, hogy még gróf Wallis isegy Batthyány leány férje volt), õk tehát gyûlöletnek, sõt megvetésnek tették ki magukat azáltal, hogy vallomásukkal hozzájárultak halálához.
A mentõtanúkban érthetõ, ha Batthyány mellett vallottak, s könnyen meglehet, hogy ezt
nem az igazság miatt, hanem csak részvétbõl tették. A terhelõ tanúkról ezt semmiképpen sem
tehetjük fel. Õk az emberi részvét és a rájuk váró közharag ellenére mondták meg az igazat,390annak tehát valóban igazságnak kellett lennie. Õk csak akkor mondhattak volna Batthyányra
hamis vádat, ha az ellene való gyûlöletük nemcsak az igazságszeretetnél, hanem még a saját
jól felfogott érdeküknél is nagyobb lett volna.
Azonban elõször is semmi bizonyítékunk nincs arra, hogy õk Batthyányt gyûlölték, másodszor pedig az õ hamis tanúskodásukhoz nemcsak egyszerûen gyûlölet, hanem egyenesensátáni és esztelen gyûlölet kellett volna. Akik Batthyányt mentették, azokról könnyû feltenni,
hogy esetleg még az igazság rovására is mentették, de akik vádolták, azokról szinte lehetetlen, hogy még a hamis tanúzás árán is vádolták. Mikor valaki már a halál árnyékában ül, akkor már le szokott lohadni ellene a gyûlölet, s ha nem, akkor legalább az közömbösíti ezt agyûlöletet, hogy tudja, hogy a közvélemény megbélyegzi azt, akiben ekkora a gyûlölet.
Ilyenkor mindenki azt várja az emberektõl, hogy az igazságot elhallgassák, de semmiképpen
sem azt, hogy egyenesen hazugsággal juttassanak valakit bitóra.
Érvelésünk helyességének bizonyítására még Károlyi Árpádnál is találunk adatokat. (I.,57. o.) Azt írja, hogy Felsenthal, a rendõrosztály egyik fõnöke úgy próbált Batthyány ellenében bizonyítékokat szerezni, hogy a fõváros „egyes szavahihetõ, békés érzelmû és királyhûnek tartott polgárainál kezdett tapogatózni: ki, mivel tudna a Batthyány ellen emelt vádfélék
egyike-másika mellett tanúságot szolgáltatni. Becsületükre legyen azonban mondva a meg
nem nevezetteknek, senki közülük nem volt hajlandó a vádaskodásra”. „Ezt magától Windischgrätztõl tudjuk” – jegyzi meg hozzá Károlyi Árpád.
Vajon miért nem voltak hajlandók „a vádaskodásra” még ezek a „királyhû” polgárok
sem? Lehet, hogy részvétbõl és nemes lelkûségbõl, mert értékes ember sohasem kárörvendõ
vagy bosszúálló, különösen pedig nem rúg bele a már döglött oroszlánba, részint, mert féltek
a közvélemény terrorjától. A legvalószínûbb azonban az, hogy a kettõ együttesen volt az oka
tartózkodásuknak.
Azt az állításunkat is bizonyítja azonban a dolog, hogy ezek a magyar közvéleménytõl
annyit szidott és úgy megvetett „svarcgelb” „hazaárulók”, „vindisek” és „pecsovicsok” sokkal tisztesebb, fõként pedig keresztényebb magyar emberek voltak, mint a piros tollas, nagyszájú és mellverõ, a hazafiságot csak a maguk számára kisajátító 48-as magyarok.
Mindezt azonban a Batthyány-perben is tekintetbe kell vennünk és eszerint kellene elbírálnunk az ebben a perben elhangzott Batthyány-párti és Batthyány-ellenes tanúvallomásokat.
Károlyi Árpádban azonban – pedig még õ a 48-as események legtárgyilagosabb ismertetõje –éppen az ellenkezõt tapasztaljuk. A Batthyány-perben neki csak annak a tanúvallomása tárgyilagos és megbízható, aki Batthyány mellett vall. Aki ellene, annak szava nem számít, sõtaz „gyalázatos”, „rágalmazó” és „gyászos szerepet” játszik.
De ha tudták volna, hogy még a legtárgyilagosabb magyar történetíró is ilyen ítéletet
mond felettük, vajon akadt volna-e csak egy is, aki a Batthyány-perben megmondja az igazat,
ha ez az igazság a magyar közvéleménynek nem volt ínyére? Pedig hát Windischgrätz bizonyítja, hogy tudták. Ha ennek ellenére mégis akadtak, akik Batthyány ellen vallottak, abból
nem az következik, hogy ezek gyalázatos rágalmazók voltak, hanem az, hogy nagyon igazuknak kellett lenni, tehát kijelentésük sokkal nagyobb súllyal esik a latba, mint a mentõtanúké.
Pedig hát nemcsak Wallis, Rohonczy vagy Meszlényi játszik a Batthyány-ügyben ilyen„gyászos” szerepet, hanem például egész 48-nak elismerten legjellemesebb alakja, Mészáros
Lázár is. Nem ugyan a perben, mint tanú, hanem mint Batthyány kortársa és minisztériumának tagja emlékirataiban. Itt is egészen más képet kapunk ugyanis Batthyányról, mint amilyent Károlyi Árpád fest róla a per aktái, tehát Batthyány védekezése és ennek Leuzendorftól
való jóakaratú tolmácsolása alapján. Csodálkoznunk kell, hogy az egyébként annyira alaposés körültekintõ Károlyi Árpádnak Mészáros emlékiratai elkerülték a figyelmét.
Például mikor (Emlékiratai, I., 108-109. o.) ismerteti azt a szégyenletes és tõlünk is már
ismertetett 48-as országgyûlési ülést, mikor kimondtuk, hogy Ausztriának soha, de soha nem
fogunk segítséget adni, ha az új Németországgal kerülne háborúba, s ezzel oly gyalázatosan,

391sõt gyerekes meggondolatlansággal megszegtük azt a magyar törvényt, mely bennünket errekötelezett (de közben tele szájjal kiabáltuk, hogy az udvar mennyire hitszegõ, mert nem tartja
meg a törvényt, melyre a király esküt tett), Mészáros azt a megjegyzést teszi, hogy „egyenes
eljárási modorom mellett kissé zavarba jöttem, midõn a miniszterelnök (Batthyány) örült,
hogy jelen nem volt és örült azon is, ami történt”. Azt is közli itt Mészáros, hogy „Kossuth
mosolyogva dörzsölgeté kezét, Deák és Klauzál fejüket csóválták”.
Kettõt tudunk meg Mészáros emlékiratai idézett részébõl. Az egyik, hogy Batthyány közel sem volt annyira Kossuth ellen és a király és a törvények mellett, mikor a törvények a király javára szóltak, azaz közel sem volt annyira igaz Batthyánynak a per folyamán elõadottvédekezése, mint ezt Károlyi Árpád mûve feltünteti. A másik, amit megtudunk, az, hogy Batthyány közel sem volt olyan nagy jellem, mint Károlyi Árpád állítja, sõt még mi is állítottuk.
(Tehát még mi is többé-kevésbé a közvélemény terrorja alatt beszélünk, tehát az igazságtól
nem Batthyány kárára, hanem javára térünk el, ha eltérünk.)Ha Batthyány õszintén meg akart volna maradni a törvény útján s csak törvényes útonakart volna jogokat kiküzdeni a nemzet számára, akkor nem örült volna annak, hogy nem
volt jelen az országgyûlés azon ülésén, mely a törvényt annyira lábbal tapodta, hanem mindenképpen megjelent volna ott, hogy ezt a törvénytelenséget megakadályozza. Ha nem készakarva lett volna távol, hanem tényleg azért, mert fontosabb teendõk ebben meggátolták. De
lehetett-e annál fontosabb teendõ, mint hogy a nemzet és a király szakítását megakadályozza,
kivált mikor minden vitán felül állt, hogy ebben a szakításban a nemzet (természetesen nem anemzet, hanem Kossuth) a bûnös, õ járt törvénytelen úton, nem pedig a király, akkor Batthyánynak kellett volna a legjobban bosszankodnia azon, hogy ezen az ülésen nem tudott jelen lenni.
Mészáros eleitõl végig miniszter volt Batthyány kormányában, szorgalmas, rendkívül
kötelességtudó és lelkiismeretes ember is volt, tehát mindennek tanúja volt, mindent látott.
Bõséges alkalma volt Batthyány megismerésére. Mikor emlékiratait írta, Batthyányt már régen a vértanúság koronája övezte. Õt akkor már nemcsak elõnyös nem volt kisebbíteni, hanem egyenesen veszélyes, mert hiszen világos, hogy emlékiratait magyarok számára írta.
(Ezért írta õket magyarul.) Külföldön, sõt Amerikában volt, tehát a Habsburgoknak sem kellett hízelegnie. Ha tehát mégis szükségesnek tartotta ezt a Batthyányra – enyhén szólva –nem éppen hízelgõ megjegyzést tenni, gondolhatjuk, hogy nagy oka lehetett, s Batthyánynak
ez a viselkedése akkor rendkívül visszatetszhetett neki.
Batthyány a feltétlenül szavahihetõ Mészáros szerint tökéletesen tudatában volt annak,
hogy a magyar országgyûlés törvénytelenséget (a királlyal szemben pedig hitszegést, vagy
mint a 48-asok szokták mondani, de természetesen csak akkor, mikor nem az õ hitszegésükrõl volt szó: perfídiát) követett el. Hiszen éppen ezért örült annak, hogy nem volt jelen ezenaz ülésen s így felelõsség õt nem terheli érte. Megakadályozni viszont annyira nem akarta,
hogy nemcsak annak örült, hogy távol lévén nem volt kénytelen megakadályozni, hanem
még annak is, hogy a dolog megtörtént s így a nemzet (mert az országgyûlés a nemzetet jelenti) ezt a nagy törvénysértést és a király ellen a hitszegést elkövette. Ezzel világosan kimutatta, hogy õ maga sem áll törvényes alapon, mert gyávább és álnokabb, mint Kossuth, aki
nyíltabban színt mert vallani. De ha ilyen volt 48 egyik legtiszteletreméltóbb szereplõje, milyenek voltak akkor a többiek?
Batthyánynak is csak akkor volt tehát fontos a törvény, ha a király jogai ellen szólt. Csak
ilyenkor hivatkozott rá. Ha a törvény a király jogát védte, akkor örült, ha megszegték, és annak is örült, ha ilyenkor õt a szerencsés véletlen abba a kényelmes helyzetbe hozta, hogy aperfídiát nem volt kénytelen megakadályozni, s így a dolog az õ közremûködése nélkül történt meg. Ilyenek voltak a 48-as erkölcsök és ilyen volt a 48-as becsület!
Az is kétségtelenül bizonyítva van, hogy Batthyány õszintén sajnálta az elkövetett törvénytelenséget. Kétségtelen például, hogy Kossuthot ekkor már elítélte, sõt gyûlölte, voltak

392

minisztertanácsok, melyeken mint láttuk, nyíltan ki is kelt ellene, sõt miatta dühösen otthagyta az egész minisztertanácsot. Tudjuk, hogy még császári csapatokat is akart kérni a magyar
forradalmi elemek letörésére, sõt a végén még arra is ismételten felajánlkozott, hogy elmegy
Windischgrätznek kémkedni Debrecenbe. Lehet tehát, hogy ez a Mészárost megbotránkoztató kijelentése és viselkedése csak azért volt, mert néha-néha még ki-kitört belõle a régi vagytalán hogy régi, népszerûségét Kossuthtal szemben el ne vessze. Ha azonban ez volt az igazság, Batthyány jellemén akkor is folt esik, mert nemzeti hõsöktõl nem ezt várjuk.
Ami pedig azokat a vádakat illeti, melyeket a haditörvényszék emelt ellene, ez esetben isigazságos volt a rá mért halálbüntetés. A törvényekre és a király iránti hûségre esküt tett miniszterelnök akkor is elköveti ugyanis a felségsértést és a hûtlenséget, ha maga nyíltan nem
követi ugyan el ezt a bûnt, de nem is akadályozza meg, sõt egyenesen örül neki, hogy nem
kellett megakadályoznia s a bûntett az õ hozzájárulása nélkül jött létre. Egy miniszterelnök az
ország és az országgyûlés irányítója, felelõs minden törvénysértésért, ami miniszterelnöksége
alatt az országban és az országházban történik, s nemcsak örülnie nem szabad annak, hogy az
országgyûlés törvénytelenséget követ el, hanem mindent el kell követnie annak megakadályozására. Ha ez nem sikerül, azonnal le kell mondania. Ha ezt nem teszi, az elkövetett bûn
az õ bûne is. Mit szóljunk azonban ahhoz, ha egyenesen örül neki, hogy a bûn megtörtént, deaz õ közremûködése nélkül történt meg?
Batthyány mint vádlott, Mészáros emlékirataiban merõben ellenkezõ módon úgy adtaelõ a dolgot, hogy õ egyenesen vigasztalan volt amiatt, hogy az országgyûlés szóban forgó
törvénytelensége megtörtént, rendkívül sajnálta, hogy nem volt jelen ezen az országgyûlési
ülésen, s így nem tudta megakadályozni, s haragudott azokra a minisztertársaira, akik jelen
voltak s megakadályozására mégsem tettek semmit. Ezzel bizonyította azt, hogy ami törvénytelenség történt, azért õ miniszterelnök létére sem felelõs. Kossuth mindenben ellene dolgozott– érvelt – s Kossuth tényleges hatalma és befolyása sokkal nagyobb volt mint az övé.
Ez igaz. De a vád joggal válaszolta erre, hogy hát akkor miért nem mondott le? Miért
vállalta tovább is a felelõsséget egy olyan kormány tetteiért, melynek tényleg nem õ volt afõnöke, nem õ volt az irányítója. Ezért mondta ki a haditörvényszék hûtlenségben bûnösnek sezért volt az ítélet igazságos.
Mennyivel inkább ki kellett volna hát mondani a halált, ha Mészáros nemcsak utólag írt
volna róla megemlékezéseket, hanem tanúnak idézték volna meg bûnpere tárgyalására és ott
az igazat mondhatta volna! Pedig Mészáros olyan tanú, akire nem lehet ráfogni, hogy pecsovics vagy „gyalázatos” „rágalmazó”. Hiszen akkor is, mikor emlékirataiban ezt a Batthyányra annyira terhelõ adatot közli, számkivetésben élt 48-asságáért, elõtte pedig legalábbis ineffigie [jelképesen] épp úgy felakasztották, mint magát Batthyányt. Batthyány sokkal nagyobb
48-as volt, mint Mészáros, noha õ még a debreceni trónfosztásban is részt vett (ezért akasztották fel in effigie). Hát akkor Batthyány kivégzése lett volna igazságtalan, sõt juszticmord?
Mindez természetesen nem azt bizonyítja, hogy Batthyány nem volt ellensége Kossuthnak s végig Kossuth módra gondolkodott (mert hiszen láttuk, hogy ennek ellenkezõjét egészen kétségtelen történelmi tények bizonyítják), hanem csak azt, hogy a régi, forradalmár
Batthyányból lelki átalakulása után, sõt még élete utolsó évében is gyakran kitört még a régi
rosszmájú és lelkiismeretlen forradalmár, s talán még a Kossuthtal való ellentét is sokkal inkább származott személyes ellenszenvbõl, hatalomvágyból és féltékenységbõl, mint Batthyány mérsékeltségébõl, tehát elvi okokból. Úgy látszik, hogy Batthyány egészen már csak abörtönben szakított forradalmi elveivel s sértõ gõgjét is csak a fõbenjáró per tudta megtörni.
Mészáros Emlékiratai (II., 329. o.) azt is megerõsítik, amit Batthyány gõgjérõl mondtunk. Bár kiemeli, hogy Batthyány határozott volt és egyenes jellem (tehát a most tárgyalt
kétszínûség kivétel volt nála) és „ami Kossuthban igen kis mértékben volt”, „személyes bátorsága is nagy volt”, mégis azt állapítja meg, hogy „arisztokratikus viselete és egész külsejetõle a vonzalmat számûzte”, azaz hogy lénye általában mindenkiben ellenszenvet keltett.

393

Meglehetõsen kemény megállapítás. De ha így voltak Batthyánnyal honfitársai, sõt elvbarátai, képzelhetjük, mekkora ellenszenvet kellett iránta tanúsítaniuk a konzervatív köröknek,
azaz politikai ellenfeleinek!
Láthatjuk aztán Batthyány törvénytelen útra lépését s így bûnösségét Madarász József
emlékirataiból is (156. o.), hol azt találjuk, hogy 1848. szeptember közepén az országgyûlésen ezt mondotta: „Fontolja meg a ház, vajon nem érkezett-e el azon végperc, melyben anemzet azon önvédelemre szorul, melynél a törvényességet nem képes, de nem is köteles respektálni”. Mennyire halálra kellett volna ítélni Batthyányt, ha ezt Madarász is nem emlékirataiban utólag írta volna, hanem mint tanú mondta volna a haditörvényszéki tárgyaláson!
Pedig hát Madarász csak nem volt magyar létére Bécshez húzó gyászvitéz?
Steier György „Görgey és Kossuth” címû mûvének elején (36-37. o.) ezt írja: „Batthyány
miniszterelnök felismerte Görgey tehetségét és elnöki irodájának katonai osztályába osztotta
be... A miniszterelnök ezután Görgeyt igen fontos és nehéz külföldi missziókra használta...,részint Bécsbe, részint Prágába küldte... Némelyek szerint prágai útjának a Prágában levõmagyar katonaságot, különösen a huszárságot, a hazai viszonyok felõl felvilágosítani és hazahívni” is célja volt. „Görgey István – folytatja Steier – határozottan cáfolja, mintha bátyja a„hazaszökésre bujtatott volna”, holott több, mint bizonyos, hogy ilyen irányú megbízása volt
és ennek eleget is tett.”
Görgey ezt a megbízást, melyet pedig a haditörvény Batthyány bûnei között a legsúlyosabban ítélt meg s a legszigorúbban büntetett (Görgey István éppen azért védi annyira e vád
ellenében bátyját), attól a Batthyánytól kapta, akit Károlyi Árpád mûve annyira ártatlannak
mond és akinek kivégzését annyira igazságtalannak tartja. Pedig hát a megbízó sokkal bûnösebb, mint az, aki a megbízást végrehajtja.
„Batthyány bécsi tartózkodásai csodálatosképpen mindig egy-egy zendüléssel estekössze” – állapítja meg Károly Árpád is (I., 186. o.), s azt írja, hogy Zsedényi magának Batthyánynak is megmondta, hogy emiatt õt ott sokan valóságos „Pechvogel”-nek [szerencsétlen
flótásnak] tartják s a bécsi zendülésekben Batthyány kezét keresik.
Azt mi is elhisszük Károlyi Árpádnak, hogy Batthyány ebben ártatlan volt s a bécsi zendülések az õ ottani tartózkodásával csak véletlenül estek össze, de viszont tagadhatatlan,
hogy összeestek, s nem természetes-e, ha az illetékesek – Batthyány múltját és kihívó viselkedését ismerve – nem a véletlennel magyarázták a dolgot? Ez részükrõl semmiképpen sem
gonoszság, még csak nem is rosszakarat jele, legfeljebb Batthyány részére szerencsétlenség.
De volt éppen elég dolog, amiben Batthyány nemcsak szerencsétlen, hanem bûnös isvolt. Például herceg Esterházy Pál, aki miniszter volt Batthyány kormányában és aki KárolyiÁrpád szerint (I., 193. o.) „életének legértékesebb részét Anglia alkotmányos levegõjébenélte le, s hazatérve éppen ezért rokonszenvezett a reformmozgalmakkal”, bár a Batthyányperben tett vallomásával egészen nyilvánvalóan segíteni igyekszik Batthyányon, mégis kénytelen elismerni bûnös voltát is, sõt a márciusi idõk elõtti szerepére oly „kemény ítélettel sújtle” (Károlyi), hogy még Leuzendorfnak is feltûnt.
Azt mondta, hogy a 48-as eseményeket megelõzõ idõben a „delojális” [ellentétes] ellenzéknek „akár mértéktelen becsvágyból, akár félreértett patriotizmustól [hazafiságtól] ösztönözve elég szerencsétlen volt élére állani”. (Batthyány reformkori szereplését tehát még azok
is elítélték, sõt megbotránkoztak rajta, akik Anglia alkotmányos levegõjében éltek, s így az
alkotmányos életnek becsülõi voltak). „Ebben a végzetes (!) idõszakban õ, mint a tömeg demoralizálására (!) és a kormány iránti bizalom aláásására törekvõ párt vezére néhány megbocsáthatatlan (!) dolgot cselekedett.”

394

Megtartotta-e Batthyány a törvényt?
Batthyánynak, mint már miniszterelnöknek is voltak „megbocsáthatatlan” bûnei, melyekért forma szerint és a paragrafusok alapján is joggal lehetett felelõsségre vonni és az így
szerzett peranyag alapján a legnagyobb büntetéssel sújtani. Például Kossuth 1848. szeptember 6-án hivatalosan, tisztán a maga szakállára, Batthyánynak, aki akkor Bécsben volt, ésminisztertársai megkérdezése és tudta nélkül is közhírré tette, hogy a törvényhozás határozatából (tehát ez sem volt igaz) ötforintos államjegyek fognak azonnal forgalomba hozatni.
Kossuth is teljesen tudatában volt lépése törvénytelenségének (amit itt mondok, mindent
Károlyi Árpád elõadásában (I., 243. o.) közlök), s ezért szeptember 11-én, tehát utólag, az országgyûléshez fordult és azzal az érveléssel vette rá intézkedése törvényesítésére, hogy az ország gépezete a legközelebbi órákban meg fog akadni, ha a ház jóvá nem hagyja az õ
szeptember 6-i, a maga szakállára már megtett, tehát törvénytelen és önkényes rendeletét. A
ház jóvá is hagyta. (Csak az a baj, hogy még így is csak akkor lett volna törvényes, ha a határozatot a király is szentesítette volna. Kossuth pedig jól tudhatta, hogy a király nem fogja
szentesíteni, nem is szentesítheti, mivel ez az országgyûlési határozat ellenkezett az osztrák
bank szabadalmával, mely még hosszú éveken át egyedül neki biztosította a bankjegykibocsátás jogát nemcsak Ausztriában, hanem Magyarországon is.)Igaz, hogy mindezek akkor történtek, mikor Batthyány már lemondásban volt, azonban õ
már szeptember 12-én újra elvállalta a miniszterelnökséget s már szeptember 14-én, Madarász
László interpellációjára adott válaszában teljesen azonosította magát Kossuthnak s utána aháznak a király ellenében végrehajtott cselekedetével, s közölte, hogy az ötfontosok kibocsátása folytatódni fog (királyi szentesítés nélkül). Vajon azt, aki ilyen törvénytelenséggel azonosította magát és ennyire nyíltan forradalmi útra lépett, csak törvénytelenül lehetett hûtlenségért,
felségsértésért és lázadásért elítélni s rá a törvényben elõírt halálbüntetést alkalmazni?
Ez a törvénytelen, forradalmi bankókibocsátás királyi szentesítést utólag sem kapott soha. De láttuk már, hogy az a szükséghelyzet sem mentesíti, melyre Kossuth hivatkozott, mert
az osztrák bank hajlandó lett volna kölcsönt folyósítani a Batthyány-kormánynak, mégpedig
rendkívül elõnyösen, mert a magyar kormányt mindenképpen vissza akarta tartani ettõl a forradalmi lépéstõl. Mennyivel elõnyösebb lett volna ez Magyarországra is, sõt még 48-ra is!
Jól tudjuk ugyanis, hogy a szabadságharc bukásának fõ oka az infláció, a Kossuth-bankó elértéktelenedése és benne a nép bizalmának megingása volt, tehát minél késõbb kezdõdött
volna el ez a folyamat, annál késõbb kezdõdtek volna a belõle eredõ gazdasági bajok is.
De ha az osztrák bank nem kínálta volna a kölcsönt, akkor sem hivatkozhatott volna aszükséghelyzetre a Batthyány-kormány, mert hiszen ezt a szükséghelyzetet õ idézte elõ. Ha
nem ragadtatta volna magát túlzásokra, ha nem vágta volna botorul és Batthyányra valló
fennhéjazással egyik szükségtelen pofont a másik után a bécsi kormány arcába, nem jutott
volna olyan „szükséghelyzetbe” melyben már muszáj volt vétkezni. Vétkezni ugyanis sohasem muszáj, sõt sohasem szabad.
Az, hogy ekkor Batthyányt a nádor kérte a miniszterelnökség további vállalására, nemérv, mert hiszen láttuk, hogy ez a fõherceg-nádor is bûnös volt, ha annyira nem is, mint Batthyány és õt is ugyancsak szigorúan megbüntették. De láttuk, hogy az sem érv, hogy maga akirály is megbízta Batthyányt a miniszterelnökséggel még a történtek után is, mert a király
akkor kényszerhelyzetben volt, s ha Batthyányt nem bízza meg, csak Kossuthot vagy Madarászt választhatta volna helyette. De a király e kényszerhelyzetének is csak Batthyány volt azoka, addigi végzetes politikai mûködésével és Kossuthnak követté választásával.
Mit szóljunk aztán Batthyány szeptember 26-i rendeletéhez, mellyel kötelezõvé tette asorozást, noha a király az országgyûlésnek erre vonatkozó határozatát nem szentesítette és
akkor már István nádort is hazaparancsolta? Vajon ez sem volt törvénytelen és felségsértõ?

395

Pedig hát ezt nem Kossuth, hanem maga Batthyány csinálta. „Nagy és elhatározó lépés voltez – írja még Károlyi Árpád is (I., 27. o.) –, egy lépés lefelé az alaki törvénytelenség lejtõjén.
De még ez sem egészen törvénytelen.”
Károlyi Árpád azért fogja rá, hogy nem „egészen” törvénytelen és azért beszél csak „alaki” törvénytelenségrõl, mert világos, hogy egy magyar történetíró nem mondhatja 48-at törvénytelennek. Hiszen azonnal megköveznék érte, vagy legalábbis megállapítanák róla, hogy
hazafiatlan. Mivel azonban ezt okul nem hozhatja fel, arra hivatkozik, hogy igaz, hogy az országgyûlés határozata szentesítve még nem volt (nem is lett soha), de viszont a szentesítés
formálisan megtagadva sem volt.
Kétségbeejtõen gyenge érvelés. A magyar alkotmányban (vagy akármely más állam alkotmányában) nem az volt, hogy az országgyûlés határozata csak akkor nem érvényes, ha akirály már tiltakozott ellene, hanem az, hogy csak a királytól szentesített törvény törvény. Vonatkozik ez még a harmadrendû jelentõségû törvényekre is, nem pedig olyan fontos dologra,
mint az általános hadkötelezettség behozása s minden alkalmas állampolgárnak arra kötelezése, hogy bizonyos célért folytatandó háborúban a vérét is ontsa és életét is feláldozza (jelen
esetben például a saját koronás királya ellen).
Olyan országgyûlési határozatot, melyet a király még nem szentesített, nem lehet végrehajtani, annál kevésbé a végrehajtását kötelezõen elrendelni. Még akkor is bûne lenne ez
Batthyánynak, ha utána hamarosan megkapta volna a királyi szentesítést az a határozat. Batthyány azonban ehelyett hamarosan megkapta a nádor szeptember 25-én Bécsben kelt levelét, melyben értesíti, hogy nem is lesz szentesítés, tehát még Károlyi szempontjából is„egészen” törvénytelen az, amit õ már elrendelt.
„De Batthyány szeptember 26-i rendelete – írja Károlyi Árpád (I., 273. o.) – ki volt máradva, visszavonni nem lehetett és hiába is vonta volna vissza.” (Batthyány ugyanis ekkor már
olyan ország miniszterelnöke volt, mely királyának már nyíltan nem engedelmeskedett. Ez
azonban az õ részérõl is nyílt hûtlenség volt, mert neki arra már rég le kellett volna mondania, mire a viszonyok idáig fajultak. Batthyány azonban még midig megmaradt állásában, tehát vállalta mindezért a felelõsséget s ezáltal megtévesztette azokat is, akik egyébként még
tisztelték volt a törvényt.
De hát mi lázadás, mi törvénytelenség, mi hûtlenség, ha még ez sem volt az? Miért
mondjuk tehát, hogy Batthyány kivégzése vérlázító törvénytelenség és juszticmord volt? Vajon kit lehet törvényesen kivégezni, ha még az ilyen hallatlan törvénytelenségeket elkövetõ
Batthyányt sem lehetett volna?
Batthyány csak azt hozhatta fel mentségére, hogy a katonatoborzás külön királyi határozat nélkül is elõfordult már többször a múltban is. Leuzendorf azonban joggal felelhette erre,
hogy igen, de csak a már meglevõ, királyi rendelettel felállított ezredek kiegészítésére, nem
pedig egy 200.000 fõnyi, egészen új hadsereg felállítására, egy akkora hadseregére, amekkora Magyarországnak még soha nem volt, de még az egész Habsburg-monarchiának is alig, ésráadásul egy ekkora hadseregnek a magyarok megkoronázott királya ellen való felállítására.
Még Károlyi Árpád is elismeri, hogy Batthyánynak ez a mentsége „tagadhatatlanul kisséerõltetett magyar legis interpretatio” [törvénymagyarázat] volt, de hát „Batthyánynak a hadbíró merev törvénymagyarázásával szemben nem volt egyéb fegyvere”. Vajon azért volt veleszemben csak ennyire gyönge fegyvere? Talán mert igaza volt?
Méltán hangsúlyozta aztán a hadbíró azt is, hogy Batthyány eljárása nem volt egyéb,„mint az egész hadsereggel való organikus összefüggésnek, a hadsereg egységének tudatos
felbontása, ami a monarchia biztonsága legszilárdabb alapjának megrendítése”.
„Egyik vád súlyosabb a másiknál – állapítja meg még Károlyi Árpád is (I., 277. o.) – s az
alaki jog a vádlónak látszott igazat adni, amint igazat adott neki a végeredmény: a gyõzelmes(?) honvédsereg megalakulása.”396

Batthyány nem is tudott mást felhozni mentségére, mint csak azt, hogy csak azért maradt
egy ideig még ezek után is hivatalában, hogy mentse, ami még menthetõ és hogy a hatalom
ne kerüljön olyanok kezébe, akik õfelségének még jobban árthattak volna.
„Mindez a válasz – felelte neki Leuzendorf – nem tartalmaz, gróf úr, az Ön számára igazolást. Önnek a legnagyobb szívóssággal inkább elbocsáttatását követelni és állását elhagynia
kellett volna, mintsem törvényellenes rendszabályok eszközéül használtassa fel magát.”
Aztán a külföldi államokhoz való követküldés is mindenütt az uralkodó joga, s különösen az volt ezelõtt még száz évvel. Külföldi államokhoz követek küldésére a 48-as törvények
sem hatalmazták fel a magyar minisztériumot. A 48-as kormány mégis követeket küldött anémet birodalomhoz is, meg Párizsba is, s Teleki, mint párizsi követ, nemkülönben a magyar
kormány bécsi titkos ügynökei is valóságos forradalmi tevékenységet fejtettek ki, a legsötétebb körökkel tartottak fenn összeköttetést, sõt pénzelték is õket. Õk voltak a szítói a bécsi
zavargásoknak is. Erre láttuk már a bizonyítékokat, melyek a rendõrség, s ennek révén a hadbíró kezében voltak.
Batthyány ezekkel szemben joggal hozhatta fel mentségére – mert ebben igaza volt –,hogy mindezt Kossuth és Szemere az õ tudta nélkül csinálta s így joggal állapíthatta meg nevezett „hazafias” minisztertársai jellemtelenségét, kollegiatlanságát és egyéni túlkapásait. De
viszont azt már nem tudta bizonyítani, hogy õk valóban az õ tudta nélkül cselekedtek. Ilyenfajta dolgot bizonyítani nem is nagyon lehet. Azt ellenben nem tagadhatta, hogy azoknak,
akik ezt csinálták, õ volt a fõnökük (sõt Kossuth egyenesen az õ követelésére került be a kormányba), s hogy mint miniszterelnök, mindenért õ volt a felelõs. Egy miniszterelnöknek bizonyára nem mentsége az, hogy minisztertársai ellene mûködtek s õ errõl semmit sem tudott,de viszont egyenesen õ terrorizálta ki, hogy kormánya tagjai lehessenek. Ilyen védekezést
tárgyilagos bíróság nem is fogadhatott el.
De még ha állításai igazságát a hadbírák el is hitték volna, akkor is joggal mondhatták
volna neki: Milyen miniszterelnök az, aki minisztertársainak nem tud parancsolni, hanem eltûri, hogy a maguk szakállára intézkedjenek s ráadásul fõnökük elveivel éppen ellenkezõleg?
Ha Batthyány mindezekrõl még csak nem is tudott, szégyen, ha tudott, csak megakadályozni
nem volt ereje, de azért mégis megmaradt miniszterelnöknek s vállalta azokért is a felelõsséget, amik elveivel ellenkeztek, még ennél is nagyobb szégyen. Ez utóbbi esetben önérzete ismegkövetelte volna az azonnali távozást. Sajátságos, hogy Batthyány egyenesen betegesennagy önérzete most nem jelentkezett.
Ha a bécsi csõcseléket izgató és pénzelõ ügynökök kiküldése Batthyány tudta nélkül történt is, Szalai és Teleki követi kiküldésérõl mindenképpen tudnia kellett. Pedig hogy minden
nyugodt és hozzáértõ embere mennyire tisztában volt ezek kiküldésének törvénytelen voltával,mutatja Széchenyi naplója, aki ott Szalai párizsi kiküldetésének gondolatára így kiált fel: „Esübersteigt alle Begriffe! Ez már minden képzeletet felülmúl!” (Döblingi hagyaték, I., 366. o.)
Mindezt Batthyány azzal próbálta kimagyarázni, hogy Teleki és Szalai tulajdonképpen
nem követ volt, hanem csak a románok mesterkedéseinek ellensúlyozására küldte ki õket amagyar kormány. Állítását azonban megcáfolja az, hogy Batthyány Teleki kiküldése elõtt
formális kérdést intézett a francia kormányhoz, hogy a magyar követet fogadja-e és viszonozza-e követküldéssel a maga részérõl is. Ez Batthyány mentségének a leghatározottabb cáfolata volt. Ezért itt is kénytelen még Károlyi Árpád is azt írni, hogy „ez, noha jóhiszemû és
jószándékú (?), de mégis ballépés volt Batthyánytól”. (I., 334. o.) De hát ártatlan-e az, aki„ballépéseket” követ el?
Mikor még Batthyány Laibachban tartózkodott és ott mentségére védõiratot szerkesztett,abban még azt írta, hogy „Gróf Teleki schickte ich nach Paris mit Wissen des Wiener
Ministeriums” [Teleki grófot Párizsba küldtem a bécsi minisztérium tudtával]. Ez az állítása
azonban annyira valótlan, hogy Károlyi Árpád – udvariasan – „nagy lapsus memoriae”-nak[emlékezetkihagyásnak] nevezi s állítása valótlanságának maga Batthyány is annyira tudatá-397

ban volt, hogy késõbb, mikor látta, hogy Leuzendorf mindenrõl megfelelõ iratokkal rendelkezik, többet sohasem hozta ezt fel mentségére. Ez egyébként már a második bizonyíték
Batthyány szavahihetõsége ellen is, mert hiszen világos, hogy ez Batthyány részérõl nem tévedés, hanem maga is tudta, hogy valótlant mond. Nem is olyan nagy szégyen ez Batthyányra, mert ha a halál árnyékában állnak, egyébként tiszteletreméltó emberekkel is elõfordul
az ilyesmi. Csak azt kifogásolom, hogy miért tart Károlyi Árpád mégis mindent, amit Batthyány a maga védelmére mond, szinte szentírásnak?
Aztán ugyancsak joggal vethette a hadbíró Batthyány szemére pénzügyminiszterének,Kossuthnak, azt a rendeletét, melyben megtorlásul azért, hogy az osztrák kormány Ausztria
területén eltiltotta a törvénytelenül és az osztrák bank szabadalma ellenére kibocsátott magyar bankjegyek elfogadását, magyar részrõl viszonzásul az osztrák bankjegyek elfogadását
tiltotta el. A pénzverés tehát késõbb, a gazdasági és pénzügyi viszonyok változásának megfelelõen, a bankjegykibocsátás is annyira sajátosan királyi jog volt mindig Magyarországon,hogy joggal hangsúlyozhatta Leuzendorf, hogy ezzel Batthyány kormánya a királynak legsajátosabb felségjogaiba avatkozott bele, s vette ezt a jogot az alkotmány rendelkezései ellenére
tisztán a maga kezébe.
Önnek azonnal le kellett volna mondania az állásáról – mondta neki a hadbíró –, ha nem
azonosította magát minisztere intézkedésével, s ez annál inkább kötelessége lett volna, mert hiszen ereje sem volt ahhoz, hogy meg tudja akadályozni, amit Kossuth tesz. Batthyány ekkor iselismerte „a felhozott intézkedések részben abnormis voltát, részben törvénytelenségét” (Károlyi, I., 404. o.), tehát – teszem én hozzá (mert a kettõ egyet jelent) – a maga bûnösségét.
Hogy Batthyány az az érve, hogy a király e törvénytelenségei után és ellenére is hivatalában hagyta, sõt újra kinevezte s ezzel mintegy elismerte, hogy törvénytelenségeit megbocsátotta, sõt mint kényszerûség szülte tetteket, nem is tekintette részérõl bûnöknek, mennyire
nem fogadható el, mutatja, hogy a király az õ tanácsát már sem a szeptember 15-i, sem aszeptember 22-i királyi kéziratok kibocsátásakor nem vette igénybe s nem tudósította õt elõre
a király Lamberg kinevezésérõl sem. Mindezekkel az udvar eléggé világosan tudtára adta,
hogy nem bízik benne s csak kényszerbõl tûri. Az ilyen miniszterelnöknek, ha lojális, azonnal le kell mondania.
A per folyamán maga Batthyány is panaszkodott, hogy „kevés bizalommal és még kevesebb nyíltsággal bántak velem Bécsben”. Tehát egész jól láthatta s mint látjuk, látta is, hogy
egyedül csak a király kényszerhelyzete az oka, hogy állásában megtartja, sõt újra kinevezi,
nem pedig az, hogy bizalommal van iránta vagy meg van vele elégedve.
Határozott rosszakaratra vall aztán Batthyány viselkedése a királlyal szemben akkor, mikor István fõherceg nádorságának megszüntetése után Bécsben úgy akarták megoldani a már
lehetetlenné fajuló helyzetet, hogy elnapolták az országgyûlést és Majláth György országbíró
kinevezésével (ki királyi helytartóként mûködött volna) akartak rendet teremteni. Az országgyûlés elnapolására azért lett volna szükség, hogy a Madarász-féle demagógiának, mely minden izgalomnak és bajnak oka volt, egyelõre gátat vessenek, helytartóra meg azért, hogy
mivel a király nem lakott az országban, legyen valaki, aki kellõ hatalommal és tekintéllyel
bírjon a rendcsinálásra. Meg kell hagynunk, hogy mindkét célját a legnagyobb körültekintéssel, jóakarattal és az alkotmány lehetõ tiszteletben tartásával akarta elérni az udvar.
Láttuk már, hogy benne volt ugyan a 48-as törvényekben, hogy az országgyûlést a jövõévi költségvetés elfogadása elõtt nem lehet feloszlatni, de láttuk azt is, hogy ennek a 48-as alkotmánynak szentesítését az István nádor, Kossuth és Batthyány-triumvirátus erõszakkal, sõtcsalással szerezte meg, és láttuk azt is, hogy a 48-as alkotmánynak ez a rendelkezése még aköztársaságpárti Szemere és az angol államférfiak szerint is (ahol pedig az összes állam közül
legkisebbek a király jogai) egyenesen forradalmi jellegû és a királyi tekintélyre tûrhetetlenülsértõ volt.

398

Nem csodálhatnánk tehát, ha a király, tekintettel a rendkívüli viszonyokra, melyek rendkívüli eljárást is tesznek szükségessé, a kicsalt „törvény” ezen rendelkezését most nem tartotta volna meg. Azonban az udvar még ezt is annyira megtartotta, hogy az országgyûlést nem
feloszlatták, hanem csak elnapolták, mégpedig csak december elsejéig (tehát nemcsak a szóval játszottak, hanem a rövid idõtartam is mutatta, hogy tényleg csak elnapolásról, nem pedig
feloszlatásról van szó). Mivel december elsején már folytatta volna üléseit az országgyûlés, atörvény még e pontjának is eleget tudtak volna tenni, mert újévig, tehát az 1848-as évben, el
tudták volna fogadni a jövõ évi költségvetést is.
Ugyanilyen jóakarat és az alkotmány tiszteletben tartása nyilvánult meg Majláth helytartói kinevezésében is. Erre a hivatalra azért szemelték ki Majláthot, mert õ volt az országbíró,s mivel az országbírói méltóság rangban a nádoré után következett, a nádor helyettese mindig
az országbíró volt.
Mikor azonban a király Batthyánytól ezeknek a kibocsátandó királyi kéziratoknak ellenjegyzését kérte (csak azért, hogy még a tõle csalárdul kicsalt 48-as törvényeknek is eleget tegyen), Batthyány mindkettõ ellenjegyzését megtagadta azzal a merev érvvel, hogy a 48-as
törvények az országgyûlésnek nemcsak a feloszlatását, hanem az elnapolását is tiltják a jövõévre szóló költségvetés elfogadása elõtt, királyi helytartót pedig a magyar alkotmány nem ismer. (Vajon forradalmat ismer-e a magyar alkotmány? S lám, Batthyányék mégis azt csináltak!) S tette mindezt Batthyány éppen akkor, mikor a király olyan jóakaratot mutatott amagyar függetlenség és Batthyány személye iránt, hogy egy külön hozzá intézett leiratban
ezt írta neki: „Biztosíthatom Önt, hogy szilárdan el vagyok határozva magyar királyságomnak területi integritását és törvényes szabadságait megtartani és számítok erre irányuló rendszabályaim meleg támogatására az Ön részérõl”.
Hogy Batthyány vonakodása és ezt megokoló érvei mennyire szõrszálhasogatók, sõtrosszakaratúak voltak, mutatja, hogy arra az érvére, hogy a magyar alkotmány más királyi
helytartót, mint a nádor, nem ismer, még Károlyi Árpád is ezt a megjegyzést teszi: „Igaz. De
lehet-e a miniszterelnök az országon kívül tartózkodó királynak olyan széles jogkörû felségjogokkal felruházott képviselõje, mint a nádor? Ez homályos kérdés”. (Pedig ha valami csak
„homályos”, akkor már csak rosszakarattal mondhatja rá valaki, hogy a törvénnyel világosan
ellenkezik. Pedig bizonyára csak ez tilos még rendes idõkben is, nem olyanokban, melyek
közepette Batthyány volt az ország ügyeinek felelõs intézõje.)„Teljesen érthetõ, hogy a konzervatívok (és a tanácsuk után induló király) az országbíróra nyúltak vissza.” (Károlyi, I., 409. o.) Batthyány tehát olyan királyi intézkedésektõl tagadta
meg a miniszterelnöki ellenjegyzést, melyek „teljesen érthetõk” voltak. Nem követte-e el háta hûtlenség bûnét? Arra pedig nem szab-e halált az alkotmány?
Batthyány a rendet helyreállítani és az országot a polgárháborútól az akkori viszonyokhoz képest a képzelhetõ legtörvényesebb módon megmenteni törekvõ királyt nyíltan megakadályozta e törekvésében s ezzel nemcsak hûtlenséget követett el, hanem õ volt az oka a király
és a nemzet közti fegyveres küzdelem kitörésének s mindazoknak az egyéni és nemzeti bajoknak, melyek ennek következményei lettek. Mikor ugyanis a Batthyány-per folyt, a nemzet
már leterítve feküdt az idegen fegyverek elõtt.
Batthyány merev ellenkezését nem is lehet mással magyarázni, mind csak azzal, hogy
megfélemlíttetni hagyta magát Kossuth és Madarász demagógiájától, akik hazaárulónak bélyegeztek meg minden engedményt vagy simulékonyságot, tehát minden olyan törekvést,
mely az ellentétek békés kiegyenlítésére irányult. Batthyány meg akarta nekik mutatni, hogy
õ is jó fiú, õ is jó magyar, a „hazaárulástól” õ is iszonyodik. Csak hát az volt a baj, hogy ami
Kossuth és Madarász szónoklataiban és Petõfi verseiben becsület és hazafiság dolga volt, az
a katonai törvényszékek számára irányadó paragrafusokban, sõt a magyar alkotmány szerint
is hûtlenség, felségsértés és hazaárulás volt, büntetése pedig a halál volt.

399

Súlyos vádpont volt aztán Batthyány ellen az is, hogy annak ellenére, hogy mint nyugalmazott császári, királyi tiszt, nyugalomba vonulásakor térítvényt állított ki, hogy „soha nem
fog fejedelme ellen harcolni s fejedelme ellenségeivel egyetérteni, nekik segítségükre lenni”(Károlyi, I., 437. o.), s annak ellenére, hogy az október 3-i csász. kir. manifesztum [bejelentés] már az alattvalók tudomására hozta, hogy Jellasics a király nevében és parancsára jön afellázadt magyar alattvalók ellen, Batthyány mégis ekkor (a miniszterelnökségrõl való lemondása után) lett nemzetõr-parancsnok, sõt a Dunántúlon õ szervezete a Jellasics (tehát akirály) ellenében való felkelést.
E váddal szemben Batthyány egy csomó tanút nevezett meg annak bizonyítására, hogy õebben a magyar népfelkelésben semmi jelentõs szerepet nem játszott (mintha csak jelentõs
szerep játszása volna bûn ilyenkor) s nem is játszhatott, hiszen október 8-án még Sopronban
volt, 10-én pedig már baleset érte, ami miatt fegyveres szolgálatra alkalmatlanná vált és állításait a megnevezett és ki is hallgatott (természetesen magyar) tanúk mind meg is erõsítették.
Magát a nemzetõrségbe való belépését pedig azzal mentette Batthyány, hogy erre magyar
részrõl erkölcsi kényszer késztette.
Itt nagy ellentmondás ötlik szemünkbe. Ha Batthyány e védekezésében igazat mondott,akkor õ 48-as értelemben igen rossz hazafi volt, mert hiszen teljesen hidegen és idegenül állta nemzet érdekeivel szemben, s amit meg is tett, egyedül csak azért tette, mert félt a „hazafias
közvéleménytõl. Ha azonban nem mondott igazat, azaz szívvel-lélekkel és meggyõzõdésbõl
lett nemzetõr, akkor megint csak hazudott a haditörvényszék elõtt. Ezt – tekintettel arra, hogy
az akasztófa árnya nehezedett rá – nem tartjuk részérõl jellemtelenségnek, hanem csak természetes emberi gyarlóságnak, bár a hõsök nem szoktak gyarló emberek lenni. Az azonban
mindkét esetben kétségtelen, hogy Batthyány elítélése és kivégzése nem volt juszticmord, hanem teljesen törvényes és igazságos eljárás, mert felségsértés, lázadás, hûtlenség és tiszti becsületszavának megsértése miatt kapta büntetését.
A törvényszék azonban még Batthyány állításának hitelt adva sem fogadhatta el Batthyány
mentségét. „Kétségtelen – mondta neki Leuzendorf –, hogy éppen Önnek könnyen lehetséges
volt az állítólagos erkölcsi kényszer alól kibújni. Könnyen kiutazhatott volna Ön külföldre
(hogy ne kelljen akarata ellenére beállni nemzetõrnek), ami elõzõleg úgyis szándékában voltÖnnek. És az sem védi Önt, hogy aktív tevékenységet nem fejtett ki, mert ennek csak egy véletlen, a baleset volt az oka (lóról való leesés és kéztörés). Azt pedig csak nem kívánhatja Ön,
hogy ezt a balesetet érdemül tudjuk Önnek?”De ez az ügyben kihallgatott jóakaratú dunántúli magyar tanúk vallomásai is világosan
bizonyítják, hogy ha nem magyar, hanem pártatlan szemmel vizsgáljuk a dolgot – pedig atörténetírónak, még ha magyar is, ez kötelessége –, mennyire nem lett volna igazságos Batthyány felmentése és bûntelenné nyilvánítása ezeknek a tanúvallomásoknak az alapján, mennyire irányzatos dolog tehát annak alapján, amit ezek az emberek mondottak, juszticmordot
emlegetni.
Ezek „a Batthyány elõadását mindenben megerõsítõ tanúvallomások” világosan mutatják, hogy nem az igazság megállapítása, hanem Batthyány megmentése volt a céljuk. Még
Károlyi is azt mondja, hogy azzal a szándékkal, hogy nagy földijük helyzetén könnyítsenek,
ezek a becsületes emberek olyan dolgokat is jegyzõkönyvbe diktáltak, amiket nem kérdezetttõlük senki, de amirõl hitték, hogy Batthyánynak hasznára fognak válni.
S ugyanez a Károlyi hogy felháborodik, mikor egyes „aljas” Wallisok, Rohonczyak és
Meszlényiek az ellenkezõjét vallják, és mennyire juszticmordoz, ha a törvényszék nem teljesen az õ „becsületes emberei kijelentései után igazodik”.
E „becsületes emberek” egyike például azt vallá, hogy mikor a Sopron megyei községek
Vas megye némely községétõl a horvát csapatok ellen segélyt kértek, Batthyány azt tanácsolá
nekik, hogy „ne menjenek addig, amíg a hatóságok nem parancsolják”. (Ezek a becsületes
emberek tehát vagy hazudtak, vagy pedig Batthyány volt igen rossz 48-as hazafi.) A hegyfal-

400

vi jegyzõ pedig azt mondta tollba, hogy mikor a már ágyban fekvõ Batthyánytól utasítást kért
a népfelkelõk számára szükséges szekerek ügyében, Batthyány azt felelte, hogy ez nem tartozik õreá, de ha rá tartoznék is, törött kézzel most nem tud írni.
Valamennyien azt vallották, hogy a Vas megyei népfelkelést a magyar kormány biztosai
rendelték el és szervezték meg, Batthyány bele sem avatkozhatott. De neki is be kellett állnia
a nemzetõrök közé, mert a nép elkeseredése, felette ingerült hangulata mindenkit, ha nem
volt különben is nemzetõr, felkelésre erõszakolt és minden vonakodót agyonszúrással fenyegetett, amint többi közt a szentgyörgyi tanítómestert is kegyetlenül összeszurkálták vonakodásáért.
Hát ha e „becsületes embereknek” hihetünk, bizony nem nagyon lelkesültek azok a becsületes magyarok azért a 48-ért. De viszont annál jobban gondjuk volt arra, hogy mások„lelkesedjenek”. Erre mindenkit rákényszerítettek. Az azonban bizonyos, hogy magát Batthyányt senki sem szúrta volna le vonakodásáért. Még ócsárolni sem merte volna senki, sõtmég felszólítani sem, hogy õ is legyen nemzetõr. Batthyány azért lépett be oda, hogy a közvéleménynek hízelegjen s bebizonyítsa nekik, hogy õ jó hazafi.
A baj csak az volt, hogy ezeknek a becsületes magyar embereknek a kijelentéseit ugyancsak élesen megcáfolták a szabadságharc lánglelkû magyar hõseitõl írásba fektetett és így
letagadhatatlanul megörökített dokumentumok, melyek hazafias lelkesedésünk számára szomorúan bizonyítják, hogy a lelkiismeretlen hírverés még akkor is ugyanazt a szerepet töltöttebe, mint Rákosi Mátyás országában s általában minden olyan mozgalomban, melynek indítékai nem tiszták.
Láttuk már, hogy a 48-as lapok a betegen fekvõ Batthyánytól egy hazafias lelkesedéstõl
áradó levelet közöltek, melyrõl most Batthyány azt állította, hogy õ diktált ugyan egy levelet
akkor a nyõgéri plébánosnak, de az nem a nyilvánosság számára szólt és amely egész mástartalmú volt, mint amelyet elõtte a hadbíró az újságban lenyomtatva felmutatott.
Kossuth Hírlapjának 1848. október 17-i száma ugyanis az országgyûlés október 14-i ülését ismertetve közölte, hogy itt felolvastak egy jelentést a Vas megyei népfelkelõk egyik táborából, mely Theodorovics seregét üldözi. „Ezenkívül – írja a lap – van megyénkben még
egy tábor, melyet Vidos József vezérel. Ezen táborban Batthyány Lajos gróf nagy erélyességgel mûködék, nagy elszántsággal lelkesíté a sereget, mai napon azonban szerencsétlenül járt,
mert midõn nemzetõreinket Hegyfaluból az ellenség ellen vezette és földabroszát [térképét]zsebébõl kihúzta, lova megijedt s vele együtt elesvén keze kitörött.”Kossuth Hírlapja október 21-i száma pedig Vidos József jelentését hozza október 16-i
kelettel Szombathelyrõl, mely így végzõdik: „Gróf Batthyány Lajos és Festetich László, mint
segédtisztek, mellettem hatályosan mûködnek, az elsõ, lova elbukása és keze sérülése következtében jelenleg ágyban fekszik”.
Károlyi Árpád megállapítja, hogy Batthyány október 8-án még nem is volt Vas megyében,október 10-én pedig már szerencsétlenül járt. Viszont Theodorovics serege ekkor még nem lépett Vas megye területére, tehát a nemzetõröket Batthyány itt Theodorovics ellen nem is vezethette. Károlyi nem tudja mással megmagyarázni ezt az ellentmondást, mint hogy Batthyány
földijei tudva, hogy grófjukat a túlzók Pesten már hazaárulással vádolgatják és hajszát indítottak ellene, ezekkel a hamis vagy legalábbis erõsen túlzó állításokkal tudósításaikban a Batthyány hazafiatlanságáról terjesztett híreket akarták megcáfolni és így neki szolgálatot tenni.
Ha ez igaz, akkor ez azt bizonyítja, hogy a 48-as hivatalos propaganda szinte teljesen hazug volt. Batthyány (s vele minden más komoly magyar) ekkor már rég nem volt 48-as érzelmû, de ezt Kossuthék a közvélemény elõtt elleplezni igyekeztek.
Ha pedig a tudósítás volt igaz, s így Batthyány csakugyan lelkes nemzetõr volt a király
nevében, és parancsából jövõ sereg ellenében, akkor viszont elítélése nagyon is törvényes ésigazságos volt. De halálra ítélése törvényes és igazságos volt még abban az esetben is, haBatthyány ekkor már csakugyan csak kényszerbõl lett nemzetõr. Kétségtelen ugyanis, hogy401régebben õ volt az egyik legtúlzóbb 48-as izgató, sõt akkor is, mikor már ezt megbánta, még
mindig többet engedett a forradalmi szellemnek, mint szabad lett volna. Aki ugyanis csak
kényszer hatására áll a lázadók közé és harcol törvényes királya ellen, az is hûtlen és lázadó.
Ez csak enyhíti a bûnt, de nem teszi nem bûnné. Ezt az enyhítõ körülményt azonban túlságosan is lerontja Batthyányban az a rendkívül súlyosbító körülmény, hogy õ volt a kormány feje, tehát a legfõbb szerepet játszotta a forradalmi mozgalomban.
De nemcsak Batthyány Vas megyei hízelgõi, hanem maga Kossuth Hírlapja sem fukarkodott a költött hazafias hírekkel. December 12-i számában például azt beszéli el az ország
lelkesítésére, hogy Fraknóról Pestre érkezett herceg Esterházy kilenc ágyúja és két nagy mozsara, mert „a derék herceg csak õsi rendeltetésének adá vissza az ágyúkat, midõn a haza védelmére nemes lelkûleg felajánlá”.
Az igazság azonban ezzel szemben az volt, hogy ezeket az ágyúkat és mozsarakat a Sopron megyei 48-as kormánybiztosok az öreg herceg távollétében és megkérdezése nélkül egyszerûen elrekvirálták tõle. E mûveletet aztán részint cinizmusból, részint, hogy az állítólagúgyis nagy lelkesedést ilyen „példaadó” esetek közlésével és annak hirdetésével, hogy még alegmagasabb arisztokrácia is a „nemzeti” ügy mellett van, még jobban fokozzák, ilyen alakban
közölték a nyilvánossággal. S csak mert volna az a példásan hazafias herceg helyreigazítást
közzétenni és bebizonyítani, hogy õ nem egészen olyan „hazafias” mint a lapok közölték!
Látjuk tehát, hogy „népi demokráciánknak” a különféle papok szájába adott hamis közleményei a rendszer magasztalásáról nem is voltak olyan egészen új dolgok. 48-ban ezt már
ugyanígy csinálták a papokkal is, meg a hercegekkel is. A különbség csak az, hogy azóta sokat „haladtunk”, s ma már a rendszernek a hercegek támogatására nincs szüksége, csak a papokéra, azokéra sem sokáig.
Batthyány tehát bajosan volt olyan „hazafias”, mint Kossuth Hírlapja után indulva sejtenénk, de viszont királyához annyira hûnek sem fogadhatta el a törvényszék, mint Vas megyei
jóakarói vallották. Horváth Sándor, hegyfalvi földbirtokos például azt vallotta, hogy Batthyány ellenezte Theodorovics visszavonuló csapatainak megtámadását és helyeselte, hogy
Niczky Sándor Sopron megyei 48-as kormánybiztos a megye déli vidékén szabad elvonulást
engedett az osztrák-horvát tábornokoknak. Rohonczy Ignác ezzel szemben vallomásában határozottan azt állította, hogy Batthyány ezért a leghevesebb szemrehányásokkal illette
Niczkyt.
Hogy Károlyi Árpád Horváthot vallomásáért „becsületes magyarnak”, Rohonczyt azonban Horváth vallomása megcáfolásáért „perfidnek” nevezi, ezzel nyilvánvalóan nem történelmi tárgyilagosságról, hanem a kommunistáktól is ajánlott és a hitleristáktól is gyakorolt
hazafias „pártosságról” tesz tanúságot. Azt hiszem azonban, hogy a jelen esetben száz tárgyilagos és helyes ítélõképességgel bíró olvasó közül kilencven azon a nézeten van, hogy amit
Rohonczy állít, az volt az igaz. Horváthnak ugyanis volt oka, hogy hazudjék, mert hiszen
nem is a hazugságot, hanem a felebaráti szeretetet látta benne. No meg hát a Batthyány-latifundium [birtok] Batthyány kivégzése után is megmaradt (pedig akkor még a gróf kivégzése
sem volt biztos, sõt még valószínû sem). Ellenben Rohonczynak semmi oka sem volt arra (azigazságon kívül), hogy Batthyány ellen valljon, sõt nála is minden ok amellett szólt, hogy õ
is inkább olyasmiket mondjon, mint Horváth.
De nemcsak Rohonczy „árulkodása” (Károlyi Árpád kifejezése) cáfolta meg a Vas megyei „becsületes magyarok” Batthyány mellett szóló vallomásait. Kezében volt a hadbírónak
Pulszkynak (hej, ha Damjanichnak is ilyen bizonyítékok lettek volna kezében a tõle kivégeztetett két plébános vagy Görgeynek Zichy ellen!) Sopronból október 7-én Csányi Lászlóhoz
intézett levele, melynek október 8-án kelt utóiratában az van, hogy „Batthyánnyal Vidos táborába megyek, hogy azt a népet felhozzuk”. Kezében volt aztán Bartos képviselõnek Bécsbõl október 9-én ugyancsak Csányihoz írt levele, mely azt tartalmazza, hogy Pulszky
Bécsbõl Sopronba ment (ami meg is felel a valóságnak, jegyzi meg hozzá még Károlyi Ár-

402

pád is), hogy ott Batthyánnyal együtt agitáljon és ahova Batthyány és Pulszky erre a célra abécsi Wodianer-cég útján 1500 puskát rendelt.
Súlyos és nehezen gyengíthetõ vád volt aztán Batthyány ellen ez is: „Az október 3-i manifesztum a király és az összállam ellen törvénytelen útra tért országgyûlést feloszlatta, december havában az ország már a lázadás csúcspontján állott és az a bûnös frakció vitte akormányt, melynek kívánságára és akaratából történt Lemberg és Latour gyalázatos meggyilkolása. Az országgyûlés felségáruló konventté [gyûléssé] lõn. Az új fejedelmet nem ismerteel és Ön mégis megválasztatta magát képviselõnek, belépett abba a klikkbe és magára vállaláa konvent közveszélyes tevékenységébõl eredõ következmények megfelelõ terhét! Miért tetteÖn ezt és mit tud reá válaszolni?”
Batthyány azt hozta fel mentségére, hogy õ a képviselõséget nem kereste, távollétében és
egyhangúlag választá meg a sárvári kerület és így neki becsületbeli kötelessége volt a választást elfogadni, melyet egyébként is azzal a céllal tett, hogy így az országgyûlésen majd a túlzók ellen és a felség javára mûködhessen.
Nem elég helytálló mentség. Legfeljebb enyhítõ körülménynek lehet elfogadni. Kétségtelen ugyanis, hogy mikor Batthyány a királlyal már nyílt ellenségeskedésben levõ országgyûlésre a képviselõi mandátumot elfogadta, e tettével azonosította magát ezzel a királlyal
szembeszegülõ, hûtlen és lázadó, tehát törvénytelen országgyûléssel. Hogy ezt miért tette, az
teljesen mellékes, hiszen jó szándékból sem szabad rosszat elkövetni. S ha Batthyány számára mentség az, hogy ezt abból a szándékból tette, hogy azon a törvénytelen országgyûlésen
királya ügyét védje, az meg másrészrõl tehertétel számára, hogy a képviselõség vállalásávalrossz példát adott s nagyban oka volt annak, hogy olyan sokan nem láttak tisztán s nem vettékészre 48 törvénytelen voltát. A tisztánlátó vezetõ embereknek nem lett volna szabad e tévhit
kialakulásához hozzájárulniuk. De Batthyány még ezt az állítólagos jó szándékát sem tudta
semmivel sem bizonyítani. Bíráinak tehát a jog szabályai szerint nem volt szabad elhinniük.
Leuzendorf azt válaszolta Batthyány mentségére, hogy õ maga hangsúlyozta, hogy
mennyire elvesztette arra már népszerûségét és tekintélyét amiatt, mert már mérsékeltebbé
vált. Valami érezhetõ eredményt tehát már csak emiatt sem várhatott további képviselõi mûködésétõl. Egyébként pedig – folytatta – átvizsgáltattam e célból az összes magyar lapokat,
de azokban nyoma sem található annak, hogy Ön ebben a törvénytelen országgyûlésben,
melybe választatta magát, ilyen hatást valóban igyekezett volna kifejteni.
„Az Ön megjelenése abban a gyülekezetben – volt Leuzendorf megállapítása – csak aszélsõ elemek malmára hajtotta a vizet.”
Igaza volt Leuzendorfnak. Azzal ugyanis, hogy Batthyány ebben az országgyûlésben
mandátumot vállalt, elismerte, hogy az országgyûlés a királlyal való szakítás után is törvényesés „hazafias”, tehát ezzel a forradalomnak a törvényesség látszatát és vele tekintélyt adott.
Azért, mert egyhangúlag választották meg, még nem volt köteles a választást elfogadni.
Éppen ellenkezõleg: annál inkább kötelessége lett volna jogilag mûveletlen és a demagógiától félrevezetett választóit felvilágosítani és a választás visszautasításával a törvényesség útjára figyelmeztetni. De ez az egyhangúság is sokkal inkább volt a forradalmi terror, mint a
nép bizalmának kifejezése.
Ehhez azonban akkor áldozatvállalás és bátorság kellett volna, ez azonban – noha minden kortársa kiemeli nagy bátorságát s legalább élete utolsó éveiben még önzetlenségét is –nem volt meg Batthyányban. Az õ hiúságának hízelgett, hogy újra megválasztották, de a választást azért is el kellett fogadnia, mert másképp hazaárulónak tartották volna, mert ráfogták
volna, hogy aulikus. Igen könnyen meglehet, hogy kéz alatt maga gondoskodott róla, hogy
megválasszák. De ha a választás csakugyan tudta nélkül történt, sõt kellemetlenül érintette,akkora önzetlenség és elvei követésére bátorság mégsem volt benne, hogy a választás el nem
fogadásával járó kellemetlenségeket: a durva és gúnyos hírlapi támadásokat, a Bécstõl való
lekenyerezéssel, hazafiatlansággal való rágalmazásokat vállalni hajlandó lett volna.

403

Pedig abban bizonyos lehetett, hogy ki nem végezték, sõt börtönbe sem zárták volna értemég akkor se, ha nem utazott volna el külföldre. Batthyány volt akkora tekintély, hogy Kossuthék ezt nem merték volna vele megtenni, sõt valószínû, hogy azt tartották volna magukra alegelõnyösebbnek, ha ezt is éppúgy elhallgatják a „hazafias” közvélemény elõtt, mint ahogyan
miniszterelnökségérõl, sõt képviselõi mandátumáról való lemondását is elhallgatták az országgyûlés elõtt, noha ezt Batthyány ott férfiasan és jellemesen külön levélben jelentette be.
A képviselõvé választásnak elvei ellenére való elfogadása tehát Batthyány részérõl csakis félelembõl történhetett s abból a nagyon is kicsinyes emberi gyarlóságból, hogy noha akkor már rég tudta, hogy a 48-as hazafiság nem használ, hanem árt a hazának, nem volt lelki
ereje ahhoz, hogy ezt a belátást a közvéleménynek is tudomására hozza, mert jól tudta, hogy
az ezt hazaárulásnak tartja. Ez csak gyarlóság volt ugyan benne, de e gyarlóság miatt olyan
nagy bûnt követett el, melyet a törvény halállal büntetett.
Hogy a körülmények szerencsétlen találkozása miatt Batthyány ezt a halálbüntetést a valóságban is megkapta, sajnálhatjuk, sõt sajnálnunk is kell, de emiatt még nem mondhatjuk azt,
hogy Batthyánnyal igazságtalanság történt, annál kevésbé, hogy felháborító igazságtalanság.
Az igaz, hogy a Habsburgok Batthyánynál százszorta bûnösebb és jellemtelenebb lázadóknak,
felségsértõknek és hûtleneknek is megbocsátottak, sõt történelmünk folyamán úgyszólván
mindig ez volt a szabály, ámde az igazságtalanság nem az volt, hogy Batthyány velük szemben
megkapta a törvényben elõírt büntetést, hanem az, hogy a többiek nem kapták meg.
Egészen kétségtelen még az is, hogy Batthyány még a bécsi csõcselék forradalmi munkáját is megelégedéssel nézte, hogy bizonyos tekintetben még azzal is rokonszenvezett.
Meszlényi Lajos, magyar nemes, a dunántúli kerületi törvényszék ülnöke azt vallotta, hogy
október 7-én, tehát a Latour bécsi meggyilkoltatását követõ napon Sopronban, ahova e naponérkezett meg Batthyány Bécsbõl, a Magyar Királyhoz címzett vendégfogadó kapualjában találkozott vele s ott Batthyány elbeszélte neki a bécsi forradalom részleteit. Utána pedig ezt
mondta: „Bizony sok fáradságomba is került, míg a bécsiek felpaprikáztattak”.
Károlyi Árpád ezt a súlyos vallomást – történetírói tárgyilagosságára szégyenletes módon – úgy akarja elintézni, hogy Meszlényi vallomása „oly rejtély, melynek kulcsát csak egy
közönséges lélek elfojtott, mély gyûlöletében lehetne talán megtalálni”.
Pedig hát Károlyi Árpádnak a legkisebb bizonyítéka sincs arra, hogy Meszlényi „közönséges lélek” volt, sõt arra se, hogy gyûlölte volna Batthyányt. Erre az egyetlen bizonyítéka
Meszlényinek ez a vallomása. Károlyi Árpádnak nem szabad feltennie – ezt tiltja hazafias érzése, de lehetetlenné teszi számára a magyar közvélemény és a saját egyéni sorsa is e hazában–, hogy Meszlényi vallomásának ez a Batthyányra annyira terhelõ része igaz volt. Világos tehát, hogy egyedül csak a gyûlölet sugallhatta, „egy közönséges lélek elfojtott, mély gyûlölete”.
Tehát az egyik legtárgyilagosabb magyar történetíró Meszlényi vallomásáért mindjárt abecsületébe is gázol ennek a Meszlényinek, megteszi „közönséges léleknek”, aki gyûlöl,mégpedig „mélyen” gyûlöl, s mint aljas emberek szokták, „elfojtottan”, tehát álnokul, alattomosan, titokban gyûlöl.
Pedig hát Károlyi Árpádnak nemcsak bizonyítéka nincs Meszlényi gyûlöletérõl, haneméppen az ellenkezõre vannak, illetve lehettek volna bizonyítékai, ha szemét készakarva be ne
fogta volna. Maga mondja ugyanis, hogy Meszlényi vallomása e súlyos adaton kívül egyenesen tele van a Batthyányt menteni akarásokkal, vagyis annak bizonyítékaival, hogy Batthyányt
nemcsak bemártani nem akarta, hanem maga is sajnálja, hogy az igazságnak megfelelõen terhelõ dolgot is kellett róla mondania. Ez éppen nem vall „közönséges lélekre”, a gyûlöletnek
pedig merõ ellentéte.
Maga Károlyi írja, hogy „mintha maga is megdöbbent volna a súlyos kijelentéstõl”,„utólag hozzátette, hogy Batthyány elbeszélése mindazonáltal sem olyan volt, hogy õ, Meszlényi, azt gondolhatta volna, mintha Batthyány bécsi viselkedése a legkisebb befolyással isbírhatott volna Latour sorsára”.

404

Mennyit adhatunk hát a „hazafias” történetírás tárgyilagosságára és megbízhatóságára,
ha mindezek ellenére mégis Meszlényi becsületébe gázol nem is egy Kacziány Géza, Gelsei
Bíró Zoltán vagy Baráthosi Balogh Benedek, hanem még egy Károlyi Árpád is csak azért,
mert Meszlényi, mint tanú, Batthyányra terhelõ dologra is merészelt emlékezni s nagy mentegetések közepette ugyan, de meg is merte mondani azt, amire emlékezett?
A magyarságnak az ilyen történetírás árt legtöbbet. Pedig a magyar „hazafiasság” terrorja erre egyenesen rákényszeríti történetíróinkat.
Meszlényi, e „közönséges lélek” vallomása annyira jóakaratú Batthyány irányában, hogy
azt is hangsúlyozza, hogy más alkalommal elõfordult az is, hogy „Batthyány keserûen panaszkodott neki Kossuth ellen, mint aki mindent élére állít, szerencsében elbizakodott, szerencsétlenségben csüggedõ, aztán hogy Batthyány mesebeszédnek és rágalomnak bélyegzé
meg azt a hírt, mely szerint magyar pénzen vesztegették meg Bécsben az engedelmességet
megtagadó gránátosokat”. (Pedig láttuk már, hogy a pénzrõl még nyugták is voltak a hadbíró
kezében s ezeket a pénzeket nem ugyan Batthyány, de Kossuth, illetve megbízottja, Pulszky,
tehát valóban a 48-as magyar kormány folyósította.) Meszlényi tehát nemcsak rosszakaratú
nem volt Batthyány iránt, hanem még olyasmit is felhozott Batthyány mentségére, amirõl
tudjuk, és Leuzendorf is tudta, hogy ellenkezett a valósággal.
Szó sem lehet tehát arról, hogy Meszlényi terhelõ vallomása egyszerûen csak a Batthyány
elleni gyûlöletbõl fakadt rágalom. Nem ismerünk-e rá mi is a Meszlényi elõtt a bécsiek „felpaprikázásával” dicsekvõ Batthyányban arra a Batthyányra, aki Innsbruckban viszont Pálffy
elõtt pattog nagy büszke fölénnyel, hogy meg fogja mutatni, hogyan fogják megkeserülni a
Habsburgok, ha az Erdély visszacsatolásáról szóló határozatot nem szentesítik, mégpedig az
õ ultimátumában megadott idõre!? Pedig hát ezt nem egy „közönséges” gyûlölettõl izzó lélek, hanem az a Pálffy írja, aki Batthyánynak valóságos rajongója s szinte emberfeletti embernek tekinti.
Abból, hogy maga Meszlényi is „megdöbbent”, mikor terhelõt is kénytelen volt mondani
Batthyányra, a vaknak is látnia kell, hogy egész vallomásában az a leghitelreméltóbb, amit
megdöbbenése ellenére is elmondott. Hiszen ezt a tanú, mint neki rendkívül kellemetlen dolgot, melyrõl jól tudta, hogy személye ellen a magyar közvéleményben (sõt, mint látjuk, méga magyar történetírásban is) gyûlöletet fog kelteni, akarata és érdeke ellenére, szinte lelkiismereti kényszerbõl mondta el.
De Meszlényi vallomását a mondottakon kívül még gróf Széchenyi Pál vallomása ismegerõsíti. Jellemzõ „hazafias” történetírásunk pártosságára, hogy még oly kiváló képviselõje, mint Károlyi Árpád sem fogadja el még ezt a tanúvallomást se úgy, mint kötelessége volna, tárgyilagosan, hanem „egy rettentõ félreértés rettentõ produktumának” nevezi s kijelenti,
hogy „szinte rosszul esik olvasnunk”. (I., 463. o.) De beszélhet-e így tárgyilagos bíró? Pedig
ha a történetíró nem az, lehet-e megállapításaira, mint történelmi és tárgyilagos igazságokra
hivatkozni?
Egy további bizonyítékként a Batthyány terhére valló tanúk hitelreméltóságának bizonyítására meg kell említenünk azt is, hogy sem Meszlényi, sem Széchenyi, sem Wallis, semRohonczy nem maguk jelentkeztek tanúvallomásra, hanem csak akkor és csak azért nyilatkoztak, mert megidézték õket s így kénytelenek voltak nyilatkozni. Akit gyûlölet vezet, akiártani akar, az nem várja míg megidézik, hanem maga jelentkezik vádjával. Láttuk, hogy Batthyányt mentõ tanúk (például báró Eötvös József) maguk jelentkeztek vallomásukkal. Rájuk
mondhatjuk, hogy használni akartak Batthyánynak. A megterhelõ tanúkra azonban nem
mondhatjuk, hogy ártani akartak neki.
Azt is tanulságosnak tartjuk megemlíteni, hogy Károlyi Árpád a periratok között már
Széchenyi Pál vallomását sem találta meg (I., 463. o.). Ezért nem is tudja idézni, hogy mit
vallott, az utalásokból csak annyit tudott meg, hogy õ is vallott, mégpedig Batthyány ellen
vallott. Mindenben bécsi „ármányt” szimatoló hazafiaink tehát láthatják, hogy nemcsak

405

olyan iratokat „tüntetett el” ez a „maffia” a percsomóból, melyek állítólag Batthyány javára
szóltak, hanem homlokegyenest ellenkezõket is. Szó sem lehet tehát itt bûnjel-eltüntetésekrõl, melyekkel politikai gyilkosok akartak volna önmaguk igazolásáról gondoskodni.
Mivel Széchenyi írásban beadott nyilatkozatán kívül (mely eltûnt) a bíróság szóbelileg iskihallgatta, tudjuk, mit vallott. (Láttuk, hogy az állítólag Batthyány javára szóló, de már nem
található iratok nagy részét is pótolni tudta Károlyi Árpád más forrásokból.)
Széchenyi azt vallotta, hogy inasa október 6-án reggel tudatta vele, hogy gróf Batthyány
Bécsbõl Sopronba érkezett és a Magyar Királyban szállt meg. Kíváncsi lévén a hírekre, azonnal felkereste. Köpenyébe burkolózva fáradtan a pamlagon heverve találta. Kérdéseire komor
hangulatban azt felelte, hogy „Bécsben a gumpendorfi kaszárnyában a katonaság meg fogja
tagadni a Jellasics segélyére Magyarországba való kimasírozást, a polgárság a katonasághoz
fog csatlakozni, harcra fog kerülni a sor és vér fog folyni”.
„Tovább nem kérdezõsködtem – folytatta Széchenyi –, mert láttam, hogy álmos és rosszkedvû. Csak utólag tûnt fel nekem gondolatomban, hogy honnan tudhatta Batthyány október
6-án korán reggel Sopronban azt, ami október 6-án késõbb a nap folyamán Bécsben tényleg
megtörtént”. Széchenyi mindehhez még azt is hozzáfûzte, ami szintén erõsen kompromittáló
volt Batthyányra, hogy úgy tudja, hogy õ október 6-án Sopronban egy Horváth nevû, Bécsbõl jövõ futárt is fogadott s azonnal továbbküldte Pestre. Hivatkozott aztán gróf Wallisra, aki
az õ soproni házában lakott és aki akkor Batthyánnyal hosszabban beszélgetett a bécsi dolgokról. Így került a sor gróf Wallis Mihály kihallgatására, aki egy Batthyány leány férje volt.
„Wallis – írja Károlyi Árpád – épp úgy, mint Széchenyi Pál, mellékes kérdésekben kedvezõen nyilatkozott a magyar miniszterelnök felõl. Elmondá, mint Pál gróf is, hogy Batthyány Lamberg misszióját áldásosnak, meggyilkolását végzetesen károsnak tartá. Kossuth
politikájával éppenséggel nem rokonszenvezett. Kossuthnak személye is ellenszenves voltelõtte, sõt egy ízben elkeseredésében azt mondá volt minisztertársáról, hogy gonosz ember.”(Lehet ennek láttára tárgyilagosan azt állítani, hogy Wallist csakis gyûlölet vezethette Batthyány elleni vallomásában? Hiszen mindezekrõl hallgatott volna az, aki Batthyánynak ártani
akart.)„De annál terhelõbb volt aztán az, amit az október 6-ával kapcsolatos kérdésben diktált abizottsági jegyzõ tollába Wallis október 7-én, mondá, felkereste szállásán, a Magyar Királyban, Batthyányt, aki ott õvele Latour csúfos meggyilkoltatásának, mint neki fölötte örvendetes eseménynek a hírét közölte. Tudod-e már – így kérdezte volna (már ti. ha a magyar
történetírás elhinné neki) õt Batthyány –, hogy a huncut Latour már függ?” És hozzátette:„Most már jobban is állnak az akcióink Magyarországon”. Ennél a hírnél és ennél a mondásnál oly különös örömet mutatott Batthyány, így végzé vallomását gróf Wallis, hogy késõbbi
találkozásainknál kitértem minden politikai társalgás elõl, mert láttam, hogy felfogásunk ésérzelmeink egymástól teljesen eltérõek.” (Károlyi, I., 465. o.)
Még Károlyi Árpád is kijelenti, hogy az a válasz, melyet Batthyány erre a súlyos vádra abíróság elõtt adni tudott, nagyon gyenge. Végeredményként mégis azt állapítja meg, hogy
„Wallisnál is, mint Meszlényinél, valami mély titkos gyûlöletben (azért „titkos”, mert enneka „mély” gyûlöletnek semmi nyoma sincs másutt sehol) kell az indító okot keresnünk”. Csakaz a baj, hogy komoly és tárgyilagos tudós nem érvel és nem is érvelhet olyan gyûlölettel,
amely szerinte is „titkos”, azaz semmiféle bizonyíték nincs rá, sõt magának a vallomásnak
egyéb részei is cáfolják. Cáfolja aztán az a sógorság, mely gróf Wallist Batthyányhoz kötötte,sõt cáfolja még az is, hogy mind Wallist, mind Meszlényit még maga Károlyi Árpád is két
kifogástalannak ismert, köztiszteletben álló „magyar úrnak” mondja. (I., 467. o.)Rohonczy Ignác – akit Károlyi Árpád „a tekintélyes császári fõbiztosnak” mond (I., 466.
o.) – volt az, aki a Batthyány ikervári kastélyában lefoglalt iratokat hivatalosan felbontotta. Õ
is kijelentette vallomásában, hogy a lefoglalt iratok közt egy Batthyányra kompromittáló, sõtegyáltalán politikai jellegû sem volt (ami inkább talán amellett volt bizonyíték, hogy ezeket

406még idejében és alaposan elrejtették, illetve megsemmisítették), de egyúttal azt is kijelentette,hogy 1848 októberében Batthyány csak addig maradt Sopronban, míg bécsi ügynökei az
osztrák fõváros bevételérõl nem értesítették. „Mert általánosan tudott dolog volt – mondta –,hogy Batthyány a legkitûnõbb ágensekkel [titkos politikai ügynökökkel] rendelkezett.”„Tetézte aztán – írja Károlyi – a rágalmat (szép kis történetírói tárgyilagosság!) azzal anemtelen (!) megjegyzéssel, hogy bár Batthyány politikája 1848 decemberében Kossuth-ellenes is volt, ez nem az osztrák kormány iránti jóérzületébõl, hanem csak onnan származott,mert látta, hogy Kossuth õt szellemi tekintetben túlszárnyalá.”Rohonczy, Meszlényi, Széchenyi és Wallis nyilatkozatainak erejét még növeli az, hogy
Batthyány tudta róluk, hogy felfogásuk 48-ellenes s ennek ellenére beszélt elõttük ennyire
forradalmilag. Egyébként Rohonczy vallomását tekinthetjük a dolog érdeme szempontjából
még a legkevésbé fontosnak, mert hiszen nem annyira tényeket (melyek egyedül számítanaka vád bizonyítása szempontjából), hanem inkább csak a vallomástevõ véleményét tartalmazta. Azt sem állítjuk, hogy Batthyánynak a bécsi lázadásban s így Latour meggyilkolásában istevõleges része volt (sok olyan tanúvallomás is volt ugyanis, amely ezt a feltevést cáfolta), az
azonban kétségtelen, hogy elfogulatlan bírónak e terhelõ vallomásokat hitelreméltóbbaknak
és így nagyobb bizonyító erejûeknek kell tartania, mint a mentõtanúkéit. Ezek a vallomások
azonban (melyek egyébként a részletekben is annyira egyeznek, hogy semmiképpen sem tarthatjuk õket kitaláltaknak) azt bizonyítják, hogy Batthyány érzülete a bécsi forradalmi események tekintetében közel sem volt olyan kifogástalan, annál kevésbé egyenesen az udvar
oldalán levõ, mint amilyennek Batthyány önvédelmében állította és egyes tanúk is erõsítették.
Batthyány még 1848. október elején Kossuth irányzatának híve volt, ha nem is magának
Kossuthnak. Késõbb felfogása megváltozott, de népszerûségi okokból és a forradalmi terror
miatt ezt a nyilvánosság elõtt eltitkolta. Abban azonban, hogy Kossuth eszméi gyõztek és anemzet királyával és az alkotmánnyal szakított, kevés embernek volt Magyarországon akkora
része, mint Batthyánynak. Ez bizonyára nem ártatlanságának vagy annak bizonyítéka, hogy
juszticmordot követtek el, mikor kivégeztették.
De ott volt bírái kezében Batthyánynak 1848. szeptember 17-i, Pulszkynak adott felhatalmazása is a bécsi forradalmárok pénzelésére. Ezeket csak azért, hogy õket a forradalmi
magyarság ügyének megnyerjék, igazán nem kellett pénzelni, mert hiszen köztudomású,
hogy anélkül is kezdettõl fogva mindig erõsen magyarpártiak voltak. Hogy a magyar 48-as
kormány ennek ellenére még külön is pénzelte õket, annak csak az lehetett a célja, hogy amagyar forradalom támogatására osztrák forradalmi akciókba belevigyék õket, ezáltal Ausztriában is minél nagyobb bonyodalmakat támasszanak s így az udvart a magyar forradalom elleni fellépésében gátolják. Pedig ezeknek az ausztriai mozgalmaknak nem volt hazafias
jellegük is, mint a mieinknek. Ezek tisztán csak felforgató és vallás-, illetve egyházellenes
jellegük volt. Támogatásuk tehát sokkal károsabb mûködés volt, mint a magyar szabadságharcé.
Említettük, hogy a külföldi, teljesen Batthyány mellett megnyilatkozó és vele szemben
vérlázító igazságtalanság elkövetését hangoztató sajtó felvilágosítására az a Schmerling vállalkozott, akinek tekintélyét, jellemét és becsületességét Károlyi Árpád se gyõzi eléggé hangsúlyozni. Ez a Schmerling Batthyány bûneinek és elítélése okainak elõadása után így fejezi
be az európai közvélemény felvilágosítása céljából írt cikkét:„Batthyány halálos bûneinek melegágya féktelen becsvágyában keresendõ. Ez vakította
el, ezért nem gondolt állampolgári kötelességeivel, katonatiszti térítvényével és azzal az esküvel, melyet miniszterelnökké való kinevezésekor királya kezébe tõn le... Aki mindezeket
figyelembe veszi és mérlegeli, az bizonyára nem lesz elég vakmerõ a gonosztevõ védelmére
kelni, ellenkezõleg, be fogja látni, mily alaptalanok voltak a gyanúsítások a hadbírói ítélet
köztudomásra jutásakor.”

407

Igen kemény ítélet, igen kemény szavakkal kifejezve, de ne feledjük, hogy olyan ember
alkotta meg és fejezte ki, akinek tekintélye különlegesen nagy volt akkor egész Európában
még a szabadelvûek elõtt is, és akinek mind szellemi kapacitása, mind jelleme még KárolyiÁrpád megítélése szerint is oly nagy volt, hogy mindenképpen fel kell róla tennünk, hogy
osztrák érzése nem tudott benne felülkerekedni becsületérzése és igazságszeretete ellenében.
Ha azonban valakiben Schmerling ítélete súlyát mégis leszállítja az, hogy osztrák, tehátszerinte szükségképpen elfogult, ott van Bismarck, aki ekkor ezt írta anyóságnak: „Te részvétet érzel a Batthyány család iránt, de részvétlen vagy azon ártatlanok ezrei iránt, akik ama lázadó õrült becsvágya és fennhéjazása miatt özvegyekké és árvákká lõnek”.
A porosz és protestáns Bismarckra senki sem mondhatja, hogy osztrák elfogultság vezette, hiszen Ausztria egyik legnagyobb ellensége volt. Elfogultság legfeljebb a Habsburgok ellen lehetett volna benne. Nála bizonyára kisebb szellemi képességû anyósában – látjuk – meg
is volt ez az elfogultság. De a nagy Bismarck nagy tehetsége – látjuk – a Habsburgok igazságát állapította meg ebben az ügyben.

408

Bem József
(1794–1850)
Egyik leglegendásabb 48-as tábornok. Kétségtelen, hogy tehetségben Görgey után õ következik köztük. Kis, igénytelen, s ráadásul még külsejét és ruháját is elhanyagoló emberke.
Bécsbõl menekült hozzánk, hol szintén részt vett a forradalmi harcokban. Ez nem válik éppen becsületére, mert ott igazán csak forradalom volt, mégpedig egészen túlzó, nemzetközi,
zsidó és alantas. Onnan nem is annyira menekült, mint inkább elvbarátai mentették ide hozzánk. Õ maga a bécsi forradalom leverése után annyira fásult, apatikus és magával tehetetlen
volt, hogy még menekülni, életérõl gondoskodni se tudott.
Láttuk, hogy elsõ szereplése nálunk azzal kezdõdött, hogy egyik lengyel honfitársa merényletet követett el ellene, mint a lengyel ügy árulója ellen. Eleinte a magyarok részérõl isbizalmatlanság és lekicsinylés fogadta. Kossuthnak – sok balfogása között – egyik legszerencsésebb tette volt, hogy pártul fogta és Erdélybe küldte. Mivel Erdély mellékhadszíntér volt,
Kossuth intézkedésébõl láthatjuk, hogy õ se várt tõle túl sokat. Mivel aztán Erdélyben feltûnõ sikereket aratott, Kossuth pedig Görgeyben mindinkább személyes ellenfelét látta, minderõteljesebben gondolt arra, hogy Erdélybõl hazahívja és a fõsereg vezetését bízza rá. Ez részint azért, mert Kossuth félt Görgeyt megbántani, részint mert Bem se nagyon sietett elhagyni Erdélyt, csak a szabadságharc utolsó heteiben történt meg, de akkor is Kossuth
legvégzetesebb balfogásának bizonyult.
Bem sikereinek titka abban állt, hogy hadvezéri módszere éppen az ellenkezõje volt Görgeyének. Görgey túlságosan is észember volt, ezért túl megfontoló, semmit nem kockáztató,
lassú, halogató vezér. Bem gyors, merész, sõt õrülten vakmerõ, az ellenséget mindig meglepetések elé állító. Mivel Erdélyben éppen az öreg Puchner volt az ellenfele, aki koránál meg
természeténél fogva is szintén a lassúság és a megfontoltság embere volt, nem csoda, hogy
Bem eleinte egyik váratlan gyõzelmet a másik után aratta felette.
Világos azonban, hogy ezek a legendás sikerek nem tartottak mindörökké. Részint azért,
mert az ellenség is tanult és mindinkább kiismerte Bem taktikáját és harcmódját, részint mert
Bem nem volt igazi nagytehetségû hadvezér. Az igazi hadvezéri lángelme ugyanis gyors is és
merész is, mint Bem, az ellenséget is igyekszik meglepni és nem várt helyzetek elé állítani,de elsõsorban õ is mégiscsak mindig az eszére hallgat. Aki az észt elhanyagolja és csak az indulatra, csak a bátorságra, csak az érzelmekre épít, azt igen sokszor érik kudarcok. Az okos
hadvezér mer, de nem õrülten, nem vakmerõen mer. Bem pedig nem ilyen volt.
Aki azonban a vakmerõséget túlzásba viszi és a szerencsés véletlen egyik fõ tényezõ számításában, az nemcsak nagy gyõzelmeket arat, hanem nagy vereségeket is szenved. A szerencse ugyanis változó, s aki a szerencsére számít, sokszor rosszul számít. Aki csak vakmerõ,de nem egyúttal megfontolt hadvezér is, egyszer csak mindent elveszt, amit addig szerencsével megszerzett, sõt sokszor annál még többet is.
A segesvári és a nagyszebeni csatával kapcsolatban már láttuk, hogy komoly vezérnek
ezek elõl az ütközetek elõl ki kellett volna térnie. Az ellenség ugyanis mindkét esetben olyan
túlerõben volt, hogy a gyõzelem majdnem lehetetlen volt. Bemet e két csatáért tulajdonképpen haditörvényszék elé kellett volna állítani, hiszen tulajdonképpen mészárszékre vitte ahonvédeit. Sikerült is serege felét lemészároltatnia, köztük Petõfi Sándort is és serege egész
felszerelését elvesztenie, illetve az ellenség kezére juttatnia.
Pedig Bem ehhez hasonlót nemcsak ekkor csinált. Nem egy csatája után lerongyolódva,csak néhány emberétõl kísérve került elõ, mint egy csavargó. Ilyesminek komoly vezérnél
még kivételesen se szabad elõfordulnia, hiszen a legelemibb hadi szabályok, a tartalék, utóvéd, a visszavonulási tervek stb. teljes elhanyagolását jelenti.

409

Bem csatáiban úgyszólván szabály volt, hogy az esetleges vereséget teljesen számításon
kívül hagyta s így a visszavonulás szabályos lebonyolítására soha nem is csinált terveket. Azt
tartotta, hogy egy katonára szégyen, ha már az ütközet elõtt a vereségre gondol. Felfogása
szerint lélektanilag is elhibázott dolog ez, mert megbénítja, vagy legalábbis csökkenti a vezérönbizalmát és a gyõzelembe vetett hitét. Ütközet elõtt a katonának csak egyre kell gondolnia,a gyõzelemre. Vagy ez, vagy a halál. Bem és katonái úgy mentek az ütközetbe, hogy nekik
csak gyõzni lehet, de gyõzniük is kell. Vagy gyõzünk, vagy vége mindennek, hiszen vereség
esetére nem is tettünk intézkedéseket.
Világos, hogy ebben az okoskodásban sok igazság is van és igen sok elõnnyel is rendelkezik. Az ilyen vezér imponál a katonáinak, kivált mikor látják, hogy a siker meg is van.
Bem éppen emiatt sokszor olyankor is gyõzött, mikor okos, megfontolt, lelkiismeretes vezér
még megütközni se mert volna. Az ellenség ugyanis emiatt sose tudhatta, mit fog tenni Bem.
Hiszen õ még olyankor is támadott, mikor megfontolt vezér a támadás elõl kitért volna. Haditervek, katonai számítások tehát Bemmel szemben mit sem értek, mert teljesen kiszámíthatatlan volt.
Rendkívül kiváló volt aztán Bem a tüzérség ügyes és okos felhasználásában is. Olyankor
is támadott, mégpedig fergetegesen elsöprõ erõvel, mikor az ellenség a túlereje tudatában ezt
lehetetlennek tartotta, tehát egyáltalán nem számított rá. Õ bámulatos gyors menetelésekkel
egyszer csak olyankor is a nyakában volt, mikor az ellenfél a nagy távolság miatt biztonságban érezte magát. Mindez nemegyszer bámulatos sikert hozott neki. Mivel az ilyen vezér és
az ilyen bátorság természetszerûleg hatást gyakorol a katonákra, tekintélyt, majd egyenesen
legendás hírnevet szerez a vezérüknek elõttük, ami a siker újabb záloga, megértjük, hogy
Bem Erdélyt a sokszoros túlerõvel szemben rövid idõ alatt felszabadította.
Azonban Bemnek csak a legénység, a rajongó Petõfi, meg a hadászatban laikus Kossuthelõtt volt hadvezéri tekintélye. A nagyobb szabású, hadászatilag képzett, magasabb rangú,volt csász. kir. tisztek elõtt soha. Nem is lehet igazi nagy hadvezérnek tartani azt, aki mindent
a lelkesedésre, a meglepetésre, a katonák hangulatára és a szerencsére alapít, az észt azonbanmellõzi.
Az ész szavának elhanyagolása vezethet sikerre is, hiszen írva vagyon, hogy aki mer, az
nyer; vezethet még legendás sikerre is, de csak akkor, ha ezzel a legendás sikerrel egyúttal aháború is befejezõdik. Az ilyen sikert éppen azért hívjuk „legendásnak”, mert az ésszerûség
határait túlhaladja. De az ilyen hadvezér végeredményben mégiscsak hazárdõr és hazárdõr
kezébe nem lehet és nem is szabad egy nemzet, sõt még egy hadsereg sorsát se letenni. A Napóleonok és Nagy Frigyesek, Gusztáv Adolfok vagy Savoyai Jenõk épp oly villámgyorsak ésépp oly vakmerõek voltak, mint Bem, de stratégiájuk alapja mégsem ez volt, hanem mindig ajózan, hideg számítás. Ezzel sose helyezkedtek szembe. A bátorság csak azt támogatta, denem helyettesítette, annál kevésbé volt ellentétben vele. Õk csak az okosat hajtották bátran éslelkesen végre, nem pedig az ész ellenében voltak bátrak.
Görgey Bemmel szemben a másik szélsõséget képviselte. Görgeyben az ész volt minden(de persze azért az se volt akkora, mint Napóleonban vagy Savoyai Jenõben). Õ sose sietettés sose kockáztatott. Viszont nagy elõnye volt, hogy részint személyes bátorsága, részint cinizmusa, részint tekintélyt parancsoló, szfinxszerû egyénisége nagyon tudott imponálni alattvalóinak és így tehetsége iránt a bizalmat bennük felébreszteni. A hidegen fontolgató, soha
semmit nem kockáztató Görgey nem szolgálhatott legendás gyõzelmekkel, de sokkal jobban
rá lehetett bízni az ország és a honvédek sorsát, mint a sose gondolkodó, vakmerõ Bemre.
A szabadságharcban hosszú idõn át nem is bízták rá nagyobb seregek sorsát. Bemet nagy
hadvezérnek már csak azért se tarthatjuk, mert hiszen tulajdonképpen egész hadi mûködése
úgyszólván csak gerilla-tevékenységre szorítkozott: két-három, legfeljebb nyolcezer emberrel vívta ki nagy gyõzelmeit. Hadvezérnek azonban azt nevezzük, aki nagyobb csapategységekkel operál, ezeket egy átfogó terv szerint tagolja és irányítja.

410

Bemnek effajta hadi tevékenységre alkalma se volt, hiszen nagyobb erõkkel sose rendelkezett. Gerillaháborúban hódította vissza egész Erdélyt, de aztán hamarosan épp úgy el isvesztette. A mi jó Kossuthunk azonban éppen akkor bízta rá egy 70.000 fõnyi, akkor igennagynak számító sereg vezénylését s vele az egész ország sorsát s állította szembe az átlagnál
tehetségesebb Haynauval, mikor már Erdélyben is bebizonyosodott a gerillaháború végsõ
eredménytelensége, s az, hogy nem csak lelkes, de nem okos vezér.
Lehet azonban, hogy új megbízatásának éppen az volt az oka, hogy az Erdélybõl kiszorult Bem munka nélkül maradt, no meg az, hogy Görgey, a nagyobb szabású vezér, Kossuth
számára nem volt megbízható, hanem csak a haza számára. Így történt aztán, hogy egyszerre
70.000 ember fölé került az a Bem, aki addig talán még 7.000-nek se igen parancsolt egyszerre, s történt ez éppen akkor, mikor az a 70.000 ember az ország utolsó reménye és végsõ
tartaléka volt.
Az esztelen Bem aztán nagy lelkesedésében és ostoba vakmerõségében még Görgey
30.000 emberének megvárását is feleslegesnek tartotta, hanem azonnal ütközött, mihelyt a táborba megérkezett (tehát az alaposabb tájékozódást és az alvezérekkel való megismerkedést is
feleslegesnek tartotta, pedig hát legtöbbjüket talán sose látta, hiszen eddig a távoli Erdélybenmûködött, hozzánk pedig idegenbõl jött). Tönkre is tett aztán mindent csekély egy óra alatt.
Igen keservesen érkezett meg Erdélybõl, mert hiszen már régóta várták. De mikor végre
megérkezett, akkor aztán a döntéssel nem várt még egy napot se. Feleslegesnek tartotta, hogya sereg addigi vezetõitõl felvilágosításokat kérjen, hogy az elõzményekrõl és kilátásokról tájékozódjék; hogy megismerje a helyzetet, a terepet, az ellenség helyzetét és erejét; hogy haditervet csináljon, az esetleges visszavonulás módjáról intézkedjék. Õ azt tartotta, csak merni
kell, a többi már magától jön. Pedig hát az esze, ha megkérdezte volna, éppen akkor azt felelte volna, hogy éppen most minden helyes, csak a vakmerõség nem.
Pedig Dembinszky, az addigi vezér s ráadásul Bem lengyel honfitársa, figyelmeztette, hogyne ütközzék mindjárt, mert azt õ tudja a legjobban, milyen gyenge harci erõvel bír a serege.
Kifejtette neki azokat az elõnyöket is, melyeket szerezhet, ha néhány napig vár. Bem azonban
azzal felelt, hogy kihúzta a zsebébõl fõvezéri kinevezését, kijelentette, hogy azonnal ütközik,engedelmességet követel s mindjárt meg is bízta Dembinszkyt a jobb szárny vezérletével. Azzal érvelt, hogy mindig hátrálni szégyen és hogy meg kell végre próbálni a szerencsét.
Dembinszky lengyelül csak ennyit felelt neki: „Ha oktalanságot akarsz elkövetni, kövesd
el magad!” (Mészáros Emlékiratai, II., 356. o.)
Bem vállalta a dolgot és elkövette maga az oktalanságot. 1849. augusztus 9-én volt ez és„oly gyászos napja lett a magyarnak, mint a mohácsi (az is augusztusban volt), csak sokkal
dicstelenebb”. (Mészáros, II., 361. o.)
Néhány óra alatt veszve volt az egész sereg annyira, hogy többet már nem is sikerültösszeszednie senkinek. „Veszve pedig anélkül, hogy (kivéve pár szerencsétlen lovassági rohamot) a gyalogság fegyverét, azt többször kilõve, használta volna.”
Maga Bem „rossz lovas lévén” (Mészáros, II., 359. o.) még az ütközet folyama alatt „lováról vagy leesett, vagy az lebukott vele s így vállforgóját eltöré”.
„Másnap voltak még hadosztályok, de hadsereg nem létezett. A vadászházban tanakodván Bem, kinek-kinek ajánlotta a fõvezényletet, de senki sem vette azt át.”„Dembinszky röviden és kíméletesen mondta Bemnek: Lásd, mit mondék. A tapasztaltságnak nem akartál hinni.”
Erre Bem még rövidebben felelt: „Kellett valamit megkísérleni.”Ez az eset egymaga is éppen eléggé bizonyítja, mennyire kisszabású ember volt ez a
Bem. Mert annyit eszének már csak mégis kellett volna lennie, hogy különbséget tudjon tenni egy gerillaütközet és az egész szabadságharc utolsó hadseregének olyan utolsó ütközete
közt, melytõl az egész nemzet végsõ sorsa függött. Ha egy gerillaütközet elveszik, nem baj,hiszen jöhet és jön is még utána számtalan más ütközet, melynek mindegyike nem veszik el.

411

De ennek az ütközetnek, melyet Bem Temesvárnál vívott, semmiképpen se volt szabad elvesznie, mert akkor elveszett a haza is. Bem azonban nem látott a kettõ között semmi különbséget.
S Kossuth a legválságosabb pillanatban egy ilyen ember kezébe tette le a maga és az
egész nemzet sorsát. Hát még Petõfi mennyire az õ kezébe tette volna le, ha tõle függött volna! De a maga életét valóban az õ kezébe tette le. El is veszett hát az is. Õ Bemet egyszerûen
félistennek tartotta, aki a lehetetlent is meg tudja tenni.
Bem, mint ember is egészen különleges s nehezen kiismerhetõ egyéniség volt. Ki kellmondanunk, hogy sokkal inkább gyarló, mint tökéletes. Egyszerû, igénytelen, sõt önzetlen isvolt, azt meg kell hagyni. Kiaszott, testileg gyönge kis emberke volt, aki a pénzt nem értékelte. Nem is kellett neki. Illetve túl sok kellett neki belõle mindig, de sose a maga számára. A
maga külsejére se adott semmit. Katonái elõtt tekintélyt nem fényes egyenruhájával vagy díszes kalpagjával akart szerezni. Piszkos, ütött-kopott ruhát viselt. De ez a csavargó külsejû
ember urat nem ismert maga felett, még a törvény uralmát se, mert arra se adott semmit.
De nemcsak ruházatában és általában külsejében volt cinikus, hanem erkölcseiben is.
Láttuk, mily hidegvérrel lövette agyon, csak azért, hogy Petõfinek kedvében járjon, azt a tûzmestert, aki a polgári ruhás Petõfiben nem volt hajlandó felismerni az újdonsült õrnagyot, tehát akit ezért törvényesen még egynapi zárkával se lehetett volna megbüntetni. Láttuk, milyen
cinikusan léptette elõ kapitányból õrnaggyá Petõfit annak ellenére, hogy épp akkor sértette
meg a hadügyminisztert s tudnia kellett, hogy õt ezzel elkeseríti és örökre ellenségévé teszi.
Láttuk, hogyan adta vissza önkényesen Petõfi rangját annak ellenére, hogy tiszti rangjáról önként lemondott s ezt a hadügyminisztérium már a hivatalos lapban is közölte. Mit se törõdött azzal, hogy e tettével most már egy másik hadügyminisztert is magára haragít, s hogy
mennyit árt a nemzeti ügynek az, hogy tábornokai egymással veszekednek. Pedig e veszekedéseknek nem ezek a hadügyminiszterek voltak az okai, mert ha olyan sértéseket és törvénytelenségeket, melyeket Petõfitõl kaptak, szótlanul tûrték volna, akkor nem katonai, hanem
még emberi önérzetük se lett volna.
Azt is láttuk, hogy Bem a vele egyforma katonai rangban levõ gróf Vécseyt a nyilvánosság elõtt egyszerûen legazemberezte és lehazaárulózta csak azért, mert õt nem volt hajlandó
feljebbvalójának elismerni.
Ez egyúttal azt is mutatja, hogy minden önfegyelmezés híján levõ, igazi forradalmi lélek
volt ez a Bem. Neki a más jogai iránt egyáltalán nem volt érzéke, de viszont annál érzékenyebb és kíméletlenebb volt akkor, mikor a maga akár meglévõ, akár képzelt jogai érvényesítésérõl volt szó. Az majdnem szabály volt nála, hogy se Kossuth, se a Honvédelmi
Bizottmány rendeleteinek nem engedelmeskedett, s emiatt magát még mentegetni se tartottaszükségesnek. De persze ugyanekkor a polgári ruhás Petõfit nem respektáló, tehát tulajdonképpen a fegyelem ellen semmit se vétkezõ tûzmestert azzal a megokolással löveti agyon s
azért nem hajlandó irányában kegyelmet még Petõfi kérésére se gyakorolni, hogy a fegyelem
mindennél elõbbre való és fenntartása a haza elsõrendû érdeke.
De Bem Erdélyben is állandó hatalmi túlkapásokat követett el. Olyan dolgokban is õ intézkedett, melyek a polgári hatóságok hatáskörébe tartoztak volna. Ha erre figyelmeztették,
egyáltalán nem törõdött vele. Nemcsak katonai tekintetben nem tûrt ellentmondást, hanem
mindenben valóságos diktátorként viselkedett. Rendeleteket adott ki, beleavatkozva a kormánybiztosok hatáskörébe, s még olyan nagytekintélyû kormánybiztossal is, mint a késõbb
miniszterré is lett Csányi László volt, szembe mert helyezkedni. Csányi távozott is Erdélybõl,mert tovább már nem tudta tûrni Bemnek az õ hatáskörébe való állandó beavatkozását. Panaszai és tiltakozásai semmit se értek, mert Kossuth, ha igazat is volt kénytelen neki adni, akaratának Bemmel szemben nem tudott vagy nem tartotta célszerûnek érvényt szerezni.
Hogy még több baj nem volt vele (bár volt vele baj így is elég), csak annak köszönhetõ,hogy Erdély szinte külön ország volt. A kormány székhelyétõl távol lévén, alkalmas volt az

412

ilyen fiókdiktátorságokra s Erdély önkényeskedõ parancsnokát nem volt szükség és nem islehetett oly könnyen és annyiszor felelõsségre vonni, mint más tábornokot. Bemnek a szabadságharc alatt tulajdonképpen sose volt felettese. Mindig úgy tett, ahogy akart, a törvényeket következmények nélkül szegte meg.
A társadalomban kötelezõ udvariassági formákat se tartotta meg. Pálffy, a Honvédelmi
Bizottmány tagja, azt írja, hogy még arra is csak ritkán érdemesítette a kormányt, hogy jelentést tegyen neki. Ha néha megtette, ezt is ócska kis papírfoszlányokon, igazi „fecniken” tette.
Bem senki irányában se viseltetett tisztelettel s azt se tartotta szükségesnek, hogy e tisztelet
hiányát, például a kormány iránt, legalább az ellenkezõre valló külsõségekkel leplezze. Nem,õ olyan papirosokon levelezett a magyar kormánnyal, mint amilyeneken a csintalan diákok
szoktak egymással óra alatt.
Azt írtam fentebb, hogy Bem önzetlen volt. Ennek – sajnos – ellene mond az a mindenképpen elítélendõ lépése, hogy az emigrációban, Törökországban, mivel mint tiszt, a török seregben
csak renegáttá [hitehagyottá] válással szolgálhatott tovább, szemrebbenés nélkül otthagyta
keresztény vallását, hogy „pasa” lehessen belõle. Ez bizonyára nem az önzetlenség vagy azérdektelenség jele. Látszik, mennyire keveset számított nála a vallás, és hogy 48 egyik legjellegzetesebb tulajdonsága, a hitközöny, még benne, a lengyelben is mennyire megvolt, noha alengyelek szabadságharca, mint a Róma-ellenes oroszok ellen irányuló, mindig erõsen katolikus jellegû volt, akár az íreké protestánsellenes.
De akkor még, ha komoly hitük már nem is volt, legalább a látszatra még sokat adtak azemberek. Ezért hivatalosan nem változtattak könnyen vallást. A török emigrációban még
Kossuth is élesen tiltakozott az érdekbõl való hitcsere ellen (bár ez Kossuthnak is csak akkor
jutott eszébe, mikor látta, hogy a lengyelek többsége tiltakozik ellene). Bemnek ugyanakkor– honfitársai ellenkezõ magatartása ellenére – meg se kottyant a muzulmánná válás, pedig
már csak az is visszatarthatta volna tõle, hogy idõs korában alá kellett magát miatta vetnie akörülmetélés furcsa, kellemetlen és fájdalmas operációjának. Mivel Bem renegálása [hitehagyása] nyilvánvalóan érdekbõl történt, elõbb elismert önzetlenségét is oda kell módosítanunk, hogy bizonyos tekintetben volt önzetlen.
Határozottan jót jelent azonban Bemben s bizonyítja, hogy minden cinizmusa, hányatottélete, hitközönyös kora és a sok szenvedés ellenére, mit átélt (testén alig volt már ép hely asok heg és forradás miatt), mégse veszett ki lelkébõl a hit, az erkölcsi érzék és a lelkiismeret,sõt még a gyerekkori emlékek se, hogy halála elõtt visszatért az elhagyott Anyaszentegyházba. P. Vendel, Konstantinápolyban élõ magyar jezsuita atya megtalálta az az írásbeli nyilatkozatát, melyet visszatérésekor adott ki és melyben szánja-bánja bûnét, s külön kiemeli benne
nagy bánatát azért, hogy megbántotta vele Szûz Máriát, a lengyelek védõasszonyát.
Azt is írtuk fentebb, hogy a pénz nem kellett Bemnek. Ehhez is hozzá kell fûznünk, hogy
csak bizonyos tekintetben, a maga fényes ellátására és jobb ruhára nem kellett neki. Egyébként a pénz annyira kellett neki, hogy a kormány alig gyõzte ellátni vele, s ha írt a kormánynak, mást se írt, mint mindig csak azt, hogy küldjenek neki pénzt. Azt ugyanis mindig szórta
és mérhetetlen összegeket pazarolt el, mert amennyire nem költött magára, annyira szórta apénzt másokra. (Bizonyára sokkal szebb, mintha fordítva lett volna.)Mészáros, mint hadügyminiszter, arról is panaszkodik, hogy mérhetetlen mennyiségû lõszert
elhasznált. Bem piszkos, gondozatlan külseje tehát nem a kincstár számára való takarékoskodást jelentette, mint Tilly vagy Lotaringiai Károly igénytelensége, hanem éppen ellenkezõleg
azt, hogy a pénzt, az állam vagyonát is úgy kezelte, mint a maga külsejét: nem törõdött vele,nem értékelte, szórta, mint a szemetet, boldog, boldogtalannak. Mészáros emlékirataiból igenjól látható, hogy ez a lelkiismeretes s ezért takarékos hivatalnok és jellem határozottan ellenszenvvel viselkedik iránta s ez bizony Bemre nézve nem valami jót jelentõ dolog.
Mészáros azt írja (I., 312. o.), hogy „szerencsénkre vagy szerencsés szerencsétlenségünkre” jött Bem Magyarországra, „mert – teszi hozzá zárójelben – mindkettõben részt vett s a413

legnagyobb szerencsétlenségben mint protagonista” [vezetõ]. Hogy milyen „okos” és milyen„gyakorlati” ember volt Bem, annak bizonyítására azt hozza fel, hogy mikor Bécs felõl
Windischgrätz nagy sereggel készült betörni, Erdély az ellenségé volt, dél felõl pedig a rácok
és a horvátok fenyegettek bennünket, azt javasolta, hogy Fiume felé (!) küldjünk sereget!
Sokat adna annak – írja Mészáros –, aki Bem erdélyi hadviselésében valami rendszert
meg tudna állapítani. Azt mondja, hogy Bem „sose tudta volna megmondani, hogy mi lesz
következménye: gyõzelme vagy vesztesége”. De viszont azt is megállapítja, hogy „ágyúinak
tüzét jól tudta irányozni, mint nálánál jobban senki”. 8-10.000 emberénél többje – mondja
szintén Mészáros – akkor se volt, mikor már a székelyeket sikerült csatlakozásra vennie(olyan nehezen sikerült?), de húsz vagy több ezerrel bánni soha nem is akart. Úgy látszik –jegyzem meg ezt már én – maga is érezte, hogy erre a feladatra õ nem is való.
„Bem egyéb jótulajdonságai között – jegyzi meg epésen Mészáros (II., 114. o.) – az ismegvolt, hogy engedelmeskedni senkinek se szeretett.” A hadügyminiszterrel (tehát Mészárossal) csak akkor érintkezett, ha „pénzre, ruhára vagy katonára volt szüksége”.
„Talán nem túlzok – írja (II., 225. o) –, ha kimondom, hogy Bem serege annyi pénzt
emésztett föl, amennyit a többi magyar sereg összevéve is alig, s mégis hétszámra fizetetlenül hagyta azt.” Rendkívül rossz jel ez Bemre.
Látjuk tehát, hogy nagyon sokba kerültek az országnak Bem „legendás” gyõzelmei. Mészáros kijelentésének erejét csak akkor tudjuk igazán megérteni, ha nem feledjük el, hogy
Görgey is ugyancsak könnyedén bánt a pénzzel, hiszen tisztikara állandóan dáridózott. Mit
csinálhatott hát akkor Bem a pénzzel, az állam pénzével, melyet a kormány egyébként is csak
bankónyomásból szerzett, ha mégis sokkal többet költött, mint Görgey? Mészáros utolsó
meglepõ megjegyzése (hogy seregét „mégis hétszámra fizetetlenül hagyta”) azt bizonyítja,hogy arra, amire kellett volna, mégse volt soha Bemnek pénze.
Mit csinált hát a pénzzel?
Arra kell gondolnunk, hogy – amit harcmódja is mutat és amit az imént Mészáros is kiemelt, hogy – rendetlen, elhasznált idegzetû, tervszerûtlen, se idejét, se pénzét beosztani nemtudó, máról holnapra élõ, könnyelmû ember volt, tehát olyan, aki nem egy ország serege, hanem még egy család vezetésére se alkalmas. Ez utóbbit egyébként maga is tudta, mert agglegény maradt. Csak ebbõl látjuk igazán, milyen végzetes baklövés volt, hogy Kossuth apánk
mégis éppen rábízta az „imádott” hazát éppen akkor, mikor a leggondosabb emberre lett volna szükségünk.
„Miért (volt Bem serege hetekig kifizetetlen)? Mert tisztjeinek ezrenként adta az ajándékokat és seregének szintén fél vagy egész havi fizetését kitevõ ajándékokat osztogatott, s havalamelyik fõtiszt kedvében tudott járni (mint láttuk, Petõfi ezek közé tartozott), annak tízezer forintot is adott (mérhetetlen összeg volt ez akkoriban, hiszen mai pénzben majdnem
egymillió), úgyhogy hadipénztára zsákmánynak tekintetett. Mindamellett õ maga rongyos ésszegény maradt.”
Az a benyomásom, mintha ez egyszerûen idegbetegség jele lenne Bemben. Az idegbetegek azok ugyanis, akik nem tudnak beosztani. Azok ruhája rendetlen, piszkos és elhanyagolt.
Azok rongyosak, mert nem jut nekik ruhára akkor sem, ha egyébként nagy jövedelemmel
rendelkeznek. Azok nem érnek rá vásárolni vagy tisztálkodni. Azok tesznek mindent ötletszerûen. Azok omlanak össze a bajban idegzetileg úgy, mint Bem a bécsi forradalom leverése
után, úgyhogy mint a tehetetlen gyermekrõl, még élete megmentésérõl is másoknak kellett
gondoskodniuk. Ezért került elõ egy-egy vesztett ütközet után Bem is rongyosan, piszkosan,
szinte kísérõ nélkül, egymaga, s ezért töltött például a segesvári csata után is órákat elhagyatva feldõlt szekere alatt (még annyian se voltak ugyanis körülötte, hogy onnan elõhúzhatták
volna).
Hogy nem tudott, de nem is akart senkinek engedelmeskedni, az is idegbajára vall. Ezért
nem volt érzéke mások hatásköre iránt se s ezért nem jutott eszébe, hogy sértõ, a tekintély-414

tisztelet pedig tönkretevõ dolog, ha õ elõlépteti azt, aki a hadügyminisztert megsértette s egyszerûen újra õrnaggyá teszi azt, akinek tiszti rangjáról való lemondását végérvényesen épp
akkor fogadta el a minisztérium és tette közzé a hivatalos lapban.
„Bem – írja továbbá Mészáros (II., 248. o.) – az önfejû és önmagát tanított (autodidakta)
férfi, ki mások irányában pazarló és maga iránt cinikus, ki ruháját sosem változtatta, ez a
Bem azt gondolta, hogy Erdély – mivel azt az ellenség kezébõl kiragadta – azért az az övé és
azért azt magáénak is nevezte és azért kívánta is, hogy inkább a kormány engedelmeskedjék
neki, hogysem õ annak. Többször kimondta, hogy õ senkinek sem engedelmeskedik (tehát
még dicsekedett is ezzel) s eszerint senkinek sem hajolt meg, senkinek sem engedett.”„Gyakorta megtörtént tehát, hogy a kormányzónak meg kellett õt intenie. Bem ezen intésekre lemondási fenyegetésekkel felelt.” (Szegény Kossuth! De hát õ kezdte a tekintély elleni
izgatást s így csak azt kellett megennie, amit maga fõzött. Ha õ nem engedelmeskedett a császár-királynak s a nemzetet is arra izgatta, hogy ne engedelmeskedjék, mi címen várhatta egy
olyan sikerekre mutató hadvezértõl, mint Bem volt, hogy az meg tisztelje õt és engedelmeskedjék neki?) „Mivel pedig nélkülözhetetlen volt, azért a kormányzó elhallgatott, sõt még
sok, saját körébe vágó tettét is jóváhagyni kényszerült s csak alattomban dolgozhatott polgári
tekintetben káros rendeletei ellen.”
Bem még azt is megtette, hogy Erdélyben egyszerûen ostromállapotot rendelt el, tehát
még az alkotmányt is önkényesen felfüggesztette. Azt tette tehát büntetlenül, amit azelõtt,mikor még nem volt „szabadság”, az ország még egy Habsburgtól se tûrt el. (De úgy látszik,
csak királyától nem tûrte el, mert Bemnek úgy megbocsátotta még ezt is nemcsak Petõfi, hanem maga az ország is, hogy még csak arról se tudott s nem tud még ma se, hogy Bem egyáltalán tett olyant, ami megbocsátásra szorul.)
Kossuth ekkor ezt írta neki: „A lapokból olvasám (!) az Ön rendeletét, melynél fogva
minden polgári hatóságot felfüggeszt. E lépés következményei felszámíthatatlanok s megegyezésem nélkül úgy tüntetik fel, hogy elismerem a nemzeti gyûlés elõtt, hogy nem vagyok
kormányzó. Miatta a fél ország lángban van.” (Ez persze nem volt igaz, mert az ország abba
a forradalomban is olyan némán tûrt mindent, mint a bolsevik forradalom idején. De hát Kossuth állításaira csak ennyit lehet adni.) „Miért kompromittál drága altábornagy úr? (Láthatjuk
tehát, hogy nemcsak Rákosi „elvtárs” volt „drága”.) Higgye el, hogy van elég gondom. Ne
növeljék barátaim. Ez annyit tesz, mint felfüggeszteni az alkotmányt, mire még a minisztérium és a nemzeti gyûlés megegyezése kívántatik, különben vádállapotba helyeztetik. Borzasztó krízis támadhat belõle. Nyújtson kezet elhárítani a zavar vészeit.” Stb.
Látjuk tehát, hogy Kossuth még meginteni se meri Bemet. Nem parancsolt, hanem könyörög. Pedig hát Bemre még az se mentség, hogy szükség volt az ostromállapotra, mert akkor ezt az országgyûléssel, vagy legalább a kormánnyal kellett volna elrendeltetni, nem pedig
ezek tudta nélkül, önhatalmúlag. Hiszen éppen ez az a legjellegzetesebb zsarnokság, törvényszegés és esküszegés, ami állítólag minden magyar felkelést és szabadságharcot okozott.
Mit tartsunk hát Petõfi politikai érettségérõl vagy elvei komolyságáról, mikor azt látjuk,
hogy õ, aki olyan kényes volt a szabadságra és annyira tudott gyûlölni minden királyt, hogy
még alkotmányos alakban se tudta õket bevenni a gyomra, az egész alkotmányt, tehát a „szabadságot” egyszerûen egy rendelettel a maga szakállára felfüggesztõ s ráadásul még idegenés természetesen, mint ilyen, még magyarul se tudó Bemet nemcsak el nem ítélte e tettéért,hanem egyenesen istenének, bálványának tartotta.
A zsarnok tehát csak járjon kedvében Petõfinek s mindjárt minden meg van neki bocsátva, amit a nemzet ellen vétkezett. Mivel õt ellenségeivel szemben pártul fogta, õrnaggyá tette, fiának szólította, mindjárt minden meg van neki bocsátva. De hát Vörösmarty meg – saját
bevallása szerint – egyenesen az életét mentette meg Petõfinek, mégis rögtön letépte homlokáról a babért s még csak nem is azért, mert felfüggesztette a magyar alkotmányt és elvette a
már megszerzett szabadságot, hanem csak azért, mert csak annyira volt radikális, mint Kos-

415

suth, nem pedig annyira, mint Petõfi. Hol itt a következetesség, hol itt a logika, hova lettek a„szentséges szent” elvek?
Ha tehát Bemnek akár tehetségérõl, akár jellemérõl mérleget készítünk, bizony a mínusz,a tehertétel oldala sokkal súlyosabb lesz, mint az, ami a plusz elõnyt és a jót jelenti.
Ámde lehet valakit jóindulatúan, lehet tárgyilagosan és lehet rosszindulatúan megítélni.
A magyar közvélemény Bemet annyira jóindulatúan ítélte meg, hogy csak a tehetséget, csakaz önzetlenséget, csak a bátorságot, csak a sikert vette észre benne és jegyezte fel róla, de azt,
hogy urat nem ismert maga felett, hogy pazarolta az ország úgyis kétségbeejtõen kevés pénzét, hogy képességei a gerillavezér kereteit nem haladták meg, hogy rendetlen volt és következetlen, hogy az emberélet mit se számított nála, hogy szeszélyes volt és dölyfös, hogy az
ország utolsó seregét õ tette tönkre, hogy Petõfi halálát is õ okozta, hogy Világosért közvetlenül õ felelõs, azt semmibe se vette nála.
Hogy idegen létére a magyar alkotmányt is egyszerûen felfüggesztette és diktátor módjára viselkedett, még azt is megbocsátotta neki, sõt nem is kellett megbocsátania, mert még
csak arról se szerzett tudomást, hogy effajta bûnt valaha elkövetett. Szerencsés az ilyen közszereplõ, s a mi szabadsághõseink mind ilyen szerencsés emberek, akiknek bírálójuk nincs és
nem is lehet, mert senki se akar „nemzetgyalázó” lenni. Ha azonban Habsburgokról van szó,
akkor az a nemzetgyalázó, aki bennük mást is észrevesz, mint csak bûnt és rosszakaratot.

416

Perczel Mór(1811-1899)
Két Perczel szerepel a szabadságharcban: Mór vagy Móric, a tábornok, és testvére Miklós, az ezredes. 48-as szempontból nagyon dicsõ család volt tehát ez a Perczel család. Itt csak
Móricról lesz szó, mert Miklós felett messze kimagaslott. A 48-as Perczelek az ismert vagyonos Tolna megyei földbirtokos családból származnak, mely idegen eredetû ugyan, de évszázadok óta nálunk él és házasságok révén vérségileg is régen magyarrá vált. Perczel Mór
nevelõje Vörösmarty Mihály volt. Láttuk, hogy erre büszke is volt. Ez egyébként nem sokat
jelent, mert mire nem volt Perczel Mór büszke?
Egyénisége erõsen hasonlít Beméhez. Mint Bem, õ se tanult katonának s mégis határozottan tehetséges katona volt. A szabadságharc legtöbb sikert felmutatni tudó tábornokai közé tartozik. Mint Bem, õ se ismert urat maga fölött. Mivel neki nem jutott mûködési körül
egy egész külön kis ország, mint Bemnek, az õ összeférhetetlensége miatt még sokkal több
volt a baj, mint Bemé miatt.
Épp oly vakmerõ hadvezér volt, mint Bem. Innen származnak sikerei, de innen kudarcai
is. Õ elsõsorban a Délvidéken, a rácok ellen küzdött sokszor fényes sikerrel, hol – bár a rác
katonás szellemû, vitéz, sõt vad nép – talán neki könnyebb is volt gyõzelmeket aratnia, mint
Bemnek a császári tábornokok vezette osztrák sorkatonaság ellen.
Az ország sorsa intézését vagy nagyobb jelentõségû katonai feladatokat õrá se lehetett
volna rábízni, mert a hadvezér elméleti tudása hiányzott belõle s õ is túlságosan vakmerõ ésaz ész szavának elhanyagolója volt. Mutatja ezt például móri veresége. Õ is megfontolatlanul
nekitámad az övénél aránytalanul nagyobb ellenséges seregnek s olyan vereséget szenvedett,hogy utána még visszavonulásról se lehetett szó, mert serege nem is maradt. Ilyesmi az okos,
megfontolt Görgeyvel nem fordulhatott volna elõ. Igaz, hogy viszont más alkalmakkor az aGörgey, aki a megfontoltsága mellett még kényelmes is volt, olyan fényes gyõzelmeket searatott volna, mint õ.
Perczel Mór egyik legforradalmibb jellem volt 48-ban. A politikában mindig a legtúlzóbb irányt képviselte. Olyanforma lélek volt, mint Petõfi, de természetesen az õ lángelméje
nélkül, bár azért Perczel se volt mindennapi ember. De mérhetetlen gõgje, önhittsége, elbizakodottsága, féktelensége és összeférhetetlensége épp olyan volt, mint Petõfié. Fegyelmezetlen, önmagát féktelen temperamentumának és általában szenvedélyei szabad játékának teljesenátengedõ ember volt politikában és harcászatban egyaránt és ezért állandóan baj volt vele.
A legkisebb valóságos vagy vélt sértésre, mellõzésre vagy bírálatra azonnal felrobbant a
méltatlankodástól és dühtõl, s mivel se urat, se tekintélyt nem ismert, Kossuth pedig tegezõ
barátja volt még régebbrõl, dühe elsõ hevében a becsületsértések egész áradatát zúdította valóságos vagy vélt ellenfeleire. Nem kímélte eközben magát Kossuthot se, aki emiatt egészéletében félt tõle.
Végtelenül hiú és érzékeny volt, vetélytársaira betegesen féltékeny. A móri vereség okának például nem magát, hanem Görgeyt tartotta. Görgeyt akkor, mikor még rangban megelõzte, egyszerûen agyon akarta lövetni, mivel – mert nem akart neki engedelmeskedni
abban, amiben okosabb volt nála – nem teljesítette parancsait. Ezért aztán borzasztóan bántotta, hogy Görgey mégis többre vitte, mint õ. Azt nem is tûrte el soha, hogy Görgey (vagybárki más) parancsnoksága alá helyezzék. Neki nem volt külön Erdélye, mint Bemnek, deazért õ is mindig külön és önállóan mûködött.
Képzelhetjük, milyen mûvészet és milyen keserves lehetett ilyen emberekkel kormányozni az országot és vezetni egy szabadságharcot s benne hadmûveleteket. 48-nak ugyanis
majdnem minden szereplõje olyanfajta ember volt, mint Bem, Petõfi vagy Perczel. Titánnak

417

érezte magát valamennyi, ezért alkalmazkodni egyik se akart, annál kevésbé engedelmeskedni. Ezen egyébként nem is csodálkozhatunk, mert ez már együtt jár a forradalmi szereppel, s
aki nem tudott engedelmeskedni sok száz éves császári vagy királyi tekintélyeknek, hogy tudott volna engedelmeskedni olyan újdonsült uraknak, akik azelõtt fegyvertársai voltak s akiknek a régi uraknál sokkal nagyobb gyarlóságait, sõt bûneit éppen õ ismerte a legjobban?
A szabadsághõsök rendszerint csak parancsolni tudnak és mást bírálni és lenézni, de engedelmeskedni nem. Például Petõfi is milyen fölénnyel bírált, intézkedett és parancsolt – természetesen egyedül csak a haza érdekében –, engedelmeskedni azonban még a haza kedvéért
se tudott vagy nem volt hajlandó. Pedig hát parancsolni hazaszeretet nélkül is tud, illetve szeret mindenki, s mivel nem a parancsoláshoz, hanem az engedelmeskedéshez kell önmegtagadás, a hazaszeretetet tulajdonképpen csak engedelmeskedéssel lehetne kimutatni.
A 48-asok azonban azzal váltak híres hazafiakká, sõt hõsökké, mert bírálni tudtak, mert ahatalom birtokosainak is meg „merték” mondani „az igazat” és merték gyalázni a Habsburgokat, az Egyházat és a papokat. Ez volt akkor a legnagyobb hazafias érdem és az még ma is.
Õk a nem engedelmességbõl csináltak hazafias érdemet, mert meg voltak róla gyõzõdve,hogy õk okosabb, jobb és becsületesebb emberek, mint azok, akiknek kezében eddig a hazasorsa volt s ezért õk náluk jobban tudnák az országot vezetni.
Mikor aztán az ország hitt nekik, céljukat elérték és kezükbe került a hatalom, egyszerrearra a felfedezésre jutottak még maguk is, hogy az õ forradalmár- és hazafi társaiknak még
sokkal nehezebb engedelmeskedni, mint azelõtt a Habsburgoknak és Metternicheknek, mertezek náluk még sokkal gyarlóbbak és kevésbé tiszteletreméltók. Kisült tehát (de õk maguk
természetesen sose látták be), hogy elõbb se a hazaszeretet mûködött bennük s tette õket a„szabadságharc” kirobbantóivá, hanem a saját összeférhetetlen természetük és nagyravágyásuk. Kisült, hogy csak azért elégedetlenkedtek, mert õk olyan emberek, akik senkinek se tudtak vagy akartak engedelmeskedni. Mivel pedig minél gyarlóbb a hatalom birtokosa, annál
nehezebb neki engedelmeskedni, ez volt az oka annak is, hogy nekik a legkevésbé tudtak engedelmeskedni késõbb honfitársaik s hajdani elvbarátaik.
Õk az ország régi vezetõiben olyan hibákat kifogásoltak, melyek megvoltak ugyan bennük, de csak azért, mert emberi gyarlóságok voltak, közösek minden emberben. Így aztán kisült, hogy ugyanezen fogyatékosságok megvoltak õbennük is, csak bennük nem az átlagos
emberi fokban, hanem már csakugyan kórosan, ellenszenvesen, tûrhetetlenül. Õk sokkal nagyobb önfejûséget, sokkal élesebb diktátori hajlamot mutattak és sokkal kevésbé tisztelték és
tartották meg a hatalmukat korlátozó törvényeket, mint azok a régi urak, akiket hajdan oly kíméletlenül bíráltak és oly maró gúnnyal figuráztak ki.
Ezért dicsérgette Petõfi Kossuthtal, Klapkával, Vetterrel, sõt – urambocsá! – még Mészárossal szemben is egyszerre a Habsburgokat, Metternichet és Windischgrätzet s azért jelentetteki, hogy õ erre a kormányra (a 48-as kormányra, melyet õ segített hatalomra), nem a hazáját,de még a kutyáját se bízná. Ezért lett Perczel is Görgey ellenségévé, Kossuthnak pedig mindenkinél ádázabb gyûlölõjévé. Szinte mániájává lett ez a gyûlölet s hosszú élete végéig nem
tudott egy mondatot kimondani, egy sort leírni, hogy Kossuth ellen egy-egy megvetõ vagy
gúnyos kifejezést bele ne kevert volna.
Perczel életébõl jól láthatjuk, milyen veszedelmesek a hazára az ilyen forradalmár lelkek
még akkor is, ha mint Perczel vagy Petõfi, ideális forradalmárok, nem pedig csak érdekbõl
csináltak mindent, mint az átlagforradalmárok.
Madarász emlékirataiból megtudjuk, hogy Perczel már 1831-ben, tehát már húszéves korában elkezdte forradalmár szerepét. Ekkor volt ugyanis a lengyel szabadságharc, melyért
Perczel és társai fiatal szívük egész hevével lelkesedtek. A lengyel szabadságharc eszményibb és erkölcsösebb volt, mint bármely másik, hiszen egy velünk lélekben rokon, igazságtalanul és nemzetiségén kívül még vallásában is elnyomott nagy nemzet küzdelme volt azéletért. Perczel és társai azonban természetesen nem azért rokonszenveztek a lengyelekkel,

418

mert az orosz moszkovitizmussal szemben a katolikus vallás szabadságáért is küzdöttek
(mert akkoriban ilyenkor még azok a szabadsághõsök is tiltakoztak „a felekezeti fanatizmus”
ellen, akik katolikusok voltak), hanem egyedül csak azért, mert a lengyelek ott, ahol
Perczelnek volt velük dolga, a Habsburgokkal szemben akarták kivívni nemzeti függetlenségüket. De ebben a korban magukon a lengyeleken is meglátszott már a hitközöny. Hisz láttuk, hogy Bem is mennyire messze volt a komoly hittõl és vallásosságtól.
A magyar Perczel a Habsburgok, tehát a saját királya ellenében pártolta a lengyelek
mozgolódását, sõt nem is pártolta, hanem oly fanatikusan és olyan hévvel lelkesedett érte,amennyire csak egy 20 éves fiú abban a túlfûtött 48-at megelõzõ világban tudott. Ez a rajongás ellentétben állt nemcsak alattvalói kötelességével és katonai esküjével, hanem magyar
hazája okosan felfogott szeretetével is. Nemcsak a Habsburgok (tehát királyunk) érdekei követelték, hogy a magyar Galíciában ne érezzen a lengyel mellett, hanem a magyar nemzeti érdekek is.
Többször rámutattunk már, hogy míg trónunkon ültek, a Habsburgok érdekei egyúttal
Magyarország érdekei is voltak. Hiszen az õ hatalmuk, mégpedig külföldi birtokaikon alapuló hatalmuk ûzte ki hazánkból a törököt, az õ katonai és anyagi hatalmuk szerezte nekünk
vissza hazánk ezeréves régi határait s 1918-ban is azért szûnt meg a régi Magyarország s lettbelõle a kis trianoni országcsonk, mert erejük ekkor már nem volt elég nagy arra, hogy ellenségeinkkel elbánjon.
Ez az erõ akkor már azért nem volt elég nagy, mert birodalmuk kisebb volt, mint kellett
volna, mert hadseregük nem volt annyira lelkes, mint kellett volna, s mindez természetesen
azért volt így, mert négyszáz éve mi is mindig ellenségeik mellett álltunk, mert szívünk sosevolt az övék s birodalmukat és annak erkölcsi erejét még mi is mindig gyengítettük.
De a Habsburgok ereje még így is elég volt ahhoz, hogy Magyarország ezeréves határait
megvédje, illetve visszaszerezze (mert ezek a hatások nem voltak meg már akkor se, mikorõket királyainkká választottuk), nemzetiségeinket féken tartsa és a magyarok uralmát felettükmegõrizze. Ez sikerült mindaddig, míg csak a Habsburg-birodalom megvolt. Mihelyt a Habsburgok hatalma összeomlott, összeomlott vele egy idõben (mégpedig ez az összeomlás következményeként) Magyarország is.
Még ha egy ország nem alkot is kettõs monarchiát és trónján nem is ül olyan király, aki
egyúttal más országoknak is ura, még akkor is gyakran adódik olyan külpolitikai helyzet,
hogy fontosabb okok miatt legalább egy idõre semlegességben, sõt akár ellenségeskedésben
kell lennie olyan országgal, mellyel egyébként rokonszenvezik s érdekei azonosak. Mennyivel inkább elõfordulhat hát ez akkor, ha még más országokkal közös uralkodója és hadserege
is van! Világos tehát, hogy ilyen esetekben fegyelmezniük kell magukat az embereknek s az
eszükre kell hallgatniuk, hogy arról ne is szóljunk, hogy az alattvalói eskü és a hûség ilyenkor is kötelez.
Perczel és társai 1831-ben nem voltak esküvel lekötelezve a galíciai lengyelek mellett,de királyuk, I. Ferenc mellett igen. Még csak azt se mondhatták, hogy esküjük ellenkezett hazájuk érdekeivel, mert Magyarország ereje és függetlensége a lengyelek szabadságával nem
volt összefüggésben, de a Habsburgok hatalmával – imént kifejtett okok miatt – igen. 1831ben egy okos magyarnak nem volt érdeke, hogy a Habsburgok hatalmát Galíciában gyengítse. Ezzel ugyanis gyengítette a Habsburgok hatalmát 1919-ben az elsõ világháborúban is,
mikor tisztán magyar érdekbõl is oly nagy szükség volt rá, hogy tõle függött létünk vagy
nemlétünk. De épp úgy a Habsburgok hatalmától függött a mi sorsunk a török világban, meg
a napóleoni háborúk idején, vagy a harmincéves háborúban is.
De a Peczel-féle fiatal titánok ezt természetesen nem tudták, de nem is akartak róla tudni.
Hiszen ítélõképességgel még akkor se rendelkeztek, mikor már rég benõhetett a fejük lágya,1831-ben pedig még ehhez se igen volt alkalmuk. A húszéves Mór tehát ekkor is felcsapottszabadsághõsnek, mert ez már ekkor is rendkívül divatos és népszerû dolog volt és õ minden-419

képpen híres ember akart lenni és hallatni akart magáról. Az 5. pattantyús ezrednek, melybenazelõtt maga is szolgált, katonáit, régi bajtársait arra lázította, hogy hagyják ott ezredüket,szökjenek meg és menjenek a lengyelek segítésére.
Ilyen irányú lázítás céljából még a kaszárnyába is bement, de ott tettenérés címén letartóztatták. Jól láthatjuk azonban, mennyire más volt az osztrák „elnyomás”, „zsarnokság”,„önkény”, „kegyetlenség” és „magyargyûlölet”, mint velünk a „hazafias” hírverés már úgy
elhitette, hogy egyenesen vérünk szerves alkatrészévé vált.
Perczel Mórt nemcsak azonnal agyon nem lövették miatta – mint nyilas vagy bolsevik
uralom alatt, tehát utána még jó száz évvel is tették volna –, hanem még amiatt is országos
felzúdulás keletkezett, hogy merték Perczelt, aki magyar nemes, egyáltalán letartóztatni.
Ilyen szabad világ volt nálunk Metternich „sötét” korának minden „szabad” gondolatot
véres önkénnyel elnyomó „rémuralma” alatt!
Május elsején tartóztatták le Perczelt s Pest megye kisgyûlése már május 2-án átírt akatonai hatósághoz (csodálkozva kérdezzük mi, a nyilas vagy kommunista „szabadság” megtapasztalói: hogyan, hogy mertek? Hát nem féltek Metternichtõl úgy, mint a zsidók a nyilasoktól vagy a hívõk vagy a „reakciósok” a kommunistáktól?), hogy a foglyot adja át amegyének, mert az nemes ember s így nem lett volna joga letartóztatni. Május 7-én még ahelytartótanácshoz is felírtak, hogy e „törvénytelenség” megszüntetése érdekében õ is lépjen
közbe a katonai hatóságoknál. A Helytartótanács már 10-én értesítette a megyét (pedig mi többek közt azt is tudjuk, hogy abban a korban nehézkesek voltak a hatóságok), hogy már 9-én
rendelet ment a katonai parancsnoksághoz, hogy a foglyot adja át a megyének. Megtörtént.
Az, hogy Perczel a csász. katonaság helyett a vármegye kezére került, természetesen nem
jelentette azt, hogy nem lehet vagy nem is kell megbüntetni, hanem csak azt, hogy az ítélet
kimondása elõtt nem szabad letartóztatni. Még letartóztatni is szabad volt, mert tetten érték.
Mivel azonban jól tudták, hogy a magyar hazafiak csak akkor állnak olyan szigorúan a törvény alapján és csak akkor olyan kényesek megtartására, ha az õ kiváltságaikról van szó, deaz olyan törvényeket, melyek a király jogait védik, csak akkor tartják meg, ha rászorítják
õket, június 4-én leír a nádor a megyéhez (láthatjuk, hogy õ már nem sietett annyira ezzel aleírással, mint amennyire a megye sietett a fölírással), hogy azt a Perczel Mórt, akit neki akatonai hatóság átadott, szigorúan büntesse meg, mert a katonákat „azon hitnek és hûségnek,
melyre kötelezve vagyunk, megtörésére csábítani igyekezett”.
Azt hiszem, nem találok egyetlen olyan olvasót, aki ne látná, hogy a katonaságnak és anádornak mennyire igaza volt és hogy mennyire õk voltak azok, akik a törvény alapján álltak. Még akkor se lettek volna törvénytelenek, sõt, kivált az akkori viszonyokhoz mérten,
még csak kegyetlenek se, ha nem megbüntetését, hanem kivégzését követelték volna. A lázítás (kivált a katonaság lázítása!) még ma is fõbenjáró bûn. Még csak nyilas vagy kommunista
rendszer se szükséges hozzá, hogy az legyen. Metternich „zsarnoki” uralma alatt azonban
még csak szó se volt Perczel haláláról. A mi akkor oly keservesen elnyomott magyarjaink
nem a halált, hanem még a börtönt se tûrték.
A megye urai, mivel az a kor a szabadságharcok kora volt, szereplési viszketegségükben
és népszerûség-hajhászatukban (volt hozzá kedvük, mert olyan „elnyomás” alatt, amilyen
Metterniché volt, lehetett is) meg nem állhatták, hogy ezt a nekik annyira kedvezõnek látszó
Perczel-esetet fel ne használják egy kis „hazafiságra” és egy kis bátorság-kimutatásra.
Ezért mikor Pest megye június 7-én közgyûlést tartott, ott többen felszólaltak Perczel
mellett, legnagyobb hatással természetesen a nemzet akkori bálványa, az a „nagy” Wesselényi Miklós, akirõl már láttuk, hogy maga hogyan tartotta tiszteletben jobbágyai emberi jogait. Közben a másik akkoriban híres demagóg megyének, Balogh János hazájának, Barsnak azátirata is megérkezett Pest megyéhez ebben az ügyben. A népszerû Balogh János ugyanis
még népszerûbb akart lenni, s ha Bars megyei volt is, úgy érezte, mégis kötelessége beleszólni ebbe a Pest megyei ügybe.

420

Pedig hát tulajdonképpen semmi se történt, legalábbis alkotmánysértés nem. Mert hogy
egy húszéves fiút, aki kaszárnyába mer bemenni, hogy ott a katonákat szökésre, tehát a katonai eskü megszegésére csábítson, letartóztassanak, ahhoz igazán nem kell önkényuralom,
mert ezt még akkor is megteszik mindenhol még ma is, ha nem önkényuralom, hanem egyenesen anarchia van, annyira szabad minden. De a nemesi szabadság megsértésérõl se lehetettszó, mert az tettenérés esetén senkit se védett, s még gondolatnak is õrültség azt kívánni,hogy egy húszéves fiú, csak azért mert magyar nemes apának a fia, még azt is szabadon megtehesse, amit Perczel Mór csinált.
Hogy a katonai hatóság ennek ellenére is úgy megalázkodott a polgári megye elõtt, hogy
foglyát azonnal átadta neki, az jellemzõen mutatja az osztrák „elnyomást”. A megye közgyûlésén felolvasták a nádor levelét, mely az ifjú szigorú megbüntetésének kötelezettségére
figyelmeztetett. Nálunk olyan „önkény” miatt tört ki tehát másfél évtized múlva „szabadságharc”, hogy a király testvére (József nádor) még ilyen vérlázító esetben se büntetheti meg abûnöst maga, hanem ezt szinte úgy kell könyörögnie (s ráadásul eredménytelenül) azoktól amagyar uraktól, akiket õ ez idõben állítólag „vérlázítóan” (annyira vérlázítóan, hogy a nemzet nemsokára fegyvert volt kénytelen ragadni miatta) elnyomott, törvényeit lábbal taposta.
Lássuk csak részletesebben, milyen eredménye lett e „könyörgésnek”.
A nádor levelének felolvasása után felolvasták Perczel kérelmét is, aki szabadon bocsátását kérte. Wesselényi „kimagasodva minden beszélõk közül”, természetesen szintén Perczel
mellett izgatott és a megye – fittyet hányva minden törvényre és nádori figyelmeztetésre –így is határozott.
„A terem egészen megtelt – írja Madarász (8. o.) – és a nagy tömeg, amely rendesen lelkesebb, mint vezetõi (azt természetesen Madarász nem mondja, hogy többnyire butább is) s
amely tudja azt, hogy a szó nem sokat ér az ígéret teljesítése nélkül és amely azt kívánja,hogy az elhatározás azonnal valósággá is váljék, e felkiáltásokba tör ki: Azonnal szabaddá
kell lenni! Ide kell hozni! Akarjuk látni! És követelte utóbb ezt az egész terem.”
A megye tehát nemcsak gyakorolni akarta a hatalmát, hanem mindjárt gyönyörködni isakart benne. Felfüggesztették a gyûlést addig, míg Perczel a terembe megérkezik. Megjelentés „a közönség lelkesedéssel fogadta”. Azt mondja Madarász, hogy „gyenge alkotású ifjú
volt”. Mint az ilyen fanatikusok szoktak lenni, teszem én hozzá. Petõfi is ilyen „gyenge alkotású” volt. De csodálkozhatunk-e rajta, ha ilyen sikerek után csak még fanatikusabb, még túlzóbb lett és ha olyan megalománia és féktelen önteltség fejlõdött ki benne, mely késõbb
képtelenné tette a köz szolgálatára s részben az egész 48 bukását is okozta.
Hogy Perczel szabadon bocsátása azt jelentette, hogy eljárást se indítottak ellene (ilyenünneplés után nem is indíthattak, mert hiszen akkor a bûnt ünnepelték volna), azaz hogyügye ezzel el is volt intézve, talán nem is kell külön megemlítenem. Pedig hát a törvény (amitulajdonképpen nem volt semmi más, mint csak a nemesség egy teljesen igazságtalan kiváltsága) csak azt kívánta, hogy Perczelt ne tartóztassák le addig, míg ügyét ki nem vizsgálták ésaz ítéletet felette ki nem mondták (sõt tettenérés esetén, mint itt volt, még ezt se kívánta semmiféle törvény), de nem azt, hogy meg se büntessék, sõt eljárást se indítsanak ellene.
Ilyen volt a magyarság elnyomása Metternich sötét korában, mely annyira „elviselhetetlen” volt, hogy miatta hamarosan (48-ban) fegyvert is kellett fogni. Ilyen szellemi és erkölcsi
pofonokat kellett zsebre vágnia a király testvérének magyar köznemesek részérõl, csak azért,
mert ez a nemesség „tûrhetetlenül” el volt nyomva.
Hogy aztán abból a „gyenge alkotású” húszéves ifjúból, aki így és ennyire elkényeztetve
kezdte pályáját s már húszéves korában – csak azért, mert magyar nemes – megmutathatta,
hogy nagyobb úr mint a katonai parancsnokság, sõt mint József nádor, nemsokára a szabadságharc Perczel Mórja és fenegyereke lett, aki most már nem József nádornak, hanem Kossuthnak adott erkölcsi pofonokat és Kossuth uralmával szemben a Metternichét tartotta
szabadnak és Kossuth „tirannizmusát” és egyéniségét még a Metternichénél is sokkal tûrhe-421

tetlenebbnek, azon semmiképpen se csodálkozhatunk. Annál jobban azonban azon, hogy az a
Perczel, aki nemzeti sérelemnek tekintette, hogy õt, mikor húszéves korában azért ment a kaszárnyába, hogy ott a katonákat szökésre csábítsa, letartóztatták, a „szabadság” idején épp
oly magától értetõdõnek tartotta, hogy a vele majdnem egyenrangú Görgeyt, csak azért, mertaz övével ellenkezõ volt a harcászati véleménye, agyonlövesse.
Perczel, mint vérbeli és ideális lelkületû forradalmár, a legtüzesebb ellenzõje volt a botbüntetésnek a hadseregben, mert az emberi méltóság megalázását látta benne. Sikerült is törvényt csináltatnia, hogy még a hadseregben is eltöröljék. Méltán csodálkoznunk kell azonban
azon, hogy abban a hadseregben, melynek már õ volt a parancsnoka, s melyben akkor már
törvény védte a katonákat ez ellen a barbárság ellen, a botbüntetést az akkor már „felszabadult” magyarokra õ maga a legkíméletlenebbül alkalmazta.
Attól pedig egyenesen elképedünk, hogy õ, aki még azt is tûrhetetlenül sértõnek tartotta
magyar nemesi mivoltára, hogy õt, ha a kaszárnyába megy szökésre izgatni, ott letartóztatják(s akkor, az elnyomás idején, ki is tudta vívni nemcsak szabadon bocsátását, hanem még azt
is, hogy eljárást se indítottak ellene), 48-ban, mikor már minden magyar felszabadult, õ a seregében a már eltörölt s így törvénytelen botbüntetést akkor is alkalmazta, ha nemes volt az,
akire veretni kellett. (Mészáros, I., 243. o.) Ilyenek voltak a 48-as erkölcsök és ilyen volt a
48-as szabadság! Ilyen volt a 48-as következetesség! Ilyenek a forradalmárok! Ennyit lehetadni elveikre és szavukra!
Perczel Mór csak azért ment húszéves korában a kaszárnyába izgatni, mert fegyelmezetlen volt, a maga forró feje után indult. Noha fiatal kora miatt éretlen volt, de ítélõképessége
még felnõtt korában se volt, noha mindent hiúságból, tehát önzésbõl tett, mégis azt hitte,hogy mindenki másnál okosabb és jellemesebb. Ezért tábornok korában is azért volt olyan,
amilyen volt, mert fegyelmezetlen volt.
Az Egyház és a Habsburgok rendszere erre a neki annyira szükséges önfegyelmezésre
szerette volna megtanítani (milyen nagy haszna lett volna belõle még 48-nak is, ha igyekezete sikerült volna!), de õ éppen azért gyûlölt annyira Egyházat és Habsburg-házat egyaránt,
mert fegyelmet nem akart. Az a szellem, mely 48 elõkészítõje volt, megakadályozta a Habsburgokat abban, hogy a Perczel- és Petõfi-féle titánokat az önfegyelmezésre megtanítsák.
Büntetésül aztán azt kapták érte, hogy ugyanez a fegyelmezetlenség tette tönkre a saját forradalmukat, 48-at is.
Azon nem csodálkozzunk, mert hiszen ez is a fegyelmezetlenséghez tartozik, hogy akár
Perczel vagy Petõfi, akár a többiek szentül meg voltak gyõzõdve róla, hogy mások tették
tönkre az országot, illetve a „szabadságot”, nem pedig õk. Hogy ugyanis magukban keressék
és találják meg a hibát, ahhoz is önfegyelmezésre lett volna szükség.
Perczel gõgje és összeférhetetlensége annyira ment, hogy az érdemei elismeréséül adományozott altábornagyi rangot õ is épp úgy visszautasította, mint Görgey, csak ez részérõl
még nagyobb gõg jele és még sértõbb volt, mint Görgey részérõl. Részint, mert még sértõbb,még fennhéjázóbb módon utasította vissza, mint Görgey; részint mert õ közel se volt olyan
tehetséges és oly nagy tekintélyû vezér, mint az.
Az igazi ok azonban mindkettõben az volt, hogy sértõnek tartották magukra, hogy nekik
Kossuth adjon kitüntetést, mint feljebbvaló. Nagyobb embernek tartották magukat nála. Ha
Kossuth kirívó emberi gyarlóságait nézzük, igazuk is volt. De viszont nem volt-e nekik is éppen elég emberi gyarlóságuk, ha talán annyira szégyenletesek, mint Kossuthéi, nem voltak
ezek a gyarlóságok?
Perczel az altábornagyi méltóságot a következõ, szinte már az eszelõsség határait súroló
gõggel utasította vissza (láthatjuk belõle, mennyire nem szégyen a Habsburgokra, ha olyan
emberek, mint Perczel, nem voltak velük megelégedve):„Nekem elég jutalom azon öntudat, hogy két különbözõ pályán használhaték hazámnak,
melyek egyikén csak Ön (Kossuth) tett többet valamivel (!), de más senki (ti. a politikai pá-

422

lyán); a másikon pedig senki sem (a hadi pályán). Én már harmadszori táborozást folytatok
október 3-ától. Mindig független hadvezérként mûködék, mindnek nem felsõbb kinevezés,hanem a körülmények tevének. És így akár general major [õrnagy], akár Feldmarschall [tábornagy] a cím, az mindegy.” (Perczel Mór tehát olyan emberfeletti ember, akinek sem Kossuth, sem senki más semmit se adhat.)„Ordók? [Érdemrendek?] Majd mellemre írom diadalaim. Én még csatát nem veszték.
(Vesztett nem egyet a mórin kívül is.) A móri, Görgey fõvezér rendelete, csatája és az õ, akár
tudatlanságának, akár irigykedésének eredménye. Ezt mindenesetre, ha hazánk mentve lesz,leghitelesebben fogom kimutatni.” (Sose mutatta ki, de igaz, hogy hazánk se lett sose mentve, legalábbis általuk nem.)Késõbb – 1849 májusában – Kossuth jogos kifogásaira így válaszolt:„Úgy látszik, mert az orosz közelít, hát megint, mint Windischgrätz készületei hírére,
elkövetendünk mindent, hogy egyetlen magyar hazafi-vezérünk, ki talán, Isten kegyelméért
talán, mondom, talán tudna valamit, elriasztassék vagy eltörpüljön. Furcsa. Ön minap jutalmat ígért! És most bántalmat küld. (Látjuk, hogy még „kormányzó úrnak” se szólítja, hanem„önözi”. Ez kettõs sértés, mert egyébként régóta tegezték egymást.) Én be fogom a táborozást
fejezni. Annyi gyáva és rabló nép, annyi élhetetlen kormánybiztos, annyi ügyetlen fõtiszt
közt (ne nektek 48-as „hõsök!”) óriási munkával, mindenütt magam legnagyobb veszélynek
kitéve, étel és álom nélkül, testi-lelkileg szenvedve tevék olyanokat, miket Önnek minden tábornokai éveken át fognak tehetni. És ez öntudatban – azon öntudatban –, hogy múlt július,
augusztus, szeptember havakban Ön ellen is mentém meg a már akkor eljátszott hazát: nemtörõdve a bántalommal még a Csajkás kerület végképp való tisztítására fogok pár napot áldozni. Azaz tizennégy nap múlva újra leteszem a parancsnokságot.”
Steier itt megjegyzi (Trónfosztás, 295. o.), hogy Kossuth ugyanekkor Bemnek is ugyanazt írta, mint Perczelnek. A figyelmeztetés ott sem használt. (Sõt láttuk, hogy ilyenkor ez amásik hazafias hõs is lemondással fenyegetõzött.) Elképzelhetjük – írja – „milyen borzasztó
nehéz helyzete volt Kossuthnak, aki az erõk egyesítését, egyetértést, egymás iránti bizalmat
hirdetett és minden irányban nemcsak akadályokra talált, de önfejû rátartiságra, mely sem ahazát, sem a nemzetet nem vette figyelembe.” (Hát még milyen önfejû és rátarti volt Petõfi, shogy mondogatott le õ is egymás után tiszti rangjáról s mennyire nem jutott eszébe, hogy elemondásaihoz talán néminemû köze az állítólag annyira imádott hazának is van.)Mészáros emlékiratai szerint pedig (II., 235. o.) még ilyesmiket is írogatott Perczel akormánynak, illetve a hadügyminiszternek, tehát a feljebbvalójának: „A dolgok valódi folyamának ismeretlenségét épp úgy, mint a hadi munkálkodás törvényeiben való járatlanságát tanúsító iratát, csak megvetéssel olvastam.” (A katonaiskolát sose végzett Perczel írja ezt atényleges ezredes és nála sokkal idõsebb Mészárosnak.)
Vagy: „Alattomos koholmányokból merítette éretlen okoskodását.” Aztán: „Ezen hadvezérek egyike merészel, mint ideiglenes hadügyminiszter, nekem sértõ utasításokat adni és hazugságokra alapított szemrehányásokat tenni? Azok részemrõl megvetéssel utasíttatnak
vissza.”Meg kell állapítanunk, hogy mindezek megannyi durva becsületsértések, melyeket tisztességes ember s kivált katona nem tehet szó nélkül zsebre. Perczelt tehát vagy agyon kellett
volna lövetni, lezárni, vagy párbajra hívni ki (természetesen minden hónapban újra). Jobb
volt tehát eltûrni, mert így legalább nem tudta meg ország-világ s nem tudta meg a becsületes
magyar nép se, kik az õ hazafias hõsei. Szerencsére (vagy nem inkább szerencsétlenségére?)még ma se tudja.
De ki csodálkozik még ezek után, hogy 48 elbukott? S kinek kell még ezek után is bizonyítani, hogy ehhez nem volt szükség orosz segítségre?
Pedig hogy Perczel körül e nagy hang ellenére se lehetett minden fenékig tejföl, azt sejthetjük onnan, hogy Kossuth többek közt ilyen szemrehányásokat is tett neki: „A te seregedet423

legjobb tisztjeink: Gaál, Földváry, Forget õrnagyok elhagyták, mert ilyen bánásmódot: „Takarodjék Ön! Halbrechts! [Féljobbra!] Marsch!”, becsületérzõ ember nem tûrhet.” (Itt is láthatjuk, hogy többnyire azok szoktak a más becsülete és önérzete iránt a legkisebb érzékkel
sem bírni, akik a magukéra egyenesen betegesen sokat adnak. Vajon mit csináltak volna amagyar fõnemesek, ha a Habsburgok is így bántak volna velük, mikor az udvarban megjelentek? Pedig hát azok egy kicsit talán mégiscsak nagyobb urak voltak, mint Perczel Móric?)„Száz panasz érkezik egymás után sereged indisciplinája [fegyelmezetlensége] iránt. Panasz, hogy nagyítod bulletinjeidet [jelentéseidet] (azaz hogy valótlan gyõzelmekkel dicsekszel). Egyezer halottról beszélsz a római sáncokban, hol ötven halott volt, Bácsot, Bánátot
elfoglalva mondod, holott Bánátban jóformán maradandó esemény sincs. Bácsban pedig,
amint kivontad erõdet, a római sáncok a rácok birtokában s a csajkás kerülettel a rác lázadás
fészke még épségben van. Kovilról gyõzelmet adtál tudtomra, holott Újvidékre kellett visszavonulnod és a csajkás kerületet Titel bevétele nélkül elhagynod. Én téged Bács meghódítására küldöttelek... Bánátban átmenetelre csak Titel meghódítása után utasítottalak.” (Mészáros
emlékiratai, II., 237. o.)Ezt a Titelt sose tudta elfoglalni a rácoktól sem Perczel, sem más 48-as vezér. Nagyon
félreismerné azonban a helyzetet az olvasó, ha azt gondolná, hogy Perczel hazudott, mikor
ezeket a hamis jelentéseket küldte. Perczel sokkal gõgösebb ember volt annál, semhogy hazudjék. Õ csak öntelt volt, csak túlfûtött volt, õ csak magát tartotta nagyra, õ csak a pillanat
embere volt, õ csak túl hamar ítélt, õ csak túlságosan is szenvedélyei, köztük a pillanatnyi
optimizmus hatása alatt állt s ilyenkor és így keletkeztek ezek az optimista jelentések.
Csak az az érthetetlen, hogy optimizmusából és önteltségébõl akkor se józanodott ki, mikor már az események megcáfolták. Hisz láttuk, hogy állandóan a világ egyik, de mindenképpen a legnagyobb 48-as hadvezérének tartotta magát s szentül meg volt gyõzõdve arról mégévtizedekkel az események után is, hogy az õ fejét a legnagyobb hadi diadalok babérja övezi.
Az egyébként hitközönyös, sõt papellenes, de anyakönyvileg katolikus Perczel dühében
még ilyeneket is ír Kossuthnak: „Minden lutheránus (tudvalevõleg az volt Kossuth is, meg
Görgey is, azaz az a két ember, akit Perczel a legjobban utált, de persze elsõsorban azért, mert
mindkettõ feljebbvalója volt) ellenségesen fenekedik ellenem.” Tehát még katolikusságát is(ami egyébként sose volt benne) kijátszotta féktelensége igazolására. Ha dühöngeni kellett ésbosszút állni, akkor még katolikus is hajlandó volt lenni, s még a lutheránusokat is megvetette.
1849 júniusában ilyen alapon tagadta meg a fõvezér parancsa teljesítését: „Neki a kormányzó, mivel a sereget õ gyûjtötte, õ fegyverezte fel, õ rendezte s ezt mind a maga zsebébõl
tette, azért azt független rendelkezése alá adta.” (Vajon honnan vehette ezt a mérhetetlenpénzt? Igaz, hogy a Perczelek igen gazdagok voltak, de ekkora jövedelemmel azért mégsem
rendelkeztek. Egyébként se láttam még olyan 48-as vezért vagy politikust, aki ne a hazából
élt volna, de még kevésbé olyant, aki egy fillért is adott volna a hazájának a magáéból. Ezt
csak gróf Károlyi István tette, de õ nem kért és nem vállalt hivatalt 48-ban. Hiszen láttuk,
hogy nagy katolikus volt.) „S ha eddig a fõvezényletet megszenvedte (eltûrte), ezt inkább
tiszteletbõl, mintsem kötelességérzetbõl tette.”
Steier „Haynau és Paskievics” címû mûvében (I., 30. o.) olvashatjuk, hogy mikor Görgey, mint hadügyminiszter, 1849. május 29-én rendeletet intézett Perczelhez, az „szenvedélyes és indulatos visszautasítással” válaszolt s május 31-én emiatt még Kossuth is kapott tõleegy indulatos levelet, melyben kijelenti, hogy magát Görgeynek alá soha nem fogja rendelni,„inkább felkel ellene”.
Azt is megállapítja Steier, hogy „Perczel részérõl minden tekintetben elítélendõ eljárásvolt, hogy a bánáti sereget ott akarta hagyni, mikor Jellasics hadtestével megnövekedett az
ellenséges haderõ”. (I., 31. o)Félt ugyanis, hogy így vereséget szenved s neki hadvezéri hírneve és dicsõsége elõbbre
való volt, mint a haza érdeke.

424

Június 10-én így ír neki Kossuth: „A veszteség, melyrõl a jelentésébõl tudósíttatom, mint
minden baj, mi még belõle következhet, onnan ered, hogy a nemzet fõbb hadvezérei partikuláris szempontokból kiindulva a kormány rendeleteit, a haza összes szempontjából adatottakat, azon pontossággal, mely a hadi munkálatok sikerének életfeltétele, nem teljesítik, hanem
kifogásaikkal, ellentmondásaikkal, demonstrációkkal az ellenség állására bazírozott idõszámvetést meghiúsítják, s midõn hadjáratban a diszpozíciók [intézkedések] sikere nem napokra,de percekre számított pontosságtól függ, a rendeletek végrehajtását addig húzzák-halasztják,
míg a körülmények egészen megváltoznak s a más alapon tett rendelkezések végrehajtása
majd lehetetlenné, majd károssá is válik.”„És, Tábornok Úr, senki, a szabadságot és hazáját híven szeretõ ember által nem tûrhetõ
indulatoskodásával így a kellõ engedelmességet – mely nélkül a haza meg nem menthetõ –mint a honszeretõ polgárok között a haza megmentése végetti összhangzás és egyetértés kötelességét folytonosan mellõzve s nem egy szabad hon hadvezéreihez, de még egy diktátorhoz sem illõ, hanem legfeljebb csak zsarnokot illetõ hangon, a kormányt lábbal tiporva, még
június 8-án írott levelében „felkelésrõl” beszél.”„Emlékezzék, Tábornok Úr, hogy halandó embernek nem lehet annyi érdeme a haza iránt,
mely jogot adjon a hazát elveszteni. Belviszály pedig nálunk most nemzethalál.” (Steier:
Haynau és Paskievics, I., 33-34. o.) Ma már hozzátehetjük, hogy valóban meg is ölte a hazát.
Ugyanezen levelében Kossuth azt is írja neki, hogy „három hetet levélgorombaságokkal
és fenyegetésekkel töltött el”.
De hát persze azért nem mindig és nem mindenben Perczel volt a bûnös. Abban a
Steierben, aki határozottan Görgey-párti, olvashatjuk (Haynau és Paskievics, I., 37. o.): „Különös, mindenesetre érdekes egyéniség volt Perczel Mór. Érzékeny, másokkal szemben belátás nélküli, indulatos, érdemeit mértéken felül öndicsérõ, hiú, nagyravágyó, politikai érzék és
tapintat hiányában kíméletlen, mindamellett kiváló katona, mély érzésû hazafi. Hibáit sikerei
elfeledtették, de mihelyt hadmûveleteit balsikerek kísérték, összeférhetetlenséget okozó tulajdonságai majdnem tûrhetetlenné váltak a kormány részére.” (De ha olyan ember, mint Perczel(vagy Petõfi) tartotta tûrhetetlennek a Habsburgok uralmát, érv az a Habsburgok ellen?)„Görgeynek szemére vetette (Perczel), hogy a Temesvárt ostromló Vécseynek Perczel
elõzetes értesítése nélkül küldött rendeleteket; hogy a Szegeden alakított új honvéd zászlóaljakat és három század vadászt nem Perczelhez, hanem a dunai sereghez rendelte; hogy Perczel Miklóst, akit Perczel Mór kinevezett volt Pétervárad parancsnokává, négy hét elteltével
elmozdította és Kiss Pál ezredest állította helyébe, amivel Perczel tekintélyének a hadseregelõtt nagyon ártott.”„Ismervén Görgeynek a tervét, mely arra irányult, hogy a hadseregbõl a politikai terveinek nem kedvezõ fõtiszteket eltávolítsa, joggal feltehetjük, hogy Görgey nem kerülte a
Perczellel való konfliktust. A szegedi csapatok felszerelésében, Perczel Miklós elmozdításában, a Vécseynek küldött és Perczelt negligáló [figyelmen kívül hagyó] rendeletekben csakugyan ezt a célzatot meg lehet találni.”„Perczelnek szüksége volt a szegedi csapatokra, mert tetemes túlerõvel állt szemben.
Perczel Miklós cseppet sem volt jobb vagy rosszabb tiszt, mint Kiss Pál, és ha Görgey Perczellel szemben konciliáns [bélülékeny, szivélyes, engedékeny] lett volna, akkor a Vécseynek küldött utasításokat közölte volna vele. Ámbár a szenvedélyeskedés, indulatoskodás, az
insubordináció [függelem], az öndicsekvés Perczelt látszanak terhelni a konfliktus okaival.
Görgey eljárását mégsem lehet menteni, mert Perczel a tavaszi hadmenet, valamint Budavára
ostroma idején elismerõ és kibékítõ levelekkel, valamint jelentésekkel kereste föl Görgeyt,
akinek célja azonban Perczel eltávolítása volt és a legridegebb módon követte ezt a célt, amiben Perczel kátyi veresége, indulatossága, féktelen természete segítségére voltak.”Mivel Perczelnek ilyen szerencsétlen természete volt, s ezt természetesen mindenki hamarosan megtudta, kinek csak vele dolga volt, a hazaszeretet azt az önfegyelmezést követelte425

volna Görgeytõl, hogy ezt vegye tekintetbe, legalább õ fékezze magát vele szemben, tûrjön
tõle kissé többet, mint másoktól, fõként pedig legyen hozzá elõzékenyebb, udvariasabb, mint
másokhoz, kedveskedjék neki néha.
Ezt Perczel annál inkább megérdemelte volna, mert hiszen sok szép tulajdonsága is volt sõ igazán elvbõl volt 48-as, nem pedig csak hiúságból. Görgeynek ez az elõzékenység és kedveskedés annál kisebb áldozatába került volna, mert hiszen annak ellenére, hogy fiatalabb ésszegényebb volt, mégis Perczel följebbvalója volt. Õ tehát önként alázkodott volna meg, ha
megalázkodott volna, az pedig mindig könnyebb, mint ha valaki kényszerítve van rá. Látjuk
azonban, hogy Görgey nemcsak ezt nem tette meg, hanem igazságtalan is volt Perczelhez ésPerczel testvéréhez. Csoda-e tehát, ha szegény néha így kitört? Nem kell-e miatta Görgeyt
jobban hibáztatnunk, mint õt?
Azonban még Görgey rosszakarata se indokolja meg és teszi bûntelenekké az effajta
Perczel-leveleket: „Nem kívánom, hogy ezen, már harmadízben ellenem elkövetett istentelenbánásmódért Isten büntesse meg az illetõket. Muraközi táborozásom alatt és a móri csata körül való gaz bánásmódért Önöket Isten gyalázatos futásra és egymás iránt (gyûlölet) szítására
kárhoztatta. Isten nekem engedé a dicsõséget, hogy Pest és Debrecen közt vert hadammal lassan vonulva 16.000 embernyi hadat gyûjthessek és fegyverezhessek föl. Mire alig ötnapi szünet után ismét támadólag áttörök a Tiszán s Szolnoknál, Ceglédnél az ellenséget megverveÖnöket is és velük a nemzetet is megmentettem.” (Errõl a szabadságharc története nem nagyon tud, mert amit csinált, az inkább csak Perczel ragyogó fantáziájában volt olyan nagy.)„Önök ekkor a hatalmat féltve és azt hazánknál jobban szeretve (nemcsak õk, Perczel isjobban szerette a dicsõséget, mint a hazáját) ismét szövetkeztek ellenem. A parancsnokságról
való lemondásra kényszerített a kormány alattomos rendeletekkel. Isten újra megverte mindnyájukat és a kápolnai ütközet után, ha Windischgrätz eszét használja, Oláhországban keresnek menedéket.” (Ki nem látja itt a kárörvendést, a haza kárán való örvendést és mégnagyobb kár kívánását csak azért, hogy Perczel személyes ellenségei megbûnhõdjenek ésmegszégyenüljenek?)„Bács-bánáti táborozásom szerencsés kezdete újra üdvöt hozott a hazára, mert diadalaim
mindenütt diadalmakat nemzenek. És most harmadízben áll elõ a hálátlanság játéka. Isten nebüntesse meg Önöket, mert a büntetésben a nemzet és a haza lakolna. (Isten mégis újra megbüntette õket és valóban a haza lakolt miatta.) Én az összes nemzet elõtt fogom Önöket feleletre vonni elõre, ha Pétervár, Bács-Bánát elveszne, Isten és ember elõtt óvást tévén
okoztatásom ellen. Mert én és seregem e napokban is tevénk annyit kis erõnkhöz és a nagy
nehézségekhez képest, amennyit még a földön kevesen, e Honban senki se tett (!).”
Láthatjuk mindebbõl Perczelnek az eszelõsséggel határos önteltségét és gyerekes hencegéseit, de – sajnos – láthatjuk azt is, hogy nemcsak Perczel volt gyarló, hanem kicsinyesek,
hivatásuk magaslatán nem állók voltak azok a többi „hõsök” is, akik a nemzetet ebbe a halálküzdelembe belevitték s tartama alatt vezérei voltak.
1849. május 31-én Gyurgyevóról Kossuthnak írt, tartalmilag már idézett levelében így
fölényeskedik Perczel: „Görgey tiltassék el hozzám parancsokat küldeni, melyeket, mint
közelébb egyet, megvetéssel utasíték vissza. Én kész vagyok neki utóbbi szolgálataiért (tavaszi gyõzelmeiért) kezet nyújtani, de magam neki alárendelni sohasem fogom. (Gyõzhet-e az
olyan nemzet, melynek katonái így beszélnek?) Inkább én a nemzet elõtt felkelek ellene (!).
Ha meg akarok felelni rendeltetésemnek, Önök parancsait vissza kellene utasítani. Tehát kérem kormányzó urat, tiltsa el Görgeyt, Klapkát (ez utóbbi helyettes hadügyminiszteri állása
címén küldött Perczelnek leiratokat) nekem parancsokkal alkalmatlankodni. Én nem alattuk,de mellettük is csak a haza miatt maradok. (Ebbõl az következik, hogy alattuk még a hazakedvéért se marad. Vajon annyira megvetésre méltók voltak a 48-as hõsök, hogy Perczel, amásik hõs alattuk még a haza kedvéért se hajlandó szolgálni, még mellettük is csak a hazakedvéért tudja kibírni, de még akkor is csak nagy nehezen?) Hadikot, hogy ne merészeljen426Szegeden korteskedni. Ezt, ha nem szûnik, biz’ Isten, fejbe lövetem, s kérem, ne feledje soha,
hogy nem csupán a hadvezér, hanem egy polgár szól és cselekszik itt, kinek szava és akaratja
nem sokkal kevesebb, mint kormányzó úré!” (Ilyen büszke volt Perczel arra, hogy már 20éves korában be mert menni a kaszárnyába, hogy a katonákat a Habsburg-zászló elhagyására
izgassa! Valóban rettenetesen nagy dicsõség is volt ez akkor, sõt úgy látszik, az még ma is.)Magának Görgeynek pedig szintén Gyurgyevóról május 24-i kelettel így ír: „Ha Önnek,
mint hadügyminiszternek valamely általános adminisztrácionális rendelkezést tetszik hadamhoz küldeni, nincs mit szólanom, de hadi operációkat illetõen Öntõl, mint tökéletesen független hadvezér tekintem magamat és ha Ön véleményt, értesítést küld, noha Ön irányában igensok vádolnivalóm van, mégis szeretett hazám érdekében (de sokat emlegetik azt az állítólag
annyira szeretett hazát, melynek szerelmét tetteik annyira nem mutatták!), feledve mindent,
ezt szívesen fogadom s teszem is viszont, sõt elõzõleg is. De parancsot? Hogy merészli eztÖn?”Így aztán Görgey ellenszenvét és bosszúálló csípéseit is meg lehet érteni, kivált ha meggondoljuk, hogy ezt a levelet Perczeltõl az után kellett zsebre tennie, mikor már gyõzelmes
tavaszi hadjárata lefolyt s tele volt dicsõségével az egész ország, sõt az egész világ, mert aszabadelvû európai sajtó sokkal jobban felfújta a dolgot, mint megérdemelte.
Kétségtelen, hogy Perczel még „szeretett” hazája kedvéért se volt hajlandó senki emberfiának engedelmeskedni, még 49 dicsõségében úszó fõvezérének se. Ezzel aztán nyilvánvalóan be is bizonyosodott, hogy a Petõfi–Perczel-féle öntelt szenvedély- és indulat-emberekben
a Habsburg-elnyomás elleni „hazafias” lázongást éppen nem a haza ügye és szeretete, hanemelsõsorban a maguk szenvedélyessége, indulatossága, féktelensége és összeférhetetlensége
keltette fel és tartotta ébren.
Mivel azonban az ilyenfajta ember önkritikára, a maga fogyatékosságai észrevételére
képtelen, õk maguk szentül meg voltak róla gyõzõdve, hogy õket egyedül csak „szentséges
szent” elveik vezetik és az imádott haza lángoló szeretete. Ha egyikük (Petõfi) a világ egyik
legnagyobb költõi lángelméje, másikuk a világ egyik legnagyobb szónoka és legtehetségesebb agitátora (Kossuth) és harmadikuk minden idõk legnagyobb magyar színésze (Egressy)
volt, csodálkozhatunk-e, hogy mindezt a nemzettel is el tudták hitetni?
Pedig hát látjuk (hiszen õk maguk is elismerik), hogy például Perczel Görgey alatt, Petõfi pedig Kossuth (de Mészáros, Vetter, Klapka) alatt még a haza kedvéért se hajlandó szolgálni, sõt Petõfi nem szolgálni, de még csak nyakkendõt se hajlandó feltenni a haza kedvéért.
(Igen, a haza kedvéért, mert a nyakkendõ miatt lépett ki abból a honvédségbõl, mely akkor ahaza függetlenségét s szabadságát védte.)„Szabadság, szerelem, e kettõ kell nekem! Szerelmemért feláldozom az életemet, a szabadságért föláldozom szerelmemet” – ez volt Petõfi jeligéje. A tettei viszont azt mutatják, hogya szerelme elõbbre való volt, mint a hazája és szabadságszeretete, mert mikor a harctérre kellett volna mennie, a feleségéhez ment és szabadságot kért (de akkor is már ott volt a felesége
mellett, mikor a szabadságot kérte), sõt a nyakkendõvel szemben való makacssága is elõbbre
való volt neki, mint a szabadság, mert miatta lépett ki a szabadságért küzdõ honvédségbõl.
Innen van aztán az is, hogy mikor sikerült elérniük, hogy elûzik a „zsarnokot”, õk maguk
intézik az ország ügyeit és tartják kezükbe a hatalmat, az új hatalom még nyomasztóbb számukra és a szolgaság (az engedelmesség) még elviselhetetlenebb, mint amilyen a régi volt.
Engedelmeskedni saját elvbarátainknak se tudnak, sõt nekik még kevésbé. Egyszerre megállapítják, hogy olyan zsarnokok, mint õk, még a Habsburgok és minisztereik se voltak, tehát
eben gubát cseréltek. S mindezt oly csekélységek miatt állapítják meg, mint egy nyakkendõ.
„A turai csata után Mészáros és Dembinszky a Duna-Tisza közötti vaspályavonalat akarták megszállni, hogy Szegedet Haynauval szemben megvédjék és hogy a levonulást meghiúsítsák és egyúttal idõt nyerjenek arra, hogy Görgey a seregét levezethesse, mert hiszen
Görgey sokkal távolabb állt Szegedtõl, mint Haynau. Szeged, mint operációs bázis, nemcsak

427

topográfiailag, hanem földrajzi fekvésénél fogva sem volt alkalmas. Ezt úgy Mészáros, mint
Dembinszky (tehát a két állítólag tehetségtelen vezér) tudta és ezért akarták Haynau útját állni, hogy legalább a Szeged fekvésébõl eredõ hátrányokat gyengítsék. Perczel ezt be nem
látta, sem pedig Kossuth, aki Szegedet sáncokban akarta megvédeni. Perczel nem engedelmeskedett és Haynaunak a Tisza és Duna között szabad útja lett.”„Mikor Mészáros Perczelt azzal az utasítással küldte hadtestével Ceglédre, hogy onnanvonuljon Kecskemét felé és támadja meg a Kecskemét felé haladó osztrák hadoszlop oldalát,
Perczel e parancs teljesítését kereken megtagadta (csak azért, mert félt támadni?) és ehelyett
Cibakházára vonult és a Tisza bal partján (tehát ahol nem volt ellenség) vonult Szegedre, míg
Haynau a jobb parton minden ellenállás nélkül siethetett Jellasicshoz Szeged és Temesvár felé. Mészáros és Dembinszky elõre látván e hiba irtózatos következményeit, otthagyták a sereget és lemondtak. (Ez nem hazafiatlan lemondás volt, mint Petõfié. Az a vezér, akire a sereg
nem hallgat, nem is tehet mást, mint hogy lemond.) Az egész sereg Perczelre bízatott. Ez Cibakházáról Vásárhelyen át július 29-én seregével Szegedre érkezett. Ez a gyors levonulás aTisza bal partján volt a fõ oka annak, hogy Görgey serege nem kapott elég idõt a koncentráció végrehajtásához. Perczel valósággal lehozta Haynau seregét Szegedre, mikor Görgey még
csak Tokajon állt. (S láttuk, hogy hetvenkedett ez a Perczel a maga hadvezéri nagyságával és
hazafias teljesítményeivel!) E hiba elkövetésében nagy része van Kossuthnak is, aki a szegedi sáncokba hívta a sereget.” (Steier: Haynau és Paskievics, II., 42-42. o.)
De ezzel még nem volt vége a baklövéseknek. „Szeged már körül volt fogva – írja Steier(Haynau és Paskievics, II., 45. o.) – és Haynau már ante portas [a kapuk elõtt] állt, mikor magyar részen azon vitatkoztak, ki legyen a fõvezér. Mészáros határozottan kijelentette, hogy afõvezérséget nem vállalja. (Ez a történtek után nem is csoda. Csak nem ehette meg azt az
ehetetlen levest, melyet mások az õ tanácsa ellenére fõztek.) Bem messze a Királyhágón túl
operált (noha Kossuth már réges-régen fõvezérnek szánta s csalogatta, de õ is szeszélyes voltés mindent tudott és akart, csak engedelmeskedni nem), Görgey pedig szintén még izoláltan
mûködik (no meg hát tõle Kossuth egyébként is félt, tehát nem is nagyon kívánta, hogy megérkezzék).
„A konferencia (minisztertanács) nagy zavarban volt, annál is inkább, mert Perczel sem
jöhetett e kérdésnél tekintetbe. Ugyanis 29-én legindulatosabb hangon, éktelen kifakadásokkal halmozta el a kormányzót és a kormányt, mert öccsét, Perczel Miklóst, Damjanich tábornok Aradvárban bezáratta fegyelemsértés miatt” (mert Perczel Miklós nem volt hajlandó szó
nélkül tudomásul venni, hogy parancsnoki állásából ok nélkül elmozdították).
„Perczel Miklós ezredest nevezte ki a kormány Aradvár parancsnokává és midõn Damjanich tábornok, aki lábtörése miatt még mindig nem volt teljesen szolgálatképes, megbízatott,hogy a vár védelmét megszervezze, Damjanich ezt parancsnoki kinevezésének tekintette és
munkához látott. Perczel Miklós kijelentette, minthogy õ a kinevezett várparancsnok (igaza
is volt), Damjanich parancsainak nem engedelmeskedik, mire Damjanich vasra verette, bezáratta és kérte a kormányt, hogy állítsa Perczel Miklóst haditörvényszék elé.”„Ez az eset is élénken dokumentálja a fegyelemhiányt. Természetesen hibás a kormány is(de mennyire!), mely egyszerre több parancsnokot helyez egy várba. Így történt ez Komáromban is.” (Ott is éppen elég baj volt miatta. De hát szegény kormány is mit csináljon, mikor azok a nagy 48-as hazafiak állandóan kérelmekkel ostromolták, mert ingyen, sõt minél
nagyobb rangok és fizetések nélkül, mint láttuk, még Petõfi se volt hajlandó szolgálni az
egyébként nagyon imádott hazát. (Pedig hát õ csak szerette a hazát és a szabadságot, hiszen
most láttuk, hogy állítólag még szerelmét is feláldozta – csak nyakkendõt nem volt hajlandó
kötni – érte!) Így aztán nem csoda, hogy az eredmény az lett, hogy egy helyre két embert istettek.
„Perczel Mór testvére mellõztetése és bezárása miatt rendkívül felháborodott és berontván a konferencia helyére, kijelentette, hogy senkinek fõvezérségét el nem ismeri, parancso-428

kat sem fõvezértõl, sem hadügyminisztertõl el nem fogad és az egész vezérséget és tábornokságot lábaihoz dobta.”
Pedig hát talán õ is épp úgy nemesember volt, mint bátyja, Mór, mikor a kaszárnyába
ment izgatni, húszéves korában, Metternich idejében. (S lám, most, hogy kitört a szabadság,
mindjárt még vasra is lehetett verni a magyar nemes Perczel ezredest!) A két eset között csak
az volt a különbség, hogy Mór akkor ugyancsak rászolgált és akkor még „elnyomás” alatt élta magyar, s egyébként is gyerek volt még csak, nem pedig felnõtt ember és ezredes, mint
most Miklós. S lám, akkor mikor még „elnyomásban” éltünk, milyen felháborodás tört ki a„törvénysértés” miatt és milyen hamar megvolt az elégtétel is! Csodálkozhatunk-e ezek után,ha Perczel azt gondolta, hogy eben gubát cserélünk, mégpedig igen rossz gubát, mikor Ferenc József helyett Kossuthot választottuk urunknak? Pedig hát elsõsorban éppen a Perczel
Mórok választották azzá. Csak azt a levest kellett megenniük, amit maguk fõztek, bár a hazaszámára fõzték, nem maguknak.
„A Perczel által inscenált [megrendezett] jelenet meghiúsította azt, hogy a minisztertanács a nagy zavarban és megszorultságban Perczel Mórt bízza meg a fõvezérséggel, mert atanácskozás elején nem is volt más eshetõség, mint ez.”
További és utolsó bûne volt Perczelnek, hogy annak, ami végleges pontot tett mindenre,a szerencsétlen temesvári vereségnek is oka volt.
„Bem támadási szándékát különösen Perczel alátámasztotta, mert Bemmel a csata elõtt
Rékáson találkozván, õt Haynau megtámadására bíztatta. E beszélgetés során minden bizonnyal szóba került a Görgey-sereg szerepe is, mert Perczel ugyan mi egyébrõl beszélhetett,mint Görgeyrõl? A Haynau feletti gyõzelem a kormánynak a Görgey-seregtõl való függõségét gyengítette volna és a kormány nem lett volna csak a Görgey-sereg jóindulatára szorulva.
Bem és Perczel, mint a kormány szabadítói akartak Aradon megjelenni. Perczel könnyelmûségének, meggondolatlanságának, indulatosságának tehát a temesvári debacle elõidézésében
is nagy része van.” (Steier: Haynau és Paskievics, II., 186. o.)
De ebbõl megtudhatjuk azt is, hogy a temesvári katasztrófát Bem részérõl is elsõsorban
nem a meggondolatlanság, hanem a nagyravágyás, a cselszövés, az intrika és az irigység
okozta. Elsõsorban azért nem várta meg Görgey csatlakozását, mert nem akarta, hogy a kormányt és a hazát Görgey mentse meg. Csak õ akarta megmenteni Görgey nélkül. Meg akarta
mutatni, hogy õ erre Görgey nélkül is képes. Pedig – sajnos – az igazság az volt, hogy talán
még együtt se tudták volna megmenteni.
Perczelben azonban minden bûne mellett is szép vonás, hogy legalább egyenes ember
volt, akiben álnokságnak, képmutatásnak, színészségnek nyoma se volt. Nem úgy, mint Kossuthban és Görgeyben. Ebben a jótulajdonságban Perczel egyforma volt Petõfivel.

429

Damjanich János(1804–1849)
48 katonailag egyik legnagyobb, de legjobban is értékelt alakja. 48-ban 44 éves volt, tehát férfikora delén állt s nemrég házasodott. Neje, Csernovics Emília, szintén szerb volt, elõkelõ családból származott és mély szerelem fûzte õket össze. Egyébként szép, hatalmas szál
férfi volt, igazi rác típus. Mint csász. kir. tiszt (kapitány) lett a honvédség tagja, s mint az aradi vértanúk általában, õ is azért bûnhõdött, mert katonai esküje ellenére a császár-király ellenharcolt. Császári tiszt korában írt levelei bizonyítják, hogy érzelmei is császáriak voltak sbüszke volt arra, hogy a csász. kir. sereg tagja. (Hamvay Ödön: Damjanich levelei nejéhez,29., 31., 39. o.)
Kétségtelen, hogy jellemben is, tehetségben is a honvédtábornokok legkiválóbbjai közé
tartozott és sokan írták már azt, hogy a szabadságharc talán nem végzõdött volna olyan gyászosan, mint ahogyan végzõdött, ha Damjanich Komáromban el nem töri a lábát s így nem
válik a harctéri szolgálatra képtelenné.
Bizonyos, hogy ez igen nagy veszteség volt a 48-as ügyre, mert ha ez a szerencsétlenség
be nem következik, akkor a végén nem lehetett volna már a fõvezérségre az egyetlen jelölt
csak Perczel. Mivel Kossuth Görgey ellen volt, a hadsereg vezetése és vele a nemzet sorsa
Damjanich kezébe került volna, s bár majdnem bizonyos, hogy a bukást így se kerülhettük
volna el, de az is bizonyos, hogy õ nem a hideg ész embere volt, mint az. Nagy kérdés azonban, hogy Damjanich értett volna-e nagy seregek együttes vezérletéhez is. Ebben ugyanis
nem volt gyakorlata, ilyen szerepet még sose töltött be. Ehhez pedig egészen másfajta tehetségek szükségesek, mint a jó hadtestparancsnoksághoz.
Mint gyakorlati katona, Damjanich kétségtelenül elsõ volt minden honvédtábornok között. E tekintetben Görgeynél, sõt Bemnél is kiválóbb volt. Hisz kimagaslott a seregbõl, mint
Szent László, míg Bem törpe, idétlen kis alak volt. Damjanichért katonái épp úgy rajongtak,
mint Bemért és épp úgy verhetetlennek tartották, mint õt. Illetve csakis õt tartották verhetetlennek, mert hiszen Bemet legalább annyiszor megverte az ellenség, mint õ azt, s így õt legfeljebb a szívével gondolkodó Petõfi rajongása tarthatta verhetetlennek.
De Damjanich nemcsak külseje és nagy testi ereje címén volt igazi jellegzetes katona,
hanem lelki tulajdonságai révén is. Bátor, sõt vakmerõ, heves, indulatos, akadályt, nehézséget, ellentmondást nem tûrõ, mindenen keresztülgázoló ember volt. Innen származtak hibái
is, illetve egyetlen, de ugyancsak nagy hibája, a hevesség, az indulatosság, a vészes harag, azerõszakosság, és az alig kiengesztelhetõ bosszúszomj. E tulajdonságán õ se tudott, de nem isakart uralkodni, hiszen büszke volt rá, hogy õ jó katona. Ezért az engedelmesség (pedig ez ishozzátartoznék a jó katona tulajdonságaihoz) neki se volt erénye.
Láttuk, hogy bánt fõparancsnokával, az egyébként derék Vetterrel, akit vérig sértõ viselkedésével egyenesen ágynak döntött. Damjanich engedelmeskedni csak akkor tudott, mikor
még a császári seregben harcolt. Radeczkynek volt elõtte tekintélye. Arra õ is úgy nézett föl,mint a huszárok õreá. Hogy egy ura ellen fellázadt seregben nem volt már elõtte tekintély,érthetõ. Tisztelhetett-e õszintén feljebbvalót az, aki legfõbb hadura ellen harcolt és akinek
kartársai és feljebbvalói, azok, akik tõle az engedelmeskedést követelték, ugyanezt csinálták?
Láttuk, hogy a Duna-Tisza közén hogy bánt el egymás után két plébánossal; mint végeztette ki õket minden vizsgálat nélkül hitvány, késõbb hitehagyottá is lett tábori papja és más
rágalmazók szavára. Ha erre gondolunk, Damjanich aradi kivégzését még akkor se tarthatnánk igazságtalannak, sõt még szigorúnak se, ha ezen kívül más bûne nem is lett volna. Vajon nem Isten büntetése volt-e gaztettéért, hogy ennek az egyébként nemes lelkû és
rokonszenves embernek csak pár hónappal e papgyilkosságok után olyan gyalázatosan kellett

431

befejeznie életét? De láttuk, hogy még közvetlen halála elõtt is hogyan bánt el a másik aradi
várparancsnokkal, Perczel Miklóssal.
De persze mint katonának, ebbõl a katonaságából folytak nagy erényei is. A Varga Ottótól szerkesztett „Aradi vértanúk albumában” Szomjas József, mint szemtanú beszéli el (6263. o.), hogy a szabadságharc elején a déli táborban eleinte a legnagyobb ellenszenv
uralkodott Damjanichcsal szemben, mégpedig elsõsorban rác neve miatt. De ez az eset isújabb bizonyítéka annak, amit állandóan hangsúlyozunk, hogy mennyire nem lelkesedett anép, de még az értelmiség se 48-ért. Illetve ez utóbbi lelkesedett ugyan, de az volt a baj, hogy
csak lelkesedett, de ennél többet már nem csinált. Tenni, a hazáért áldozatot hozni ez se akart.
Szomjas szerint is „leggyakrabban a gyávaság álcája volt csak”, hogy „Schwarzenberg
kutyának” (úgy látszik, azért gondoljuk mi azt, hogy az osztrák „Kossuth kutyának” hívta ahonvédeket, mert mi valóban „Schwarzenberg kutyának” hívtuk az ellenfelet), meg „rác kutyának” szidták a táborban a 48-as értelmiségiek azt a Damjanichot, akit akkor még nem ismertek, de mivel a neve rác volt, õ maga pedig csász. kir. kapitány, a magyar ellenségének
gondolták. Zúgolódtak, hogy valamennyiüket a mészárszékre viszi. Pedig hát valójában azellenségtõl féltek s – úgy látszik – ilyen ürüggyel akarták a tábort otthagyni és hazamenni.
Végül aztán a nagy ellenszenv és a sok zúgolódás hatása alatt társaik megbízásából két„tintanyaló prókátor” (Damjanich nevezte így õket), egy német nevû báró (jellemzõ, hogyéppen õ volt az egyik legnagyobb „hazafi”) és I. P. (aki Szomjas barátja volt) vállalkozott arra, hogy Damjanichot hivatalosan is felszólítsák a lemondásra. Damjanich mogorván fogadtaõket (egyébként is szótlan, mogorva ember volt, aki csak bizalmas baráti körben vidult felnéha), s mikor elõadták küldetésük célját, Damjanich azt kérdezte tõlük: „És ha nem lenne
kedvem elmenni, mi történne akkor?”„Akkor, õrnagy úr (mert a honvédségnél természetesen azonnal õrnagy lett Damjanich
kapitányból), a legközelebbi alkalommal bizonyosan le fogják lõni.”Még be se fejezte azonban mondókáját a báró úr, olyan nyaklevest kapott Damjanichtól(alantasa volt Damjanichnak), hogy azonnal felbukott, társa pedig meg se merte várni a folytatást, futásnak eredt. De még így is olyan rúgást kapott az õrnagy úrtól õ is (az adott helyzet
világosan mutatja, hogy hátba rúgást), hogy fejjel nekiesett az ámbitus [tornác] falának.
„Ez a válaszom – mondta nekik – annak a sok prókátornak.” Ettõl kezdve aztán rend lettaz ezredben s a „tintanyaló prókátoroknak” arról is mindig több alkalmuk lett meggyõzõdniük, hogy az õrnagy úr nem áruló, nem viszi õket készakarva mészárszékre, hanem gyõzelemre, s ilyenkor mindig õ van legelöl ott, ahol a halál arat. Ezek után könnyû megérteni, hogyaz így viselkedõ Damjanichnak tekintélye volt katonái elõtt és seregében mindig tökéletes
rend volt.
Tudvalevõ, hogy a nagy hadvezérek többnyire nagy szónokok is voltak. Nem olyan értelemben, hogy nagy beszédeket mondtak és órákon át le tudták bilincselni szavukkal hallgatóit, az ütközet elõtt álló katonák figyelmét, mert ilyen helyzetben ez nem is lehetséges. Ha
ilyen értelemben lettek volna nagy szónokok, akkor igen rossz hadvezérek lettek volna, mertütközet elõtt nem szónokolni kell, illetve nem így kell szónokolni.
A nagy hadvezérek úgy voltak nagy szónokok, hogy válságos vagy nevezetes helyzetekben olyan nagyszerû, eredeti, a katonákat megkapó, sõt extázisba hozó velõs mondásaik voltak, melyek utána éveken át szájról szájra jártak köztük. Történelmünk folyamán említettünk
már erre több példát. Damjanich is ilyen vezér volt.
Csodálkozhatunk-e például rajta, hogy tûzbe mentek érte a katonái, mikor egyik diadalmas ütközet után például így dicsérte meg õket: Fiúk, mindnyájan megérdemelnétek, hogy
tisztté tegyelek benneteket, de nem tehetem, mert hova lenne akkor az én diadalmas seregem? Így aztán honvédei azt tartották, hogy Damjanich seregében közhuszárként szolgálni
nagyobb rang, mint más hadtestben tisztnek lenni.

432

De természetesen azért Damjanich dicséretében is túlzásba megy a mi „hazafias” történetírásunk. Mikor például azt írja róla, hogy „csak gyõzött, de csatát soha nem vesztett”. Valóban, Damjanich igen szerencsés vezér volt, de úgy látszik, hogy csak nagyon vitéz volt, deelméleti tudása nem volt valami nagy. Hadteste gyakorlati vezetésére senki se volt nála alkalmasabb, de az egész hadsereg vezetésére sokkal alkalmasabb volt Görgey, mint õ. Ezért, mikor Kossuthnak fõvezért kellett ajánlania, Mészáros habozott, hogy ne inkább Vettert, mint
Damjanichot ajánlja-e. Végül mégis úgy döntött, hogy nyugodtabb lelkiismerettel ajánlhatja
Vettert mint Damjanichot. Döntésében éppen ez a szempont vezette.
Damjanichot a vereségektõl sokkal inkább a szerencse, mint tehetsége mentette meg.
Görgeynek, Bemnek, Perczelnek például nem volt meg ez a szerencséje. De katonai szégyen
érte azért õt is még így is. Például 1849 márciusában, diadalmas tavaszi offenzívánk megindítása elõtt, mikor honvédeink Cibakházánál átkeltek a Tiszán, Damjanich volt a fõ elõrenyomuló, de aztán, még mielõtt az ellenségre ráakadtak volna, csapatteste nagy sietve és nagy
ijedten rögtön visszavonult, sõt a cibakházai hídon át még a Tiszántúlra is újra visszatért ésebben az ijedelemben és visszavonulásban is maga Damjanich volt a fõszereplõ.
Vukovics szerint, aki a táborban akkor jelen volt (Emlékiratai, 443-444. o.), az egész szégyenletes ijedt visszatakarodás oka a ködön kívül az volt, hogy Egressy Sámuel, Pest megye
volt fõügyésze, a cibakházi táborba ment és ott „rémítõ színekkel festé az osztrák seregek
számát és erejét” és „szavainak fõleg Damjanich elõtt hitelt tudott szerezni”, noha nevetséges
rémhír volt az egész. Azt híresztelte, hogy Kõrösön és Cegléden 40.000-nyi ellenséget is látott (a honvédsereg 28.000 fõbõl állott). Erre „Vetter az éjjeli tanyázás helyén haditanácsot
tartott”, s noha õ és vele Klapka is és Nagy Sándor is a további elõnyomulás mellett voltak,
Damjanich (és Aulich) a visszavonulást kívánták s Vetter nem merve az erõszakos Damjanichcsal ellenkezni, elállt tervétõl.
Ez a visszavonulás természetesen igen lehangolta a sereget és mikor más tudósításokból
megtudták, hogy Egressy hírei milyen valótlanok és mennyire anyámasszony hírei voltak,„iszonyú káromlások, akasztófával való fenyegetések hallattak Egressy ellen mindenfelõl
(természetesen nem a színész volt ez az Egressy), ki Cibakházáról Nagyváradra utazott s nem
jól cselekszik vala, ha visszajöttében a tábornak veszi útját. Többen, maga Klapka és Nagy
Sándor is, Damjanichot is vádolták, hogy Vetter iránti ellenszenvbõl elsõ fõvezéri hadjáratának meghiúsításában kárörömöt lelt. Damjanich egyébiránt utána maga is Egressy ellenmennydörgött s leginkább fenyegette akasztófával (ebbõl látjuk, hogy Damjanich akkor, mikor mást kellett rá felhúzni, akkor igen szívesen és könnyen emlegette az akasztófát), mibõl
látszott, hogy vitatott véleményének alapját valótlannak lenni belátta.” (Látszik, hogy
Vukovics – aki ezt írta – nem volt magyar anyanyelvû ember.)Ezzel az elsõ visszavonulással azonban, azok kívül, hogy szégyen volt és a sereget lehangolta, „veszve volt sok elõny, mely az ellenség korábbi megtámadásából folyt volna” smindezt, mint látjuk, Damjanich okozta.
De az se válik Damjanich dicsõségére, hogy úgy, mint Perczel, õ is majdnem mindenkivel összeveszett, mert rendkívül kevély és érzékeny, de dicsõségvágyó is volt. Ugyancsak
Vukovicsban (433. o.) olvashatjuk, hogy a „szolnoki csata bevégeztével, melyet Damjanichhadteste vívott és eldöntött, csak a végén jelenék meg segélyül Vécsey a maga hadtestével.
Vécsey, mint idõsebb tábornok, magának igénylé a jelentéstételt a csata folyamáról, mi Damjanich és õközötte oly kitörõ szóváltásra szolgáltatott okot, hogy botrány és a hadjáratra következendõ káros hatás nélkül e két vezért együtt meghagyni lehetetlen volt”.
„Damjanich túlzásig kíméletlen, mondhatnám, durva volt (tehát a tárgyilagos Vukovics
az összetûzésben nem Vécseyt, hanem Damjanichot találja bûnösnek, vagy legalább a bûnösebbnek), midõn valaki ellen haragja fellobbant, de e homályos oldalát feledteté bátorsága s akatonák elõtti nagy tekintélye és fõleg harci szerencséje, mely fegyverét a Bánságban a rácok
ellenében s most már a rendes császári sereg ellenében is kíséré.”433

Damjanich, ki (mint láttuk a leadott nyaklevesbõl és a rúgásból) oly kényes volt a katonai fegyelemre akkor, mikor az õ tekintélyérõl volt szó, nem tisztelte, sõt tudatosan rombolta
ezt a fegyelmet akkor, mikor neki kellett volna engedelmeskednie. Láttuk, milyen fegyelmezetlenül, sõt cinikusan nyilatkozott Vetterrõl, mint új fõvezérérõl, még mielõtt a táborba megérkezett. Hol az a hadvezér, aki még ilyen iránta rosszindulatú alvezérekkel is sikert tudnaelérni?
Szintén Vukovicstól értesülünk (438. o.), hogy Damjanich ugyanígy viselkedett Vetterrel
akkor is, mikor már az a táborba megérkezett és tényleges fõvezér volt. Vetter ugyanis engedelmességet követelt és kénytelen is volt követelni, ha sikert akart elérni. Ezért kijelentette,hogy ha Görgey nem engedelmeskedik neki (mert máris nem engedelmeskedett), lemond, õ avezényletet azonnal leteszi. Ez igazán nem volt részérõl se kihívás, se túlkapás Görgeyvel
szemben, sõt Perczelhez hasonlítva, ki Görgeyt ugyanezért egyenesen fõbe akarta lövetni ésDamjanichhoz képest, ki Perczel Miklóst ugyanezért azonnal vasra verette és hadbíróság elé
készült állítani, nagyon is mérsékelt viselkedés volt. Mégis „a tiszteknek Vetter kemény szavai nem tetszettek. Mihelyt kimenének a tornácra, szidalmazásban törtek ki a tábornok ellen,
aki azt gondolja, hogy szabadságért hasonló sereggel úgy lehet bánni, mintha osztrák sereg
lenne.” (Micsoda rosszakarat! Micsoda elfogultság! Micsoda hamis érvelés!) De a rosszban
ekkor is elöl járt Damjanich, ki „szokása szerint kiáltá, hogy kövessen el Vetter csak egy hibát, õ azonnal fõbe lövi (!)”.
Ugyancsak Vukovics beszéli (462. o.), hogy Kleinheins õrnagy, „a szabadság ügyének
lángoló híve, tudományilag egyike a legképzettebbeknek és bátor a harcban, mint akárkimás” (melyik 48-as tisztrõl hallottunk ekkora dicséretet, mint errõl a lehetetlen nevû „idegen” fõtisztrõl most a 49-es forradalmi igazságügy-minisztertõl?), elhagyta Damjanich seregét, mert „nyersességei miatt nem egyezhetett meg vele s nem tûrheté, hogy a táborkari
tisztet, mint káplárt tekintse”.
Damjanich tehát, mint már eddig is több felhozott esetbõl láthattuk, meglehetõsen elbizakodott volt s túl fölényes modorú. Az elõbb említett Szomjas Józsefre is eleinte a lehetõ legellenszenvesebb benyomást tette, mert õvele is mindig félvállról, lekicsinylõen beszélt.
Valószínû, hogy Damjanich az oka annak is, hogy errõl a Kleinheins õrnagyról, azonnagy dicséret ellenére, melyben mind szabadságszeretete, mind tudása, mind a harcban való
bátorsága a 49-es miniszter részérõl részesült, semmi érdemesebb dolgot a szabadságharc folyamán nem hallunk, tehát tehetsége és jellembeli kiválósága 48 ügyének semmi különösebb
hasznot nem hajtott.
Vukovics Emlékiratainak 468. lapján a következõket is olvashatjuk: „Rétságon Damjanich és Pikéti ezredes között viszály támadt. Az elsõ valami szolgálati mulasztásért az ezredest kíméletlenebbül rótta meg, mire ez õt párviadalra hívta ki. Görgey megtudván az esetet,és Pikétit, mint az alárendeltség ellen vétkezõt, profoszhoz (börtönbe) küldte s ekképpen apárviadalból semmi sem lõn.”„Nagy Sándor engem figyelmeztetett Görgeynek ez esetben kétszínûségére. Damjanichelõtt Pikétit élénken kárhoztatá és ócsárlá, viszont Pikéti elõtt amazt hibáztatta s mintegy
gúnyolá a párviadal el nem fogadásáért, holott õ volt, ki megakadályozta. Általában mindinkább látható volt Görgeyn némi féltékenység Damjanich irányában.”Görgeyt bántották Damjanich nagy sikerei s az a nagy tekintély, melyben katonái s lassacskán az egész magyar közvélemény elõtt állott. Irigyelte ezt tõle. Kedvében járt azonban,
mert örült, hogy Damjanich az õ embere. Ezért záratta le a kedvéért Pikétit.
Abban azonban igaza volt, hogy Damjanich azért a lezárt Pikétivel is megvívhatott volna, mert egész bizonyos, hogy ha Görgeyt erre kérte volna, az Pikétit kieresztette volna zárkájából. Látszik, hogy Görgey várta is tõle, hogy ezt kérje s csodálkozott, hogy Damjanichörömmel látta, hogy így nem kell Pikétivel megverekednie. Ez természetesen helyes volt keresztény szempontból, mert a vívás bûn, sõt az Egyházból való kiközösítéssel jár. Egészen

434

kétségtelen azonban, hogy Damjanich és általában a 48-asok, ha nem párbajoztak, nem ezért
nem párbajoztak.
„A harmadik hadtest, mely Damjaniché volt – folytatja Vukovics az idézett helyen –, lelkét képezé a seregnek. Nála nélkül semmi csata sem vala megnyerhetõ, e hadtestnek pedig
kiképzõje, vezetõje s bálványa Damjanich volt s természetesen az õ tekintélye azon arányban
volt nagy, melyben hadteste a többi csapatokat dicsõségben fölülmúlta. Görgey bánásmódja
ennélfogva Damjanich irányában különbözött attól, melyet más tábornokokkal szemközt követett. Mások elõtt õ (Görgey) büszke volt és komoly, és õk az alárendeltség hangulatát pontosan megtarták. Damjanich Görgeyvel is szokott zajával társalgott, teljesen a bajtársiasság
modorában s Görgey lekötelezõ szívesség szavaival szólott hozzá mindenkor, melyen keresztül azonban nem ritkán sugárzott által restellése annak, hogy a hadseregben még van kívüle
tekintélyes egyéniség, ki iránt a közlegénységnek még nagyobb bizodalma van, mint õhozzá.
Ezen viszonyban találjuk kulcsát Görgey azon felötlõ rendeletének, mellyel nemsokára
Damjanichot Debrecenbe küldeni akarta.”Ez az eset újabb kétségtelen bizonyítéka annak, hogy Görgeyben (mint mindenkiben, aki
nem igazi hõs) a valóságban a maga egyénisége volt az elsõ és csak jóval utána következett a
haza vagy a szabadság ügye. Damjanichnak föltétlenül a harctéren lett volna a helye, hiszen
gyakorlati vezér volt, rendet, tekintélyt tudott tartani, katonái bálványozták, Görgey a diadalait nélküle aligha vívhatta volna ki, s ha õ nem lett volna ott a tavaszi hadjáratban, aligha
vesztette volna el Windischgrätz serege az önbizalmát s aligha vonult volna vissza a honvédek elõl.
Damjanichot tehát a harctérrõl eltávolítani s a hadügyminisztériumba küldeni irodai
munkára valóságos hazaárulás volt a gyakorlatban. Hiszen nagyobb elméleti harcászati tudománya nem volt, a hadmûveleteknek a távolból való elméleti irányítására se volt tehetsége,
irodai munkára és az íróasztal mellõl való irányításra pedig még kevésbé volt alkalmas. Délszláv hevességgel viszont, mellyel mindenkivel összeveszett, mindenkit megsértett, mint
hadügyminiszter-helyettes, több kárt csinált volna, mint hasznot. Hiszen a harctéren is csinált
hevességével éppen elég kárt. Ellenben a harctéren õt senki se tudta még csak félig is pótolni.
E megállapításom természetesen nem azt jelenti, hogy Damjanichnak a harctérrõl való
elküldésével Görgey „árulását” akarom egy újabb érvvel alátámasztani, mert hiszen világos,hogy Görgey nem árulásból távolította el Damjanichot a harctérrõl, hanem emberi gyarlóságból s így ugyanezt az õ helyében Kossuth, Szemere, Bem, Klapka vagy bármely más 48-as,
Mészárost vagy talán még Csányi Lászlót kivéve, megcsinálta volna. Hiszen mindegyikük azemberi gyarlóságok valóságos megtestesülése volt.
De ilyen is minden ember, aki megmarad olyannak, amilyennek született. Akit tehát jellemét nem faragja, nem idomítja állandóan, más szóval, aki nem igaz keresztény. De hol voltak
48-nak még anyakönyvben katolikus szereplõi is a gyakorlati, az igazi, az élõ katolicizmustól!
Hiszen csak a híveknek is vagy 95, sõt még a papoknak is legalább 80%-a messze áll tõle.
Szerették ezek a 48-asok a hazájukat, de világos, hogy nála százszorta jobban szerettékönmagukat. Olyan magaslatra, hogy nem csak szájjal, hanem a szigorú valóságban, azaz
tényleg is feláldozza magát valaki valamely eszméért, még papok közt is tíz közül egy-kettõ
tud csak eljutni. Olyan nehéz dolog az az önmegtagadás.
Nem a papság szégyene ez a csak 80%-ban eredménytelenség, mert hiszen az említett
százalékokból látjuk, hogy a papok így is sokkal különbek a híveiknél vagy 48 (vagy bármely kor) hazafias hõseinél. Ezek között százból nem húsz, hanem legfeljebb egy-kettõ akad
ilyen. Megállapításom tehát valójában az emberi természet szégyene s az eredeti bûn következménye.
Hogy ezt felismerjük és tekintetbe vegyük, az emberismerethez tartozik. Tudnunk kell,hogy nem olyan könnyû nemes lelkû és önfeláldozó embernek lenni, mint a naivak és a forradalmár lelkek gondolják (akik mind a naivság valóságos megtestesülései e tekintetben, ha435

ugyan nem egészen aljas gazemberek). Hogy valaki õszintén szereti a hazáját, vagy hogy legalább õszintén meg van róla gyõzõdve, hogy igazán szereti, az mindennapos dolog, kivált az
volt 48-ban, mikor a hazaszeretet mámora szinte elöntötte a lelkeket. De már ahhoz, hogy valaki ezt a hazát úgy szeresse, hogy mindegy legyen neki, hogy õ menti-e meg vagy más, és avele járó dicsõség neki jusson-e vagy másnak, csak az a fõ, hogy meg legyen mentve a haza,ahhoz már olyan aszketikus magasság, istenimádás és emberszeretet, fõként pedig az örökéletben való olyan erõs hit kell, mely másutt, mint a katolicizmusban, még elméletben se lehetséges, a gyakorlatban pedig csak olyan emberben lehet meg, aki a földi életben is a másvilágnak él és aki az önmegtagadást élete minden percében már régóta állandóan gyakorolja, s ezért
gondja nem a kenyérkeresetben, nem is az érvényesülésen vagy – ha nagyobb tehetség – a dicsõségvágya kielégítésében van, hanem szenvedélyei ellenõrzésén és önmaga tökéletesítésén.
Protestánsaink átlag azt se igen tudják, mi az az aszketika. Ha tudják, lenézik, s a középkorba illõnek, tehát elmaradottság jelének tartják. Mit várhatunk hát e tekintetben a 48asoktól, akik komolyan még az örök életben se hittek? Ezért állapítja meg az unitárius Deák
Farkas a maihoz képest még rendkívül vallásos Apafi-korabeli Erdély közszereplõivel kapcsolatban, hogy igazi jóság emberek közt nem is lehetséges.
Nincs igaza, mert ez a jóság nemcsak lehetséges, hanem élõ valóság. Mint láttuk, még amagyar trónra került Habsburgok legtöbbjében is. Tény azonban, hogy még abban a katolicizmusban is, melyben lehetséges, sõt valóság, a tömegeket illetõen talán csak egy százalékban, a papokat és a szerzeteseket illetõen pedig csak 10-20%-ban valóság.
Szomorú tehát látni (mert az ember a rosszat másban könnyen észre tudja venni és akkor,
ha másban találja meg, ugyancsak fel is tud háborodni rajta), hogy Görgey alig várta, mikor
távolíthatja el seregébõl azt a Damjanichot, akinek tulajdonképpen gyõzelmeit köszönte s aki
nélkül serege sokkal kevesebbet ért és sokkal kisebb reményekkel nézhetett a jövõ elé. Szomorú látni, hogy Görgey önérzetét és dicsõségvágyát bántotta az a tudat (mert természetesen
jól tudta, hogy ezt nemcsak õ tudja), hogy sikereit nemcsak magának köszönheti, hanem
Damjanichnak is. Azonban mást nem is várhatunk olyan emberektõl, akinek istene a szabadság és egyedüli imádsága a magyar himnusz. Világos ugyanis, hogy akinek a haza vagy aszabadság az istene, annak nincs Istene, annak csak bálványai vannak. (A haza ugyanis teremtett dolog, tehát nem lehet Isten.) A bálványt pedig, ahogyan maga is hamis isten, szolgálni is csak hamisan lehet és hamisan is szokás. A bálványokat az ember be szokta csapni.
Igaz, hogy nem születik minden ember egyformán rossznak és sokan vannak, akik akkor
se lesznek olyan irigyek, féltékenyek, kegyetlenek és cinikusok, mint Görgey; olyan indulatemberek és durvák, mint Damjanich; olyan önzõk, álnokok és hiúk, mint Kossuth vagy olyanönteltek, túlzók és összeférhetetlenek, mint Petõfi, ha nem is gyakorolják magukon állandóanaz önnevelést. De ezek a jobb természettel, kevesebb emberi hibával született emberek viszont olyan nagy tehetségekkel se szoktak születni, mint Görgey, Damjanich, Kossuth vagyPetõfi. A nagy kiválóságok többnyire nagy hibákkal járnak együtt. A természet nemcsak áld,hanem ver is; nemcsak nagy kiválóságokat, hanem nagy fogyatékosságokat is osztogat, mégpedig többnyire ugyanabban az emberben.
A gyarló, keresztény nevelésben nem részesült, önmagát sose bíráló ember önmagában
csak a jót, másban, kivált vetélytársában, csak a rosszat veszi észre. Pedig amilyen természetes dolog Görgeynek, mint fõvezérnek a féltékenysége és ebbõl folyó ellenszenve Damjanich
iránt, csak azért, mert messze kimagaslott a többi alvezér közül, legendás hírneve lett s ezért
Görgey nagyságát elhomályosította; épp oly természetes Kossuthnak az ország elnök-kormányzójának ellenszenve és féltékenysége Görgey, a fõvezér iránt azért, mert hadi diadalokat
aratott s ezért az õ honmentõ tevékenységét kezdte elhomályosítani s vele az õ hatalmát az
ország fölött kezdte kétségessé tenni.
Ahogy Görgey nem vette észre, hogy neki örülnie kellene Damjanich tehetségének és sikereinek, mert hiszen ez a haza és a szabadság ügyének sikere, sõt olyan siker, melybõl neki436

egyénileg is haszna van, hiszen nélküle az õ diadalai is elmaradtak vagy kisebbek lettek volna és ahogyan túlságos önszeretetében még csak eszébe se jut, hogy a harctérrõl való eltávolításával tulajdonképpen a haza és a szabadság érdekei ellen cselekszik; épp így volt Kossuth
is Görgeyvel és mindenkivel szemben, aki hiúságának útjában állt.
Ezt a bajt csak lelkiélettel, csak katolicizmussal, csak mindennapi lelkiismeret-vizsgálásokkal, gyónásokkal (de persze nem csak szokásból és gépiesen végzettekkel) lehetett volna
orvosolni egyikben is, másikban is. De hát hogy orvosolhatták volna, mikor 48 eszméi közötta „haladás” volt az egyik legfontosabb, ezen pedig õk a „babona” és a papság befolyása elleni küzdelmet értették, mert torz fogalmat alkottak maguknak az Egyházról és mûködésérõl.
(Jellemzõ, hogy a mai kommunista propaganda is nem kommunistáknak, hanem „haladó”
elemeknek vagy „hazafiaknak” nevezi a „kapitalista” államok kommunistáit.)Ezen eszmefuttatásunkhoz csak azt fûzzük még hozzá, hogy mikor a katolikusok közt 1-2,
a papság körében pedig 10-20 százalékra tettük az igaziak számát, azt nem úgy értettük, hogyez az arány mindig egyformán van elosztva a hívek, illetve a papság körében és hogy az
arány változatlan. Könnyen el lehet érni ugyanis, hogy ez az arány a hívek körében éri el a
10-20 százalékot, a papság és a szerzetesek körében pedig még az összes felét is, s voltak slesznek is még majd olyan korok, mikor ez élõ valóság, de világos, hogy ilyen nagy arány eléréséhez keresztény közszellem és a krisztusi szellemû papoknak a közéletre való befolyása,
nem pedig polgári házasság, fakultatív hittan, az egyházellenességben és erkölcstelenségben
teljesen szabad sajtó, nem a túlzó vallásosságtól, hanem a helytelen vallásosságtól és a vallásosság könnyebb oldalától való félelem szükséges, tehát épp az ellenkezõje annak, amiért 48
lelkesedett. A mai mûvelt közvélemény azonban nem kívánja ezt a „klerikalizmust”, hanem
mint bajtól, fél tõle.
Láttuk tehát, hogy Damjanich is igen messze állt a tökéletességtõl. Mégis azt kell mondanunk, hogy még keresztény szempontból is egyik legtöbbet érõ és legrokonszenvesebb
alakja a szabadságharcnak. Látjuk ezt majd halála leírásakor. Erre a magaslatra õt is csak a
Golgota emelte ugyan, de ahhoz is nagy és nemes lélek kell, hogy valaki akár csak ekkor is
ilyen magaslatra emelkedjék. Az átlagembert fásulttá vagy kétségbeesetté teszi a halál közelsége, nem pedig felemeli. Damjanich halála azt mutatja, hogy õ nagy és nemes lélek volt,
mert õt felemelte.

437

Az aradi vértanúk
A tizenhárom aradi vértanú közül tíz volt katolikus és három más vallású, de ez utóbbiak
közül is az egyik (a lutheránus Leiningen) nem volt magyar állampolgár, Damjanich, mintrác, görögkeleti volt, Dessewffy Arisztid pedig kálvinista. (A gróf Dessewffyek katolikusok,
de a köznemes Dessewffyek közt, mint látható, vannak kálvinisták is.)Nemcsak a kálvinista Dessewffyt, hanem a lutheránus Leiningent is Baló Béni kálvinista
lelkész részesítette utolsó vigasztalásban. Ezért vannak mûvek, melyek Leiningent is kálvinistának mondják. Lehet, hogy csak azért, mert õt is kálvinista lelkész kísérte az akasztófa
alá, de az se lehetetlen, hogy valóban õ is kálvinista volt, nem pedig lutheránus, mert tudvalevõ, hogy Németországban nemcsak lutheránusok, hanem kálvinista németek is vannak; többek közt maguk a Hohenzollernek is eredetileg kálvinisták voltak. (Valójában elõször
lutheránusok voltak, aztán (bosszúból) kálvinisták lettek, végül annak az Egyesült Porosz
Protestáns Egyháznak tagjaivá váltak, melyet õk hoztak létre Németországban.)
De viszont az is könnyen lehetséges, hogy maga Dessewffy se kálvinista volt, hanem lutheránus. Részint mert a Felvidékrõl, a Szepességbõl való, ott pedig lutheránusok laknak,
nem pedig kálvinisták (ezért lutheránus, nem pedig kálvinista a Görgey-család is), részint
mert az oroszok piros tábornoki díszruhája miatt s mert a mellén kereszt lógott a csatában,püspöknek gondolták. Kálvinisták azonban nem szoktak keresztet viselni még akkor se, ha„püspökök”. Ahogyan tehát Kossuth is, Petõfi is, Görgey is lutheránus volt, nem pedig kálvinista, könnyen meglehet, hogy a 13 aradi vértanú között se volt egyetlenegy kálvinista se, hanem a protestantizmust köztük is egyedül csak a két lutheránus képviselte.
Dessewffy egyébként élete utolsó éveiben házasodott Pesten (az oltártól egyenesen aharctérre ment s feleségét többé nem is látta). Petõfi tehát tanulhatott volna tõle hazaszeretetet. Ez egyébként második házassága volt s Szinyei Merse Emíliával állt oltár elé. Mivel a
Szinyei Merse család katolikus és elõkelõ, a menyasszony pedig ráadásul még igen szép isvolt, könnyen meglehet, sõt valószínû, hogy Dessewffy reverzálist adott s így felekezetét
megtagadta. Bizonyítékom azonban erre vonatkozólag nincs. (Kossuth – láttuk – nem adottreverzálist katolikus feleségének, Petõfi és Jókai azonban adott. Amit mondok, azt mindhármukról bizonyosan tudjuk.)Aradon minoriták voltak. A plébániát is õk vezették. Más papság nem is volt Aradon
egész a legújabb idõkig. A tíz katolikus kivégzendõ mindegyikéhez azonban nem tudtak külön-külön papot adni az aradi minoriták se, hanem csak öten: Bardócz Sándor, Marchot Ede,
Pléva Balázs, Sujánszky Eusztách és Winkler Brúnó láttak el egyenként két-két kivégzendõt.
A két protestáns áldozatot, mint láttuk, Baló Béni kálvinista lelkész, Damjanichot Szombati
Balázs görögkeleti pópa részesítette végsõ vigaszában. (Itt is láthatjuk, mennyire nem lehet anévre adni. Az itt szereplõ aradi minoriták úgyszólván kivétel nélkül idegen nevet viseltek,
ellenben a rác pópának szép magyar neve volt. Pedig hát a görögkeletiek közt még kivételképpen sincsenek magyar származásúak. Az is érdekes, hogy a latin katolikus magyar püspökök között Glattfelderek, Hanauserek, Grõszök, Shovyak, Rottok, Czapikok stb. voltak,
addig a görög katolikus püspök Miklósy István, majd Dudás Miklós, noha köztudomású,
hogy görög katolikus még a csonka országban is csak kivételesen volt magyar származású.
Erdélyben még inkább oláhok a görög katolikusok, püspökeik közt mégis Hosszú Vazulok,
Mihályi Tivadarok stb. voltak, noha nemcsak idegen vérûek, hanem még magyarellenesek isvoltak.)Ha valaki megütközik az aradi minoriták idegen nevén, azt figyelmeztetjük, hogy Aradkörnyéke már éppen nem magyar, s aztán ne feledjük, hogy maguk az aradi vértanúk se voltak magyar nevûek. Szombati Balázs, a szép magyar nevû rác pópa, még Damjanichcsal isrácul beszélt a siralomházban, ellenben az idegen nevû aradi minoriták mind magyarok vol-439

tak. Marchot Ede például régi magyar Nyitra megyei birtokos-nemes családból származik,
melybõl fõszolgabírák és alispánok kerültek ki.
Sokszor hangsúlyoztuk már, hogy 48 eszméi vallás-, illetve katolikusellenesek voltak.
(Az utóbbi még rosszabb jel az elõbbinél, mert kisebb baj, ha valaki csak a vallás, mint ha
csak az igaz vallás ellen van.) Az aradi vértanúktól tehát valami nagy vallásosságot nem várhatunk, tehát vallásos halált se. A kor vallástalansága, a jozefinista szellem, no meg amiatt is,mert a minorita rend még a szerzetesek világias életérõl ismert Magyarországon is a leglazább szerzetesi életet élõ szerzetesrendek közé tartozott a múltban. Nem valószínû, hogy aszegény aradi vértanúkat a halálra elõkészítõ papok között csak egy is lett volna, aki azok közé a papok közé tartozott, akikbõl, mint mondtuk, még papoknál is csak tíz közül van legfeljebb egy-kettõ... Nem valószínû tehát, hogy a 48-as vértanúk tõlük a siralomházban valami
különlegesebb lelki vigaszt kaptak vagy valami õket különösebben megragadó hitet vagy különlegesebben felemelõ példát láthattak volna, bár természetesen ez is lehetséges.
De viszont az is igaz, hogy „anima naturaliter est christiana” [a lélek természeténél fogva keresztény], a szenvedés, különösen pedig a halál árnyéka pedig fogékonnyá teszi az embert a természetfölötti megbecsülésére. (A protestáns nyilas miniszterek például fele részben egyenesen nyíltan
visszatértek a katolikus Egyházba kivégzésük elõtt.) Könnyû a földdel és mindennel, ami hozzá
tartozik és ami vonzó benne, szakítani annak, aki már ugyancsak meggyõzõdhetett róla, milyen
keveset érõ ez a nekünk olyan szép föld és milyen mulandók, keveset érnek és csalókák örömei.
Ezért el is fogadta minden aradi vértanú a vallás vigaszát (láttuk már, hogy a náluk kisebb fejsúlyú 48-asok közül már nem mindenki), sõt örömmel fogadta, bár még a katolikusok közt is voltak olyanok, akiknek még siralomházi viselkedésén is jól lehet látni, hogyigazi, élõ hit még most a halál árnyékában sincs bennük. Honnan is lett volna, ha életükben
nem volt? Az élõ hit kincs, melyet az a szerencsétlenség, hogy meg kell halni, még nem adhat meg, hanem hosszú idõk fáradságával kell és lehet megszerezni.
Például Török Ignác (1795-1849), aki Pest megyei nemes család ivadéka volt és a honvédfõtisztek között az egyik legmagasabb ranggal bírt a csász. kir. hadseregben, mert alezredesés hadmérnökkari tiszt volt és Görgeynek is, meg Klapkának is tanára volt a hadiiskolában:annak ellenére, hogy szelíd, jólelkû ember volt, parancsolni se szeretett és nem is tudott, tehát
olyan természetû embernek született, akinek igen könnyû lett volna igazi kereszténnyé válnia, nevelése és a kor hatása alatt annyira nem volt vallásos s így még a siralomházban is
annyira nem tudott Istennel és a másvilággal foglalkozni, hogy mikor a pap belépett hozzá,
hogy a halálra elõkészítse, a feszület és két égõ gyertya között, melyet a jó osztrákok azért
készítettek szobájába, hogy az örökkévalóságra tereljék gondolatait: Vaubannak, a híres katonai írónak, a várerõdítésekrõl szóló mûvét olvasgatva találta. Meggyónt ugyan õ is, de mind a
pappal, mind társaival alig szólt néhány szót. A halál elõtt és a halálban is egy szenvtelen,nyugodt hideg professzor maradt. Mint kialudt hitû embernek, nem volt vigasztalása, de mintbölcs ember és mint katona, azért nem esett kétségbe se, illetve a haláltól és megsemmisüléstõl való félelmét sztoikus [egykedvû] közöny alá rejtette.
A még nála is idõsebb (1792-ben született) és nagyobb szabású, 48-nak legnagyobb jellemei közé tartozó Aulich Lajosról, aki a császári és királyi hadseregben is már egyenesen ezredesi rangot ért el, s aki arról nevezetes, hogy a kivonult Windischgrätz-sereg után õ vonult belegelõször Pestre, majdnem ugyanazt kell mondanunk, mint Törökrõl. Aulich a feszületet körülvevõ két gyertya világánál Horatiust olvasta, mikor a pap belépett hozzá, hogy a halálra elkészítse. Természetesen nem dacból és bosszantásul, mint egy kommunista csinálná, hanem
bizonyára azért, mert imakönyve nem is volt, s bizonyára imádkozni is rég elfelejtett már.
Említettem már, hogy egyik leányáról (mert a dédunokája tanítványom volt) még azt ismegtudtam, hogy hitehagyottá, protestánssá lett s ez annál rosszabb jel, mert nem is házasság
miatt történhetett, mert hiszen az unoka katolikus volt (s jóravaló és vallásos is). Egyébként
mutatta is nekem nagyanyjának Pozsonyban Aulich névre kiállított német nyelvû keresztlevelét.

440

Aulich is meggyónt a siralomházban, tehát nyílt vallástalanságot õ se mutatott. Irányi
egyenesen azt írja róla, hogy mint Pest városparancsnoka, a debreceni trónfosztást a Rákoson
misével ünnepeltette meg s erre még õt, a lutheránust is meghívta. Ez azonban Aulich vallásosságára vonatkozólag még semmit se bizonyít, mert akkor ezeket a „Te Deumokat” [hálaadó imádság] a kormány rendelte el s a 48-asoknak körülbelül olyan céljuk volt vele, mint
amilyen Rákosi Mátyásnak volt a „békepapi” intézmény létrehozásával és újságuk, „A kereszt” kiadásával.
Ezek is, azok is tudták, hogy az ország többsége katolikus, s az Egyháznak hazánkban
tömegei vannak. Ezzel akarták mozgalmuk számára megnyerni a katolikus hívõket. 48
egyébként se hirdetett nyílt ateizmust (sõt még burkoltat se), csak a római egyházat, a pápát,a „klerikalizmust” és a „jezsuitizmust” nem szenvedhette. Az istentelenség ezen fajtája azonban még veszélyesebb, mint a nyílt ateizmus, mert megtévesztõ. Sokkal könnyebb az Egyháznak védekezni az olyan ellenség ellen, aki nyíltan hirdeti, hogy istentelen, mint az ellen,
aki azt hirdeti, hogy a vallást becsüli, csak azt nem tûri, hogy valamelyik vallás egyedül üdvözítõnek, azaz igaznak tartsa magát. Hiszen láttuk, hogy még a kommunizmus is mindig amaga vallásszabadságát hangsúlyozta.
Aulich pozsonyi német volt, hadi elméleti tudása a legnagyobbak közé tartozott a honvédtábornokok között, mindenki dicséri mint komoly, jellemes, becsületes embert. Õ még
hiú, féltékeny és nagyravágyó se volt, hanem úgy látszott, mintha a haza és a szabadságügyének még önszeretetét is alá tudta volna rendelni. Õ ugyanis, az öreg ezredes, szó nélkül
alávetette magát Görgeynek, a nemrég még fõhadnagy ifjú hadvezérnek. De hát neki nem
csak olyan kirívó hibái nem voltak, mint Kossuthnak, Görgeynek vagy Petõfinek, hanem
olyan nagy tehetségei se.
Aulich alázatosságában bizonyára szerepe volt öregségének s még inkább betegségének
is. Nem az öregek s nem a betegek szoktak nagyravágyók, hiúk vagy kíméletlenek lenni, hanem a fiatalok és az egészségesek. Hiszen éppen ezért szokták régebben a fiatalokat még alevélen is úgy címezni, hogy „nagyreményû”. Ha egy, a húszas évei közepén levõ Petõfi, egy
a harmincas évek legelején levõ Görgey, sõt egy a negyvenes éveiben levõ, de egészséges,életerõtõl duzzadó Kossuth vagy Damjanich és társaik nagyra vágytak, hiúk, gõgösek, elbizakodottak, egymásra féltékenyek voltak, érthetõ, de épp oly érthetõ az is, ha az öreg és beteges
Aulich vagy Csányi László nem voltak már ilyenek. Igaz, hogy lehettek volna ilyenek így is,mert hiszen Bem se volt sokkal fiatalabb és egészségesebb, mint õk, s mégis milyen fegyelmezetlen és alkalmazkodni nem akaró volt!
Ezért nem is akarunk minden érdemet eltulajdonítani Aulichtól és Csányitól, de nekik ettõl a gyarlóságtól mégis sokkal könnyebb volt mentesnek lenniük, mint az egészségeseknek,
fiataloknak és tehetségeseknek. Aztán meg persze Aulich és Csányi se volt annyira tökéletes,
mint amilyen a papok és a szerzetesek között az említett tíz közül egy vagy kettõ. Ha Aulichot
és Csányit papi mértékkel mérnénk, egész bizonyosan nem a szent életûek, hanem csak az átlag közé tartoztak volna. Becsületesek voltak, de tele emberi gyarlóságokkal. Nem a kiváló, aszent életû, hanem csak az átlag papokkal tudtak volna – talán – versenyezni.
Láttuk már például, hogy Kossuth Aulichot és Csányit is mint az áruló Görgeynek arosszban társait nevezi meg. Láttuk, hogy itt Kossuth igazságtalan s nem az eszme, hanem amaga egyéni szempontjából ítéli meg a dolgot. De találunk kifogást Aulich ellen Mészáros
emlékirataiban is. Ennek pedig sokkal nagyobb súlya van, mint Kossuth gyarló ítélkezéseinek. A fõvezérré kinevezett Dembinszky ellen például Aulich is fondorkodott Görgeyvel, sígy õ is vétkezett az önfegyelem és az ügy ellen, melyet szolgált. Akkor még nem lehetettugyanis tudni, hogy Görgey és híveinek ez a fondorkodása olyan jól végzõdik, mint ahogyanvégzõdött.
Mészáros ebben az ügyben Aulich szerepét így méltatja: „Ha itt (Kálnál és Kápolnánál)Aulich tovább tartja magát – amit az erdõségtõl segíttetve tehete is –, de még ha visszaveretik441

is – ami azonban nem történt –, Kálnál újra oldalállást vehetett és az ellenséget feltartóztathatta volna. Végre mivel megtámadtatott, ha ágyúzását folytatja s lovasságával, ha nem is valódi, hanem csak látszólagos támadást merényel, ekkor Windischgrätznek talán ha nem isvisszavonulni, de minden elõnyomulási tervérõl le kelle mondania.”„Ehelyett alig kezdé meg ágyúzását, rövid idõ múlva elhallgatott, s dacára a többször ismételt parancsoknak (mivel lehet ezt menteni?), többé és tovább nem is mûködött.”„Miért maradt télen, õ tudja. E sorok írója azért, mert Szenttamásnál 1848 szeptemberében Aulich elsõ ostroma nem sikerült, s egy másodikra nem bírhatta õt reá (tehát nem Kálnál
volt Aulich elsõ megengedhetetlen viselkedése), minthogy nagyon messzire vonult nyugodni, azért nem akarja ráfogni, hogy itt is azon okból húzódott vissza, mivel terve nem sikerült,
noha ezen állítása humánusabb lenne annál, hogy Szenttamásnál a magyar üggyel még nem
barátkozott meg s itt már Görgeytõl kapta cselekvésre való utasításait” (azaz a fõvezér rendelkezéseinek szabotálását azért, mert ez a fõvezér nem Görgey volt).
„Azonban mi sem mentheti õt fel azon hibától, hogy a fõvezérnek nem engedelmeskedett, hogy engedetlensége okát annak tudtára nem adta, sõt hogy még hollétérõl is bizonytalanságban hagyta. Oka pedig lehetett, ha igaz késõbbi állítása, ti. hogy lovassága egyszerre
elhagyá (ez meg bizony a honvédségre szégyenletes), mirõl szégyenlé az idegen vezért (Dembinszkyt) értesíteni, mi ha tétlenségét talán indokolhatta, de nem jelentése elmulasztását.”
Az ilyen „jelentésmulasztás” egyenesen lehetetlenné teszi a fõvezér számára, hogy az ütközetet irányíthassa, az esetleges hibákat helyrehozza és az új helyzetben szükségessé váló új
taktikát alkalmazhassa. Ennek a mulasztásnak az oka tehát csakis a fõvezér iránti rosszakarat
lehetett. Összejátszás Görgeyvel, hogy a nekik kellemetlen új vezér kudarcot valljon. Hogyvele együtt a haza is kudarcot vall, azzal nem törõdtek, mert sértõdékenységük s ebbõl folyó
bosszúállásuk fontosabb volt számukra, mint a haza. Ebbõl azt is láthatjuk, hogy bizonyos tekintetben még Kossuth igaztalan vádja is igaz, mert ez tényleg árulás, ha nem is aljas érdekbõl, hanem csak bosszúállásból történt. Láthatjuk belõle, hogy Aulich Görgey klikkjéheztartozott, s még a rosszban is követte.
Látjuk, hogy Mészáros Aulich állítása igazságában is kételkedik. Ez bizony nagy szégyen egy tábornokra, kivált ha olyan jellem emeli a vádat, amilyen Mészáros volt, aki mindigerõsen tárgyilagosságra törekvõ és egyéni rokon- vagy ellenszenvét mindig legyõzni igyekvõ
ember volt. S valóban, Aulichot illetõen mi is úgy vagyunk itt, mint Mészáros volt. Hogy
Aulichot Kápolnánál honvéd lovassága olyan gyalázatosan cserbenhagyta, hogy szégyellte
Dembinszky, az idegen vezér elõtt bevallani, nagy szégyen a magyar szabadságharcnak megtett 48-as forradalomra, s egyik újabb láncszeme annak a bizonyítékhalmaznak, melyet annak
bizonyítására, hogy közel se volt akkor olyan nagy lelkesedés, mint a hazafias propagandanálunk elterjesztette s még ma is szorgalmasan terjeszti, már felhoztunk. Azonban hogy
Dembinszkyt Aulich (aki egyébként szintén nem tudott magyarul) egyszerûen csak „idegenvezérként” kezeli, mutatja, mennyire tisztán Görgey pártos szellemében fogott fel mindent.
(Olyan „idegen”, mint amilyen Dembinszky volt, még 48 aradi vértanúi között is volt kettõ
is: Pöltenberg és Leiningen.)Azonban még így is lélektani lehetetlenség, hogy Aulich Dembinszky idegen volta s ígyelõtte a honvédség szégyene miatt ne jelentette volna helyzetét a fõvezérnek, ha pedig igen,akkor még nagyobb bûnös volt, mert egy hadtestparancsnoknak nem lett volna szabad egyszerûen idegenként kezelni azt, akit Kossuth, a nemzet 48-as szempontból törvényes vezetõje, akkor az õ törvényes feljebbvalójává tett. Továbbá ha õ, aki egy fél évvel elõbb Szenttamásnál
még oly nehezen szánta rá magát arra, hogy 48 mellé álljon, furcsa, hogy Kápolnánál már akkora 48-as lett, hogy még a honvédség fõvezére elõtt is titkolja a honvédség szégyenét. Még
furcsább, hogy a huszárság e szégyene eltitkolását hazafias szempontból fontosabbnak tartotta, mint egy fontos ütközet megnyerését.

442

Nagy-Sándor Józsefet (1804-1849) is a vallástalanabbul viselkedõ aradi vértanúk közé
kell sorolnunk. Nagyváradi volt s leszerelt kapitány. Õ volt a 13 aradi között a legszélsõségesebb 48-as, ki Görgeyvel szemben mindig Kossuth mellett állt, s mintegy Kossuth megbízottja volt Görgey ellenõrzésére. Eleven, fiatalos, nagyszájú ember volt. Lelkes magyar, de úgy
48-as módra.
Még az a mû is, mely azért íródott, hogy dicsõítse (Varga Ottó: Aradi vértanúk albuma,
40-42. o.), kénytelen hangsúlyozni, hogy „nem volt igazi vezéri tehetség”; hogy az 1849. április 26-i komáromi csatában „majdnem helyrehozhatatlan hibát okozott”; hogy Görgey a június 21-i peredi csata elvesztését „jobbadán az õ elmaradásának tulajdonította”; hogy a július
11-i ácsi csatában „mint mondták, léhán vesztegelt az ószõnyi szõlõknél”; hogy Vácnál július
15-én „szerencsésen harcol ugyan s visszaverte az orosz lovasságnak egy nagy rohamát, deharmadnapra már azt a hibát követte el, hogy hadteste visszavonultakor elõõrseit is tovább
indítván, a várost kiszolgáltatta az ellenség kényének”. A végén neki kellett volna Aradot
biztosítania Haynau elõvédjei ellen, de Újaradnál itt is vereséget szenvedett.
„Nem, nem volt nagy hadvezér, diplomata sem volt”, mégis torzképet festenénk róla, haéppen csak az õ sorozatos kudarcait hánytorgatnánk föl, mert hiszen kartársai se voltak nálasokkal tehetségesebbek. Például ugyanez a dicsõítõ mû (41. o.) Klapkát, Nagy-Sándor jóbarátját, a 48-as tábornokok egyik legnépszerûbbjét, „szintén nem elég határozott fellépésû
tábornoknak” mondja. Egyébként is gondolhatjuk, milyen tehetségesek voltak azok a tábornokok, akik között még egy Görgey és egy Bem is legendás hírûvé tudott válni, mikor egyikük esztelen harcmodorával tett a végén mindent tönkre, a másik pedig túl nagy óvatosságávalés kényelmességével szalasztott el majdnem minden jó alkalmat.
Nagy-Sándor agglegény volt, „feleség, gyermek nem sírt utána, holttestét senki sem kérte elõ” felakasztása után. A siralomházban is igazi 48-as módra viselkedett. Meggyónt õ is,sõt közben azt is mondta a papnak: „Jobb lesz, ha mi imádkozunk”, de egyébként még ekkor
se sokat gondolt a másvilágra. Félig cinikus, félig tréfás megjegyzéseket tett, szidta az osztrákot és Görgeyt, aki elárulta õket és aki – mint láttuk – személyesen is sok rosszat cselekedettellene.
Pár hónappal halála elõtt Pesten eljegyezte Schmidt János orvos leányát, de az iránta érzett szerelem, úgy látszik, nem játszott nagyobb szerepet életében. Most a halál elõtt, még ajegygyûrût is visszaküldte menyasszonyának. Nem volt tehát olyan szerelmes, hogy még ahalálban se akart volna elválni menyasszonyától.
Szép ember volt. Emelt fõvel, „leírhatatlan büszkeséggel” lépett a bitó alá, de igazi pogány módra halt meg. „Hodie mihi, cras tibi: Ma nekem, holnap neked!” – ezek voltak utolsó
szavai. Azaz még akkor se gondolt arra, hogy másvilág, utolsó ítélet, örök jutalom és örökbüntetés, megbocsátás, sõt még ellenségszeretet is van a világon, sõt e legutóbbi Krisztus követõi számára még elõ is van írva.
„Csinosan rendezett, szép, hosszú, barna hajából” a siralomházban ügyesen koszorút kötött és átadta a papnak, hogy juttassa el Schmidtékhez. Magának a papnak pedig a szivartárcáját s egy katonai térképet adott emlékül ajándékba. Emberi és rokonszenves volt tehát
Nagy-Sándor s nem is volt vallástalan (hiszen nem is lehetett az, ha emberi volt, mert ez ishozzátartozik az emberi természethez), de mivel – úgy látszik – senki se tanította rá, azt –szegény – nemigen tudta, mi az a kereszténység. Bohém természete miatt a dolog nem is nagyon érdekelte. Lehet, hogy ha tanították volna rá, ebben akkor is aligha lett volna hálás tanítvány.
Valójában õ is épp úgy nem volt keresztény, mint Török vagy Aulich nem volt az. Lelkülete, temperamentuma azonban mereven különbözött az övékétõl. Azok sztoikusok voltak, õbohém, azok hallgatagok, õ beszédes, azok imakönyv helyett katonai szakkönyvet, illetve apogány költõt olvasták, õ nem olvasott semmit, hanem fecsegett, keserûen tréfált és szidta„az árulót” meg az osztrákot. Hogy magában keressen hibát, az eszébe se jutott.

443

Kiss Ernõ (1800-1849): Az örmény származású, valamennyiük közt a leggazdagabb
Kiss Ernõ se volt vallásosabb Töröknél, Aulichnál vagy Nagy-Sándornál. Temesvári születésû volt, nagy bánsági uradalmak tulajdonosa. Eleméren fényes kastélya volt, de EgressyÁkos naplója tábori sátrát is egzotikus kényelemmel berendezettnek írja.
Õ is csász. kir. tiszt volt, mint minden aradi vértanú, és mivel jólelkû, barátságos természet volt és pénzes, mindenütt nagyon szerették. Nemesi elõneve „ittebei” volt, s megemlítésre érdemes, hogy Ferenc József híres barátnõje, Schratt Katalin is „Frau Kiss” volt, mert
ittebei Kiss Miklós volt a férje. Egy fiuk is volt: ittebei Kiss Antal, aki késõbb, de csak a saját
személyére, báróságot is kapott.
Schratt Katalin életrajzírója azt írja, hogy ez az ittebei Kiss Miklós az aradi vértanú fia
volt. Eszerint Schratt Katalin az aradi vértanú menye lett volna. Ez az állítás azonban legfeljebb Kiss Ernõ testvérére vonatkozhat (ha ugyan volt testvére). Maga az aradi vértanú agglegény volt, tehát nevét viselõ fia s így menye se lehetett. (Bár azért ez se egészen lehetetlen,
mert törvényesített, sõt nemesített törvénytelen gyermekek is vannak.) Valószínûbb azonban,
hogy az aradi vértanú valamelyik távolabbi rokonáról van itt szó.
Kiss Ernõ egy cseppet se volt nagyobb katonai tehetség Nagy-Sándornál, sõt Nagy-Sándor õt (mint ez már embereknél szokás) még magánál is tehetségtelenebbnek tartotta. Mikor
ugyanis parancsnoka volt, annyira nem bízott tehetségében, hogy nem nyugodott addig, míg
más nem került helyébe. Kiss Ernõ egyébként jólelkû, megnyerõ, barátságos ember volt, denaiv és hiú (bár nem a szó ellenszenves értelmében, mert hiúsága inkább kicsinyeskedésben
nyilvánult meg).
Az aradi vértanúk között rangban Kiss Ernõ volt a legelsõ, mert már a közös hadseregben is az ezredességig vitte s bíráik természetesen csak ezt a régi rangjukat ismerték el.
Rangja természetesen nemcsak a haditörvényszék elõtt, hanem a honvédségben is sokat számított s ezért Kiss Ernõ, mivel a honvédtábornokok közt magát tartotta rangban az elsõnek,megsértõdött, mikor Dembinszky helyett Vettert tették fõvezérré, nem pedig õt. Sértõdöttségében még le is köszönt. Pedig hát a fõvezérséghez annyira nem volt tehetsége, hogy valósággal õrültség lett volna õt nevezni ki. De az ember, még a jó ember is, már csak ilyen
gyarló. Hát még ha honvédtábornok is egyúttal! De azzal azért Kiss Ernõ is megnyugtathatta
magát, hogy annyira gyarló, mint Kossuth, õ azért mégse volt.
Magában jelentéktelen dolog, de érdemes megemlíteni, mert bepillantást enged Kossuth
lelkébe, hogyan vette rá Kossuth Kiss Ernõt arra, hogy visszavonja lemondását és maradjon.
Mivel tudta (mindenki tudta), mennyire rabja a rangkórságnak, s különösen mennyire szereti,
ha mint tábornokot excellenciázzák, de azt is tudta, mennyire szimplex, naiv ember: levelet
intézett hozzá, melyben „excellenciádnak” szólítja s melyben minden második szó „excellenciád”. A levélben lemondását a nemzeti ügyre egyenesen végzetes jelentõségûnek nyilvánítja
s ezért kéri, hogy vonja vissza. Levelét így fejezi be: „Ha mindezek ellenére is excellenciádvisszavonhatatlanul megmarad elhatározása mellett, visszalépni s megtagadni kipótolhatatlanszolgálatát az ügytõl, nem marad egyéb hátra, mint nékem is visszalépni excellenciáddal
együtt és sorsára bízni a nemzetet, veszni hagyni a szegény hazát, melyet excellenciáddal
közre munkálva sikerülhet csak megmenteni.”
Mindez természetesen merõ gúny volt, mert magát Kiss Ernõt kivéve mindenki tudta,
hogy Kiss Ernõ tehetsége, illetve tehetségtelensége sose használt a hazának, a nemzeti ügyre
nézve tehát egyenesen örvendetes volt a lemondása. Kossuthnak csak annyiban volt érdeke
Kiss Ernõ maradása, mert ha sértõdötten távozik, eggyel több ellensége lett volna, sõt nem iscsak eggyel több, mert Kiss Ernõ nagy befolyású és széles körben szeretett ember volt. Az
azonban, hogy távozása esetén vele együtt maga Kossuth is lemond, a képzelhetõ legnagyobb és legsértõbb gúny volt Kiss Ernõ ellenében, melyet mindenki látott, egyedül csak
Kiss Ernõ nem, amit azonban ez a nyitott lelkû, becsületes, mindenkitõl szeretett, naiv és 48hoz is becsületes õszinteséggel ragaszkodó ember nem érdemelt meg.

444

Rosszlelkûség jele Kossuthban, hogy csak így becsülte meg embereit, s a naiv együgyûséget ilyen kíméletlenül tudta gúny tárgyává tenni még akkor is, ha az együgyûség becsülettel és önzetlenséggel párosult. Bizonyítja, mennyire nem volt Kossuthban ragaszkodás vagyszeretet, hanem egyedül csak érdek. (Ezért nem szerette senki s ezért nem volt egyetlenõszinte, önzetlen barátja.) Neki a Kiss Ernõ-féle becsületes embereket annál inkább meg kellett volna becsülnie (legalább annyira, hogy ne figurázza ki õket), mert hiszen az õ hívei között a Kiss Ernõ-féle becsületes lelkek úgyis olyan ritkák voltak. Kossuthnak azonban – úgylátszik – még annyi se kellett, amennyi volt belõlük. Elõtte csak a tehetség volt érték, de nem
a becsület tehetség nélkül.
Az adatot errõl a rosszmájú Kossuth-levélrõl Pálffy Jánostól vettem, aki azt írja (245. o.) –másképp el sem hinném –, hogy õ maga is olvasta ezt a Kossuth-levelet, mert Kiss Ernõ olyan
boldog volt vele, hogy neki is mutatta. A dolog megtörtént voltához tehát kétség se férhet.
Kiss Ernõ annyira ment naivságában, hogy Aradon még a haditörvényszék elõtt is Kossuth levelével érvelt. (Úgy látszik, annyira büszke volt rá, hogy nem tudta megállni, hogy
még bírái elõtt is el ne dicsekedjék vele.) Bírái elõtt azt akarta bizonyítani vele, hogy õ ottakarta hagyni a honvédséget, de Kossuth egyenesen rákényszerítette a maradásra. A haditörvényszék azonban, melynek tagjai természetesen nem ismerték a helyzetet, komolyan vették
ezt a Kossuth-levelet s Kiss Ernõ esetében súlyosbító körülménynek találták, hogy õ volt az
oka annak, hogy Kossuth nem vonult vissza a szabadságharctól, s így nem fejezõdött be sokkal elõbb, hanem nagy anyagi és véráldozattal, fegyverrel kellett leverni. Fõleg ezért kellett
Kiss Ernõnek meghalnia.
Noha ugyanis az õ esetében az is súlyosbító körülmény volt, hogy nagy vagyona és vonzó egyénisége miatt az õ példája nyomán igen sok tiszt állt 48 ügye mellé, ámde ugyanezen
okból osztrák körökben, sõt a legmagasabb helyeken is igen sok barátja és jóakarója volt,
például Csornich, Rukavina, Piret stb. tábornokok, sõt maga Haynau is. Ezek mindent elkövettek, hogy hajdani szeretett jóbarátjukat legalább az akasztófától megmentsék. Ez a hízelgõ
Kossuth-levél azonban annyit ártott neki, hogy a nagy protekcióhálózat is csak annyit tudott
elérni, hogy õ bitó helyett „csak” golyót kapott.
Bizonyára e nagy összeköttetése és közkedveltsége volt az oka, hogy Kiss Ernõ még akkor se hitt abban, hogy õt csakugyan kivégzik, mikor már a siralomházban volt. Ezért még
ott is vígan és kedélyesen viselkedett. „Egy kis rémítéssel akarnak bennünket megkínozni –mondta gyóntatójának, Marchotnak, aki a gyóntatók közül egyedüli volt, aki nem volt minorita, hanem Ferenc-rendi és az aradi császári õrség várkáplánja volt –, de rajtam ki nem fognak.” Bizonyára neki lehetett hát a legkeservesebb, mikor végre megtudta a valót.
„Szegény hazám, vége mindennek! Isten büntesse meg hóhérainkat!” – ezek voltak utolsó szavai. Ezek is mutatják, mennyire õszinte 48-as volt és nemes lelkû. Még utolsó perceiben is a hazán járt az esze, melyet kis tehetségének és könnyen befolyásolható voltának
megfelelõen tévesen szeretett ugyan, de látjuk, hogy õszintén, becsületesen szeretett.
De nemcsak becsületes és hazafias, hanem nagyon pogány is volt ez a vég. A halállal nem
volt ugyanis „vége mindennek”, mert csak most kezdõdött számára az az igazi élet, melyet õ
nem tagadott ugyan, de – mint látjuk – komolyan nem is hitt. Nem a földi hazával kellett volna ekkor már bajlódni, hanem az örök hazára készülni, bûnbánatot tartani, Isten irgalmábanbízni s ha életével nem érdemelte meg, legalább élete utolsó óráiban megszerezni.
Szebb, hogy utolsó óráiban a hazát emlegette, nem pedig feleséget (mely egyébként nem
is volt neki), testvért, barátot vagy szeretõt. De a haza is a föld tartozéka, s nekünk van égi
hazánk is, és Kiss Ernõ éppen oda készült. A halállal a természetfelettiség következik, s hogy
szerezhesse meg magának a természetfeletti örömöket az, aki még csak nem is gondol rájuk s
így nem is kívánja õket?
De Kiss Ernõ nemcsak abban hibázott, hogy nem is gondolt a természetfölöttire, hanem
azzal is, hogy egyenesen azzal ellenkezõre gondolt. Krisztus a kereszten nem azért imádko-445

zott, hogy „Isten büntesse meg” a hóhérait, hanem azért, hogy ne büntesse meg õket, hanem
bocsásson meg nekik. Kiss Ernõnek is ezért kellett volna imádkoznia utolsó órájában, ha keresztény módra halt volna meg. Ezt annál könnyebben megtehette volna, mert az õ „hóhérai”
bizonyára nem is voltak annyira gonoszok, mint Krisztus hóhérai. Az aradi vértanúk alappal
mondhatták volna „hóhéraikra”, hogy „nem tudják, mit cselekszenek” s ezért érdemelnek bocsánatot. Sõt az igazság egyenesen az, hogy ezek a „hóhérok” nagyon is jól tudták, mit cselekszenek: a katonai eskü hûtlen megszegését és a tekintély, a társadalom alapja elleni
vétkezést, a forradalmi szellemet büntetik. Az olyan becsületes lelkû 48-asok, mint Kiss Ernõvolt, õk voltak azok, akik nem tudták, mit cselekszenek, mikor Kossuth mellé álltak. Õk azt
hitték, hogy amit tesznek, jó, sõt ma már oda jutottunk, hogy a közfelfogás ma már minden
forradalmat jónak gondol. Azt tartja, hogy a hatalom birtokosai mindig gonoszok, tehát azok,
akik megszabadítják tõlük „a dolgozókat”, csak jó emberek lehetnek.
Pedig hát látjuk, hogy még a Kiss Ernõ-féle becsületes forradalmárok is mennyire kereszténytelen bosszúállók voltak. Még õk is mennyire alatta álltak azoknak a „zsarnokoknak”, akik ellen lázítottak. XVI. Lajos, a francia forradalomban kivégzett francia király, akit
a forradalmárok „tyrannak” tartottak és neveztek, végrendeletében nem büntetést, hanem bocsánatot kér Istentõl gyilkosaira s azt kéri, hogy az õ kiontott vére ne szálljon vádul a francia
népre.
Derék, jó ember volt tehát Kiss Ernõ, csak nem volt keresztény. De hát ki volt abban akorban keresztény (XVI. Lajos, a kivégzett francia király az volt), s ki keresztény akár csak ami korunkban is? Kis szellemi képességei is mentik Kiss Ernõt, melyek nem mentik például
Kossuthot, Petõfit vagy Görgeyt. Kiss Ernõ kis szellemi képességeinek megfelelõen babonás
is volt. Ezért ha tudta volna, hogy éppen tizenhárman vannak az aradi halálra szántak, alighabízott volna annyira még a siralomházban is. Akkor biztosra vette volna, hogy neki meg kellhalnia. Egész életében nagyon félt ugyanis a tizenhármas számtól. Isten aztán azzal büntetteérte, hogy neki csakugyan halálát okozta ez a szám.
Gróf Vécsey Károly (1807-1849) valamivel nagyobb vallásosságot mutatott a többieknél. De benne is csak a halál szele ébresztette fel a gyermekkorában talán beleoltott csírát.
Apja nagy úr volt: gróf és lovassági tábornok, belsõ titkos tanácsos, tehát mind katonailag,
mind polgárilag a legmagasabb rang viselõje. Anyja idegen származású, egy zweibrückeni
hercegnõ. A nõvére egyenesen Ferenc József császár nevelõje volt. Õ maga csász. kir. õrnagy. Aránylag fiatalon, 43 éves korában kellett a bitó alá lépnie.
Nagybefolyású apja is élt még ekkor, de se õ, se nõvére, se három fiútestvére, akik mind
katonák voltak, s természetesen mindnyájan a császár hûségében harcoltak, nem tudták megmenteni a haláltól, sõt még a kötéltõl se. Csak a tehetségtelen Kiss Ernõ javára tudták elérni
pártfogói, hogy az akasztófából legalább golyó lett, de Vécseyvel nem. Neki az igazságososztrák szemében az elõkelõ származás csak a bûnét növelte. Jól láthatjuk rajta, mennyire
hajthatatlan volt az a császári igazságszolgáltatás. Nem a félrevezetett kisemberek ellenében„dühöngött”, hanem elsõsorban az elõkelõségek ellen. Azok ellen, akiknek példát kellett volna adniuk a többinek, de helyette rossz példát adtak. Ezért jártak el így a Habsburgok már a
Wesselényi-összeesküvés idején is.
A haditörvényszék valamennyi aradi vértanú között gróf Vécseyt találta a legbûnösebbnek. Ezért nemcsak a meggyalázó kötéltõl nem menekedhetett, hanem arra ítélték, hogy
végig kelljen néznie társai bûnhõdését és õ legyen köztük az utolsó. Nem az illetõk elvetemültségét és véres bosszúszomját bizonyítja ez (mert hiszen a magukhoz hasonlót, az udvariembert büntették vele), hanem igazságosságát. Mutatja, milyen õszintén meg voltak gyõzõdve annak a bûnnek a valóságáról és borzalmas voltáról, melyet büntettek.
Ez a kivégzés egyébként az egész gróf Vécsey-családot kiirtotta a föld színérõl. Az apabeleõrült a szégyenbe és a gyászba, egyik katonatiszt fia agyonlõtte magát miatta (mert –446

mint láthatjuk – ebben a korban nemcsak a forradalmárok voltak idegenek a katolikus szellemtõl), a másik (szintén bizonyára nem függetlenül ettõl az esettõl) már keresztényebb volt,
ezért természetes halállal halt meg, de fiatalon és nõtlenül.
Gróf Vécsey Károly – mint mondtam – keresztényebbül halt meg, mint az eddig említett
aradi áldozatok. Feleségéhez intézett utolsó levelében a túlvilágról és benne való hitérõl isszó van. Nem úgy, mint Batthyány utolsó levelében. Látszik, hogy õ, az aulikus mágnás fia,
más nevelésben részesült, mint a víg özvegynek árva és elhanyagolt nevelésû, forradalmárrá
vált fia. Egyébként más tekintetben se hozott szégyent a fõnemességre ez a gróf aradi vértanú, mert olyan bátor és katonás is volt, hogy még gyóntatóatyjának is azt mondta börtönében,hogy inkább választaná a halált, mint e helyen egy évig ülni. Pedig hát látni fogjuk, hogy nagyon tisztességes hely volt, ahol „ült”; nem is börtön volt, hanem szoba.
A szabadságharc történetének folyamán már többször volt szó Vécsey tábornokról. Láttuk, hogy nem volt nagy tehetség (de kisebb se, mint a többiek, s természetesen nagyobb,
mint Kiss Ernõ). Õ is hiú volt és sértõdékeny, mint a többiek. De láttuk azt is, hogy rendet
nagyobbat tudott tartani seregében, mint a többiek, sõt – legalábbis külsõ megjelenésében –egy honvédhadtest se volt olyan tiszta, rendes és mutatós, mint az övé, pedig ez sokat számít
már az önbizalom szempontjából is. Rongyos sereg lehangol, a jólöltözött önbizalmat ad.
Nemcsak a ruha és a tisztaság, hanem fegyelem tekintetében is az elsõk közé tartozott
Vécsey serege.
Több adatunk van azonban arra, hogy Vécseyt nem szerették. Lénye nem volt rokonszenves. Uraskodó, fölényeskedõ volt. Leiningen, vértanútársa, például azt írja róla naplójában (Marczali Henrik: Leiningen-Westerburg Károly honvédtábornok levelei és naplója):„Akkori parancsnokomat, Vécseyt, mindnyájan gyûlöltük” (így!). Leiningen egyébként KissErnõt is leszólja, mert „nem volt meg benne egyike sem azon tulajdonságoknak, melyek
megnyerik a katona szívét. A Bánságban, hol mint ezredes, a második huszárezredet vezette,
nem nagyon dicsérték bátorságát. Azonkívül magával vitte a maitresse-ét [szeretõjét], kinek
befolyása igen sok dologban érezhetõ volt. Szomorú egy állapot.”
Varga Ottó „Vértanúk albumában” (77. o.) azt olvashatjuk Vécseyrõl, hogy „szép, fiatal felesége urát mindenüvé elkísérte”, azaz a táborban is vele volt. A siralomházban is meglátogatta.
Vécsey azok közé a tábornokok közé tartozott, akik legtovább kitartottak és seregük is alegtovább rendben tudták tartani. Arad vára is neki adta meg magát, mikor a császári õrség
már nem tudta tovább tartani magát. Egyébként anyjának, akit az „Aradi vértanúk albuma”
zweibrückeni hercegnõnek mond, a Pallas-lexikon gróf Colzon Amáliát mond, míg a Révailexikon – talán azért, mert észrevette a két egymásnak ellentmondó adatot – anyjáról egyáltalán nem tesz említést. Láthatjuk belõle, mennyire nem lehet mindig szentírásként venni, amitakár komoly történelmi mûvek is mondanak.
Pöltenberg Ernõt (1813-1849) is grófnak mondják egyes történelmi mûveink (én is így
tudtam diákkoromban), míg az „Aradi vértanúk albuma” szerint csak lovag és egy gazdag
bécsi ügyvédnek a fia volt, akinek azonban Galíciában uradalmai voltak. A közös hadseregben a kapitányságig vitte s a bécsi gazdag burzsoáfiú úgy lett magyar honvéddé s végül magyar vértanúvá, hogy 48-ban hadosztálya nálunk állomásozott, õ maga pedig az akkor
divatos nemzetközi „nemzeti” forradalmi eszmék híve volt. Az ilyen embernek elõbbre való
volt a magyar szabadság, mint a bécsi „szolgaság”. Ezért nem volt híve a magyar szabadságnak sok magyar, viszont sok osztrák és más külföldi híve volt. Attól függött minden, mit értett „szabadságon”, azaz, hogy „haladó” érzelmû volt-e és az Egyház ellensége, vagy pedig
konzervatív érzelmû és hívõ katolikus.
Pöltenberg alacsony termetû, vöröses hajú és bajuszú ember volt, s még az „Aradi vértanúk albuma” szerint se „igényelt magasabb hadvezéri tehetségeket”. Épp úgy nem, mint társai. De még azt is ki kell róla emelnie még ennek a „hazafias” célból írt mûnek is, hogy még447

„a politikára sem termett”. (Miért politizált hát mégis?) Mikor például a kormány az oroszokkal való fegyverletételrõl tárgyalni küldte, õ volt az, aki mindent a legnaivabbul elhitt nekik,
amely ígéretekbõl aztán nem lett semmi.
Az aradi áldozatok között õ a legfiatalabbak közé tartozott, s míg Vécsey az utolsó, õ azelsõ áldozat volt. Szép vonás benne, hogy mielõtt a bitó alá lépett, engedélyt kért, hogy társaitól egyenként elbúcsúzhassék (de az is szép volt, hogy az engedélyt meg is kapta). Csókkal
búcsúzott mindenkitõl. A papoktól is. Mint a forradalmárokhoz húzó bécsi „intellektuel”, [értelmiségi] vallásos katolikus bajosan lehetett. Ha az lett volna, nem harcolt volna bécsi létére a magyar forradalom mellett. A szenvedés és a csalódás azonban megnyitotta lelkét az isteni kegyelem
számára s még a bitó alá is „hangosan imádkozva” (Varga Ottó: Aradi vértanúk albuma, 128. o.)ment. Bizonyára ennek hatására öntötte el lelkét annyira a keresztény szeretet, hogy engedélyt
kért társai megcsókolására és hogy a papoktól is úgy búcsúzott, mintha bajtársai lettek volna.
Lahner György (1795-1849) az idõsebb és a közhadseregben is nagyobb rangot elért
aradi vértanúk közé tartozik. Besztercebányai származású és a csász. kir. seregben is az õrnagyságig vitte. A muníciógyártás és a katonai felszerelés legfõbb intézõje volt a honvédseregben, tehát olyan igen fontos munkakört töltött be, mely természeténél fogva nem járdicsõséggel, mert nem annak hoz dicsõséget, aki gondoskodott róla, hanem arra, aki sikerrel
használta fel.
Lahner olyan kiváló ember volt, hogy Kossuth késõbb így nyilatkozott róla: „Helyünket
sokan betöltöttük emberségesen, de mindannyiunk közt csak három ember volt, aki helyét
oly bámulatos sikerrel töltötte be, hogy azt hasonló sikerrel lehetetlen lett volna más által betölteni. E három ember Lahner tábornok, Lukács honvédezredes és Duschek Ferenc.” Jellemzõ, hogy egyiknek a nevét se ismeri a „hazafias” magyar közvélemény. Látjuk azonban, hogy
Kossuth még e három közt is Lahnert teszi az elsõ helyre. Ha azonban Lahner érdemeit az ellenség nem ismerte volna sokkal jobban, mint mi, s így nem csinált volna belõle aradi vértanút, még annyira se tudnánk róla, mint így. Lukács ezredes még inkább ismeretlen. Duschek
nevét is csak az ismeri, aki történelemmel szokott foglalkozni. Ha ismerik is, akkor isrosszul. Láttuk, hogy sokan (különösen Steier) árulónak és 48 egyik legsötétebb alakjának
tartják. Pálffy azonban (az okos Pálffy) nagyra értékeli.
Lahner a siralomházban se valami nagyobb vallási buzgóságról, sem vallási közönyrõl
nem tett tanúságot. Az „Aradi vértanúk albuma” azt írja, hogy felesége „ritka szépségû”
asszony volt. A kivégzés idején Aradon tartózkodott és Lahner az üzente neki, hogy tûrje
megadással férje szerencsétlenségét. Ez vallásos lelkületre enged következtetni, de lehet egyszerû életbölcsesség is.
Lázár Vilmos (1815-1849) örmény származású volt. Már a második örmény tehát az
aradi vértanúk között, pedig az örmények nem önzetlenségükrõl, hanem kalmár lelkületükrõl
nevezetesek, bár Kiss Ernõ nem volt ilyen, Lázár pedig talán a legnemesebb és legkeresztényebb lélek volt mind a tizenhárom közt. Ismét láthatjuk azt is, milyen keveset számít vérség
szempontjából a név. Mind a két örménynek magyar neve volt.
Lázár Nagybecskereken született. Õ is csász. kir. tiszt volt, mint minden aradi vértanú, deõ ott csak a hadnagyságig vitte. Ennek oka fiatalsága volt, s az, hogy korán kilépett a katonaságtól. Mikor a 48-as harc kitört, Zemplénben gazdálkodott. Látni fogjuk, hogy honvéd csakúgy lett, hogy szinte rákényszerítették. Kossuthék annyira híjával voltak a képzett katonáknak, hogy a volt császári tiszteknek, ha nálunk laktak, szinte lehetetlen volt a belépést megtagadniuk. Ez a hazaárulással lett volna egyenlõ. Ezt pedig csak nem ismerhette el senkimagáról?
Lázár a legkisebb rangúak és a legkevesebbet szereplõk közé tartozott az aradi tábornokvértanúk között. Érdemlegesebb haditett nem fûzõdik nevéhez. A halál elõtti viselkedése jó

448

emberre, tiszteletreméltó és bátor férfire és vallásos mûveltséggel is bíró katolikusra vall. Mivel nem játszott nagyobb szerepet, a haditörvényszék is a kisebb bûnösök közé sorolta, sazon négy között volt, akit nem bitóra ítéltek, hanem golyó által végeztek ki. (Meghalnia
azért kellett, mert ezredes létére hadtestparancsnok volt.)
Lázár nagyon jó ember, nagyon jó férj és nagyon jó családapa lehetett. Utolsó szavai
ezek voltak: „Istenem, nõm és három gyermekem!” Ezt összetett kezeit az ég felé emelve
imaszerûen mondta. Ha tudjuk, hogy az a három gyermek, akit ily meghatóan emlegetett,csak mostohagyermekei voltak, mert felesége elsõ házasságából születtek, neki pedig nem
volt gyermeke, akkor még jobban látjuk, mennyire jó embernek kellett lennie Lázár Vilmosnak.
Felesége báró Reviczky Mária volt. A siralomházból hozzá írt levele mutatja, milyen
boldog lehetett az az „öt év és két hónap”, melyet együtt töltöttek. De azért azt is emlegeti levelében, hogy úgy fog meghalni, „mint férfiúhoz illik”. Vallásosságát pedig az bizonyítja,hogy még e levélben is említi „a lelki atyát, kinek kezébe letettem vallomásaimat és kinek
feltártam tiszta öntudattal bíró keblemet”. Errõl a többiek nem tettek külön említést. Hogy
Lázár mégis ezt külön megemlíti, annál többet jelent, mert felesége éppen nem volt valamihívõ lélek.
A levél utóirata ez: „A papnak adtam egy aranyat misére. Isten veled!” Az aradi vértanúk
közül ez is csak neki jutott eszébe. Pénzt mások is adtak nekik, de ajándékul, vagy pedig hozzátartozóiknak való továbbítás végett, de nem misére.
Knézich Károly (1808-1849) granicsár (délszláv határõr) származású volt; apai és anyaiágon egyaránt idegen vér. A szabadságharcba úgy került bele, hogy mint csász. kir. százados,
Egerben állomásozott. Onnan is nõsült, a magyar Kapitány-lányt véve el feleségül. Egerbõl –akkor még magyar királyi paranccsal – küldték a fellázadt rácok ellen az ország területi épsége védelmére. (Így harcoltak volna hazánkért és fellázadt nemzetiségeink ellen a császári seregek továbbra is, ha Kossuthék megtartják a Pragmatica Sanctiót és nem tagadják meg akirálynak az engedelmességet.) Mikor aztán megtörtént a végleges szakítás a király és Kossuthék között, Knézich továbbra is megmaradt azon az oldalon, amelyen a körülmények
kényszere folytán elindult, mert közben megszerette a magyarokat, a felesége is az volt, s ha
Kossuthtal szemben a királynak engedelmeskedett volna, el kellett volna hagynia az országot, otthonát, ha ugyan élve ki tudott volna jutni az országból.
Damjanich hadtestében harcolt, aki nagyon szerette, hisz mindketten délszlávok voltak, smindketten saját véreik ellen harcoltak. Damjanich lábtörése és a harctérrõl emiatti távozása
után lett tábornok és Damjanich híres II. hadtestének parancsnoka. De természetesen nem
Damjanich tehetségével és szerencséjével. Görgey el is mozdította a hadtestparancsnokságtól, mint szerinte erre alkalmatlant. Ez azonban – kivált Görgey szeszélyességét ismerve –még egyáltalán nem bizonyítja Knézich használhatatlanságát. Akit Damjanich szeretett és aki
Damjanich oldalán és vezetésével harcolt, az nem lehetett rossz katona.
Kétségtelen, hogy inkább a jóság és a becsület, mint a tehetség az ismertetõ vonása. Az
elsõben több volt Damjanichnál, a másodikban kevesebb. A külseje is ellentéte volt Damjanichénak. Damjanich imponáló katonás külsejével szemben Knézich gyengeszerû és inkább
alacsony volt. Életmódja azonban rendkívül katonás volt. Híres volt lelkiismeretességérõl is.
Ezt Damjanichról éppen nem mondhatjuk (elég a két plébános kivégeztetésére gondolnunk).
Knézich minden tisztjét név szerint ismerte, de igen sok közlegényét is. Katonáiról igenlelkiismeretesen gondoskodott. Talán itt van éppen a titka Damjanich nagy sikereinek akkor,
mikor még õ is ott állt mellette. Damjanich adta a vitézséget, a bátorságot és a tehetséget,Knézich a szívet, a szeretetet és a lelkiismeretességet. Az õ együttes, egymást kiegészítõ vezetésükkel lett annyira híres az a hadtest.

449

Knézich azt szokta mondogatni, hogy „csak a rongyos és csak az éhezõ katona gyáva”.
Ha a sereg nélkülözött – írja segédtisztje –, õ maga éhezett és szomjazott legtöbbet. Annyira
igénytelen volt, hogy még akkor is a puszta földön hált, ha a föld sáros volt és vagy az ezt adolgot följegyzõ hadsegéd háta volt a párnája, vagy pedig az õ háta a hadsegédé. Mindenesetre annak a jele, ami a legtöbb 48-as vezetõben hiányzott: az önzetlenségé és az igazi keresztény lelkületé. Természetesen nem véletlen, hogy az ilyen honvédtiszteket a csász. kir.
hadsereg adta a honvédségnek. Mindjárt látni fogjuk, hogy Knézich e katonai erényei milyen
szorosan összefüggtek katolicizmusával. Az pedig – délszláv létére – sose lett volna benne,
ha nem a Habsburgok nevelték volna s nem az õ szolgálatukban állt volna. Knézich, Damjanichcsal ellentétben, katolikus délszláv volt.
Érdekes, hogy Knézich nagy lelki értékeit még a jellemeket egyébként nem kedvelõ
Kossuth is észrevette s mikor Bem Erdélyben már minden 48-as kormánybiztossal összeveszett, s minden törvényt tüntetõen félretolt, végül azt határozta, hogy Knézichet küldi melléjea polgári hatalom képviseletére. A katasztrófa túl gyors bekövetkezése e terv megvalósítására
már nem hagyott idõt.
Hogy Knézich mennyire minden idegszálával katolikus volt, azt mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy még most említett hadsegéde is pap volt, Bóbik Gusztáv esperes. Nem tudom, hogy csak késõbb lett-e pappá ez a Bóbik, vagy már akkor is pap (tábori pap) volt,
mikor Knézich hadsegédévé választotta, de azt mindenképpen mutatja, milyen emberek álltak közel Knézich szívéhez, kikkel tudta magát legjobban megérteni.
Akinek az élete ilyen, természetes, hogy a halála is a legkatolikusabb volt valamennyi
aradi vértanúé között. Utolsó óráiról az van megírva, hogy „egyáltalán legkevesebbet szólott”, csak „mindvégig folyton imádkozott”. (Varga Ottó: Aradi vértanúk albuma, 129. o.) Az
õ lelke tehát ekkor már egyedül csak az örökkévalósággal foglalkozott. Bóbik is azt írja,hogy neki „nemegyszer vallotta, hogy szelíd anyjától mindenekfelett a hithûségre és erényességre intetett”. (Az anyja jósága azonban csak a kisgyermeket tudja lelki befolyása alatt tartani. Hogy hite serdülõ ifjú és felnõttkorában is megmaradt, ahhoz kellett az a katolikus
nevelés és katolikus szellem, melyet a Habsburgok uralma biztosított azok számára, akik ajóra egyébként hajlottak.)Gondolhatjuk, hogy olyan embernek, mint Knézich volt, a családi élete is minta lehetett.
Ezért felesége bánatában hamarosan követte a sírba, két lányáról pedig Bartakovics egri érsek gondoskodott. A két testvér két testvérhez ment férjhez.
Knézichnek csak egy fiútestvére volt, aki szintén katonatiszt volt, de õ jobban ragaszkodott császára hûségéhez, mint Károly. Ez annál feltûnõbb, mert fiatal korában õ is magyar
ezredben szolgált. Úgy látszik, ez a másik Knézich még kiválóbb jellem volt, mint a honvédvértanú, bár ez utóbbi is valószínûleg csak Damjanich barátsága és rá való nagy befolyása
miatt lett honvéd.
Mikor a honvédsereg, benne Knézich is, Buda várát ostromolta, a másik Knézich abban
a császári seregben harcolt, mely a várat a császár-királynak védte. Õrnagy volt. A honvéd
Knézich természetesen tudta ezt s ettõl a legszorosabb értelemben vett testvérharctól iszonyodva õ maga nem is vett részt a vár ostromában, hanem a rohamkor a vezényletet helyettesére, Czillich Edére bízta. Rettegett testvére életéért, mert tudjuk, hogy Görgey azt aparancsot adta ki a végsõ roham elõtt, hogy foglyokat nem szabad ejteni, mindenkit le kellkaszabolni; azokat is, akik megadják magukat. (Örök szégyene Görgeynek, de az egész honvédségnek is.) De tudta, hogy ha testvére élve kerül is a honvédek kezébe (mert a parancsot
természetesen nem hajtották teljesen végre s ez nem is honvéd dicsõség, mint „hazafias”
részrõl dicsekedni szoktak vele, hanem a minden emberrel veleszületett emberiesség megnyilvánulása; utóvégre ezeket lemészárolni szinte lehetetlen és éppen nem is kellemes munka), akkor is halál lesz a sorsa, mert a honvédek mint árulót és katonaszökevényt végzik ki.

450

Knézich öccse mégis életben maradt, s mivel Buda vára eleste után bátyja rábeszélésére
átállt a honvédekhez, itt még azzal is kedveskedtek neki, hogy a vezérkarba osztották be. A
jellemes katonát azonban átállásáért annyira furdalta a lelkiismeret, hogy még ezzel se tudták
lekenyerezni, mert mihelyt alkalma nyílt rá, újra visszaszökött oda, ahová az esze és a szíve
húzta és esküje kötötte. Mert világos, hogy az az eskü kötelez, melyet legelõször tettünk le.
Hogy utána más, ellentétes eskük is következtek, az már csak az emberi gyöngeség szégyene.
Annyira nem volt sem áruló, sem gyáva ez a második Knézich, hogy vitézségéért késõbb
egyenesen a Mária Terézia rend lovagja lett. A katonák jól tudják, hogy ezt a nagy kitüntetést
nem adták ingyen, sõt még összeköttetésért se. Akinek esküszegésért felakasztott bátyja volt,
annak egyébként is bajosan lehettek összeköttetései az udvarnál.
Schweidel József (1798-1849) õrnagyságig vitte a közös hadseregben és az idõsebb aradi vértanúk közé tartozott. Haynaunak régi bajtársa volt s ezért az õ életének se kötél, hanem
golyó vetett véget. (Négyen voltak, akik e „kegyelemben” részesültek. Ezeket nem is azon ahelyen végezték ki, ahol a többi kilencet. Velük kezdték a kivégzést. Az akasztások csak utána következtek.)
Schweidel Zomborban született s inkább nevében, mint neveltetésében volt német. Az
apja vízszabályozó mérnök (és udvari tanácsos) volt Bácskában, de mivel mint katona, Galíciában állomásozott, onnan nõsült. Felesége tehát nem volt magyar. Egy fia volt és négy lánya. A fia is honvédtiszt volt, apjával együtt volt elzárva az aradi várban. Õt is halálra ítélték,
majd 16 évi várfogságra kegyelmezték, de aztán már fél év múlva elengedték a büntetését,sõt Haynau, mint volt bajtársa árváját, egy nemes gesztussal, mint fiát, örökbe is akarta fogadni (Haynau gyermektelen volt).
Jól láthatjuk belõle, mennyire nem gyûlöltek ezek a „vérszomja” osztrákok, sõt mennyire
nem gyûlölt még maga Haynau se. Õk csak – szívük ellenére – igazságot szolgáltattak, de ezt
is csak a legfõbb vezetõkkel tették meg. Láttuk már és láthatjuk most is, hogy a kivégzetteket
nem is tartották gonosztevõknek, hanem más politikai elveket valló, félrevezetett, becsületes
embereknek.
Schweidel árvája azonban nem fogadta el Haynau kitüntetését, s inkább mint gazdatiszt
fejezte be életét. Õ tehát kevésbé tudott megbocsátani, mint Haynau. (S lám, a bosszúszomjas
osztrákok ilyen „bûnbánóknak” engedték el a halált s utána hamarosan még a börtönt is!)Úgy látszik, hogy Schweidel fia csak a császárt és Haynaut tartotta bûnösnek, de apját s magát nem. De az is lehet, hogy csak a közvélemény elõtt akart tündökölni a maga nagy hazafiságával, illetve ennek a közvéleménynek megvetésétõl félt, ha elfogadja Haynau apaságát és
esetleg még uradalmát is örökli tõle. Haynau ugyanis annyira nem gyûlölt bennünket, hogynálunk telepedett le, itt vett uradalmat s Jókai az „Új földesúr”-ban a magyarrá váló Ankerschmidt (Akkorsincs) uraságban õt festette meg.
Schweidelt a siralomházban rendkívül aggasztotta fia sorsa. Úgy látszik, az õ logikája,
törvényismerete és lelkiismerete úgy érezte, hogy nemcsak õ, hanem fia is megérdemli a halált s ezért az õ büntetése is csak a halál lehet. Nyugtalanságát még fokozta, hogy fiát nem
láthatta, noha oly közel volt hozzá, s még kivégzése elõtt se búcsúzhatott el tõle. Józan ésszel
igazán nem gondolhatta, hogy fiának a kivégzés helyett az örökbefogadás lesz a „büntetése”.
Pedig hát õ, mint Haynau régi barátja, tudhatta, hogy Haynau nem vadállat. Éppen ez volt az oka
annak is, hogy kissé túlságosan is bízott Haynaunak tõle túlságosan is jónak ismert szívében.
Ez, meg meleg, családias érzelmei voltak az oka annak, hogy Világos után nem szánta elmagát a menekülésre, noha lett volna alkalma rá és Mészáros nagyon hívta is magával. Mikor már letartóztatásban volt, sõt mikor már felolvasták elõtte a halálos ítéletet, még akkor isbízott, hogy kegyelmet kap.
A magyar „hazafiak” ebbõl természetesen Haynau mérhetetlen kegyetlenségére és
bosszúszomjára vonnak le következtetést, pedig Haynau csak azért küldte vérpadra egyik451

legjobb barátját is, mert úgy érezte, hogy igazságosnak kell lennie és ezért ez kötelessége. Az
igazságossággal ellenkezõnek találta, hogy a bûnös élete vagy halála attól függjön, hogy nekibarátja volt-e vagy nem. Hogy azok, akik nem, haljanak meg, akik igen, azok kapjanak kegyelmet. S vajon nem volt igaza Haynaunak?
De azért Schweidel mégis készült a halálra, és ahogyan készült, annak bizonyítéka, hogy
ez a nemes lelkû ember a szabadságharc legvallásosabb szereplõi közé tartozott. „Ha a Mindenhatónak úgy tetszenék – írja igaz katolikus lélekkel végrendeletében –, hogy – miután ahalálos ítélet fölöttem kimondatott – engem ez alkalommal a jelenlegibõl egy jobb világba
szólítson” stb. Végrendeletébõl – írja Márki Sándor – „rendszeretet, vallásosság és családiasság sugárzik ki”. Kegyelettel intézkedik benne egy kis feszületrõl is, melyet 14 évvel elõbb
atyjától örökölt. Ez a kis feszület tehát neki igen fontos dolog volt.
Még meghatóbb e kis feszülettel való esete halála percében. Mikor a bitó alatt felolvastákelõtte a halálos ítéletet, Bardócz minorita atya kezét melegen megszorította s azt mondta neki:„Tisztelendõ Úr! Íme, itt ez a feszület, melyet boldogult atyámtól örököltem. Ezt mindenkor, még a harcok zajában is (Schweidelnek Simonyi óbester [ezredes], a legvitézebb magyar huszár volt a harctéren mestere) magammal hordoztam. Kérem, adja át fiamnak.”Ekkor azonban, mintha hirtelen új eszme villant volna meg agyában, hirtelen visszavetteezt a neki oly fontos feszületet s ezt mondta:„Kezeim között akarom tartani s vele meghalni, s ha már meghaltam, ne irtózzék kezeim
közül kivenni s aztán majd fiamnak átadni.”
Schweidel József tábornok, aradi vértanú, ugyancsak megmutatta, hogy õ nemcsak az
anyakönyvben volt katolikus. Ha száz évvel késõbb élt volna, de gonoszak lettek volna azok
a kommunisták, akik már fiatal korában megfosztották volna hitétõl. Mennyivel nehezebb és
csúnyább lett volna a halála!
Az aradi vértanúknak mindössze két protestánsa (s kik közül ráadásul csak az egyik volt
magyar állampolgár) szintén szívesen fogadta lelkésze vallási vigaszát. Õk is hangsúlyozták
felekezetükhöz való tartozásukat. De azért mégis feltûnõen észrevehetõ, hogy a vallásosság
még akkora szerepet se játszott életükben, mint ennek a hitközönyös, egyházellenes kornak
gyenge hitû katolikusaiban.
Rajtuk is megállapítható az az általános jelenség, hogy a protestáns ember a felekezetét
legtöbbször igen fontosnak tartja és hangsúlyozza ugyan, hite azonban tulajdonképpen vanis, nincs is. Neki a vallásossága csak abban áll, hogy büszke rá, hogy protestáns, mert magát
különb, felvilágosultabb embernek tartja, mint a katolikusokat. A katolikust ellenben a mesterséges gyûlölet- és rágalomhadjáratnak sokszor még akkor is sikerül az Egyház iránt közönyössé, sõt ellenségessé tenni, ha lelke mélyén hívõ és keresztény.
A katolikus áldozatok mind felébredtek és fent is voltak már, mikor a papok a kivégzés
napján, mint az áldozatok megígértették velük, újra felkeresték nagy út elõtt álló híveiket,
bármily korai volt is ez a reggeli idõ. A protestánsok ellenben még ágyban voltak, mégpedig– érdekes – õk mind a ketten ott voltak még, noha természetesen már nem aludtak.
A lelkész kérdéseire Dessewffy azt mondta, hogy jól aludt, Leiningen, hogy keveset. Jellemzõ, hogy a kálvinista lelkész a halál elõtt álló, de azért jól alvó Dessewffynek az evangélium helyett Rousseau-t idézte, Dessewffy pedig a németet szidta neki, aki jó, hogy minden
magyart ki nem irtott már az alatt a 300-nál több év alatt, mióta a nyakunkra telepedett. (Igazán tipikusan keresztény halál elõtti lelkület! De történelmünk folyamán azt is láttuk, hogy
mennyire ostoba és hamis ez a megállapítás!)
Érdekes, hogy Dessewffy ennyire tûrhetetlenül kegyetlennek tartotta a németet, de azt
mégse akarta semmiképpen se elhinni, hogy katonai esküje megszegéséért, hûtlenségéért és
fegyveres lázadásáért ez a gonosz német valóban õt is „kiirtja”. Csak ennyire volt komoly az
õ németszidásuk. A lelkészének adott megbízások után ugyanis külön hozzátette, hogy csak
abban az esetben teljesítse õket, ha az ítéletet valóban végre is hajtják.

452

Igaza is volt, mikor ennyire bízott, mert tény, hogy ez az átkozott német az alatt a 400 év
alatt, amit „járma” alatt eltöltöttünk, eddig még majdnem minden lázadónak, hûtlennek és
felségsértõnek megkegyelmezett, s mivel ezt mi is jól tudtuk, éppen azért áll ez alatt a 400 év
alatt szinte egész történelmünk lázadásból és hûtlenségbõl.
Mikor aztán látta, hogy a kegyelem most az egyszer elmarad, Dessewffy „büszke fenséggel” (nem pedig keresztény alázattal és bûnbánattal) ment a halálba s még utolsó percében is„a legnagyobb megvetéssel nyilatkozott hóhérairól”. Igazán éppen merõ ellentéte volt tehát
ez a protestáns halál a keresztény halálnak. De annak a régi pogány mondásnak is ellentéte
volt Dessewffy viselkedése, hogy ha jellemmé akarsz válni, „gnóthi szeauton!” (ismerd megönmagadat). Dessewffy még halálakor is csak ellenségei bûneit látta. Hogy bûne esetleg nekiis lehet, az eszébe se jutott. Mikor azonban látta, hogy az ítéletet csakugyan végrehajtják, egy
könny mégis „rezgett szemében” és „reszketõ hangon” kérte újra Balót megbízásai teljesítésére, tehát még ekkor is csak a földiekre volt gondja.
A német Leiningen már keresztényebb volt nála. Õ abban a levélben, melyet feleségéneka siralomházból írt, hangsúlyozza, hogy „hitem szilárd, hogy egy szebb túlvilág fog következni”. De viszont ez se kereszténység, sõt egyenesen keresztényellenesség, mert a kereszténység nem „szebb” világot ígér a halál után. Nemcsak mennyországot ígér ugyanis, hanem
pokollal is fenyeget és figyelmeztet, hogy vannak, mégpedig sokan vannak, akiknek számára
a túlvilág rosszabb lesz, mint amilyen a földi élet volt. Leiningen errõl, úgy látszik, nem tudott, de nem is akart tudni. Úgy látszik, õ is épp úgy meg volt magával elégedve, mint magyar „hittestvére”, Dessewffy.
Nem akarom Leiningenhez hasonlítani, mert nála Leiningent sokkal különbnek tartom,de itt jut eszembe, hogy az egyébként katolikusnak született báró Vecsera Mária, Rudolf trónörökös bûntársa kereszténysége is olyan volt, mint Leiningené (és még számtalan jelenlegitársuké). Ezért lett õ is Rudolf szeretõje.
Õ is azt hitte, hogy a másvilágon csak mennyország van. Vecsera Mária is azt írta búcsúlevelében anyjának, hogy „a halálban boldogabb vagyok, mint az életben voltam”. Hanna nõvérének pedig, hogy „az ismeretlen túlvilágra” megy. (Ha megtanulta vagy elhitte volna ahittant, akkor nem lett volna számára ennyire ismeretlen ez a túlvilág, ahova olyan könnyelmûen, önként és fiatalon ment.) Fiútestvérének pedig, hogy „õrködni fogok fölötted a túlvilágról” (sajnálni lehetett szegény fiút, ha csak ilyen õrzõangyal õrködött felette).
Jól látható tehát, hogy épp úgy, mint Leiningen, Vecsera Mária se gondolt arra, hogy atúlvilágon „alvilág” is van és oda is lehet menni és a paráznákat, házasságtörõket és öngyilkosokat ez a világ várja. De az várja – ha csak bûnbánatot nem tartanak, ennek azonban nem
mutatta semmi nyomát Leiningen se – azokat is, akik „csak” a királyuk iránt tartozó hûséget,engedelmességet és esküt nem tartották meg, sõt még azok is, akiknek csak az a bûnük, hogyaz Egyháznak nem engedelmeskedtek.
Ezt a bûnt azonban Leiningen õsei már századokkal elõbb megkezdték s 48-as ivadékuk
is folytatta. Lehet, hogy ez neki nem volt bûne, mert jóhiszemû volt s valóban nem tudta, mit
cselekszik, de az, hogy a maga bûneire és a kárhozatra ennyire nem gondolt, az nem valami
jó jel. Mi, katolikusok, még akkor is rettegve gondolunk a halálra és Isten ítélõszékére, hasokkal alázatosabbak voltunk és sokkal kevesebb bûnt követtünk el, mint Leiningen.
Az is jellegzetesen protestáns vonás Leiningen búcsúlevelében, hogy „atyái vallásáról”
beszél. A mai protestánsok is mind õseik miatt tartják olyan nagy bûnnek, ha egy protestáns
katolikus reverzálist ad vagy katolikus hitre tér. Mintha az õ vallásuk se állna másból, mintpéldául a japánoké, mint az õsök tiszteletébõl. Pedig hát ez igazán nem érv, mert miért kellene valakinek ugyanazon valláson lennie, melyen õsei voltak? Hát nem lehet õ esetleg különb
is, mint az õsei voltak, s nem ellenkezik ez például a haladással is? Mi, katolikusok, az igazság és a benne való meggyõzõdésünk miatt ragaszkodunk a vallásunkhoz. Az õseink (vagy„atyáink”) nekünk ilyenkor eszünkbe se jutnak. Nekünk nemcsak családi tradícióink vannak453

s vallásosságunk nemcsak gyerekkori vagy családi emlékekbõl áll. Egyébként pedig csodálom, hogy Leiningen annyira tiszteli atyáit, mikor õk éppen azt a bûnt követték el, melyet õ alegnagyobbnak tart: õk valóban elhagyták atyáik vallását akkor, mikor azok még a Krisztus
Egyháza tagjai voltak. Tehát tulajdonképpen hitehagyott õseire büszke.
Úgy látszik azonban, hogy Leiningen, aki – nem úgy, mint Dessewffy – azért a vallással
is törõdött, maga is észrevette felekezetének alsóbbrendûségét a katolicizmus mellett akkor,
mikor a halál árnyékában van már az ember. Mert hiába, a protestantizmus e világnak vallása(mint a zsidók vallása is). Ezért gazdagabbak, ezért életrevalóbbak, ezért tudnak a földön jobban érvényesülni õk, mint a katolikusok. De a halál árnyékában, mikor a természetfelettiség
szelét érzi már az ember, bezzeg nem tudnak már versenyezni a katolicizmussal. Leiningenés társai pedig már annak szelét érezték.
1849-ben Aradon ezt még nem lehetett annyira feltûnõen észrevenni, mint már 1945ben, mikor a nyilas miniszterek érezték a természetfelettiség szelét. Õk a halál elõtt már
majdnem mindnyájan katolikusokká lettek. 1849-ben ez még csak a görögkeleti Damjanichcsal történt meg. Azért nem volt ez akkor még olyan általános jelenség, mert 1849-ben a forradalom és a szocializmus még csak a kezdetén tartott s ezért nem volt még oly nyíltan
istentelen, de olyan úrgyûlölõ se volt még, s nagyjából még a magántulajdont is tiszteletben
tartotta. Nem lehetett tehát még olyan világosan látni hazafias és szociális szempontból isromboló voltát s azt, hogy valójában minden anyagilag jobb helyzetben levõ ember ellen irányul s oka és alapja a gyûlölet és az irigység, mint 1945-ben már lehetett. A másik oka pedig
az volt, hogy a jozefinista métely és az akkori kor rossz szelleme miatt még a katolicizmust
se képviselték papjai olyan méltón, amint már 1945-ben képviselték. De azért a katolicizmus
és a protestantizmus közti különbséget észrevette Leiningen már 1849-ben is.
Mikor ugyanis a bakó Knézichcsel végzett s Leiningen azt hívén, hogy most már õ, nem
pedig Nagy-Sándor következik, „a mellette álló protestáns paphoz, Baló Bénihez fordulva
mondá: Amint ezek a tisztelendõ urak egész a bitófáig kísérték boldogult társaimat, úgy Önis legyen szíves velem egész odáig jönni”. (Aradi vértanúk albuma, 129. o.)Leiningennek tehát tetszett a szerzetesek viselkedése s jól esett volna neki, ha ugyanazt aszeretetet, melyet õk híveik iránt tanúsítottak, õ is megkapta volna lelkészétõl. Szerette volna,
ha az õ lelkésze se félt volna a haláltól, sõt még a borzalmas bitótól se, épp úgy, mint a római
egyház papjai nem féltek. De ahogyan a pápai kolera idején az ottani kálvinista lelkészek – akatolikus papság odaadásával ellentétben – annyira féltek a haláltól, hogy egyenesen gúnynóta keletkezett miattuk híveik körében, úgy látszik, Aradon is így volt. Leiningen most idézett
kérelmét lelkészéhez nem lehet ugyanis másképp megmagyarázni, mint csak azzal, hogy
Baló Bénin észrevette a félelmet s a húzódozást attól, hogy õt a bitóhoz kísérje és ezért szükségesnek tartotta a katolikus papok példájának követésére buzdítani.
Úgy látszik azonban, hogy a jó Baló Béni – noha a jóakarat bizonyára megvolt benne – aze világ szolgájából mégse tudott a másvilág szolgájává ily hirtelen átalakulni, mert a dolog vége mégiscsak az lett, hogy inkább Leiningen vezette lelkészét a bitó alá, mint az õt. „Balót kézen fogva büszkén a bitóhoz lép”, írja Leiningenrõl az „Aradi vértanúk albuma”. (130. o.)
Gróf Leiningen-Westerburg Károly (1819-1849) (Milyen undok névnek tartanák ezt
kurucaink, ha nem aradi vértanú viselte volna! De az is érdekes, hogy milyen sok Károly voltaz aradi vértanúk között!) Csak harmincéves volt, tehát a legfiatalabb volt az aradi vértanúk
között. Nem osztrák, hanem birodalmi német volt, de 48 elõtt az osztrák seregben szolgált sígy lett hûtlen katonai esküjéhez, mikor 48-as lett s a katonai törvények szerint ezért kapta ahalálbüntetést.
Talán valamennyiük közt neki volt a legnagyobb áldozat a halál, mert a legfiatalabb volt,
egészséges és deli, szép férfi, boldog apa és férj, szép és gazdag felesége volt (õ maga vagyontalan volt) s nagy jövõre jogosították tehetségei. Nagy szerepet még nem játszhatott, de454

már 48-ban is kitûnt nemcsak tehetségével, hanem egyéni vitézségével is. Szerették is, mert
megnyerõ egyéniség volt.
Talán mindezek és protestantizmusából folyó gyengébb hite volt az oka, hogy a közelgõ
halál jobban idegesítette, mint társai bármelyikét. Igaz, Lázár is, akit golyóval végeztek ki,odaszólt lelkiatyjához (meg is csókolta): „Kedves Tisztelendõ Úr! Ha netalán ezek az emberek rosszul lõnének és elhibáznának, ne engedjen kínlódni, hanem azonnal kérje a vezénylõ
tisztet, hogy ismételtesse a lövést”. (Ez nem a haláltól való félelmet, hanem a kínlódás megakadályozására való törekvést jelentette. Egy-egy áldozatra ugyanis csak három-három katona lõtt, s így bizony nem lehet meglepõ, hogy Kiss Ernõ még a lövés után is térdelve maradt,
mert csak a vállát érték a golyók. Ezt Lázár természetesen akkor még nem tudta, de – mintláthatjuk – gondolt rá.)Egyedül csak Leiningen volt az, aki mielõtt a bitófa alá lépett, még szónoklásra is engedélyt kért. „Gyilkosai” lelkiismerete azonban annyira rendben volt, hogy még erre is megadták neki az engedélyt. Csupán arra figyelmeztették, hogy rövid legyen.
Leiningen nem is vádolni akart. Beszédében azzal foglalkozott, hogy az a hír terjedt elróla, hogy Buda vára bevétele után legyilkoltatta az osztrák tiszteket. Kijelentette, sõt Istenthívta tanúul arra, hogy ez a híresztelés „aljas rágalom”. El is hitték neki a hivatalos közegek s
mi természetesen még jobban elhisszük neki. Nem azért ítélték halálra. Az azonban tény,hogy Görgey a végsõ ostrom elõtt parancsban adta ki, hogy nemcsak minden tisztet, hanem
még a közlegényeket is mind le kell gyilkolni s ez a parancs nem is vonatott vissza. Ha tehát
Görgey is ott lett volna az aradi vértanúk között, õ nem menthette volna magát e vád ellen se.
De hát õ nem volt köztük. Ha ott lett volna, egész bizonyosan õt találták volna a legnagyobbbûnösnek.
Leiningennek a haláltól való rettegését azonban nem ez, hanem az bizonyítja, hogy mikor már az elsõ négy áldozat ott függött a bitón, õ a térdén ceruzával neje részére ekkor is ezt
vetette papírra: „Négyen már függnek elõttem... mindennek vége van... Isten veled!” Õ tehát
nagyon átélte a halál kínjait.
Leiningen családja igen õsi és elõkelõ. Leányágon az Árpádoktól származik. Emlékszünk, hogy Rákóczi felesége – aki egyébként épp oly szegény volt, mint ez a Leiningen –szintén Leiningen-lány volt és szintén Árpád-ivadék. Leiningen felesége gazdag és magyar
volt: Sissányi-lány.
Férje úgy lett honvéddé, hogy mint osztrák tiszt, nálunk állomásozott. (Ezért lett magyar
felesége is.) Hogy öntudatos német létére is inkább a honvédek közé állt, mint a császáriakhoz, annak három oka lehetett: protestantizmusa, szabadelvû eszméi és magyar felesége. A
Habsburg-ház ugyanis mindig határozottan katolikus hatalom volt. A protestáns német
Leiningennél ez fontos szempont volt. Szomorú, hogy a katolikus magyarokban ez sose volt
fontos szempont s nem inspirált hûséget. A magyar feleség s általában a magyarság iránti rokonszenv semmiképpen se lehetett a fõ szempont, mert csak azért, mert valaki magyar volt,
még egyáltalán nem kellett 48-ért lelkesednie, amint – mint láttuk már – a bécsi osztrákok sevoltak csak azért, mert németek voltak, 48-ellenesek. (Igaz, hogy ezek a bécsiek többnyire
zsidók voltak.) Azt pedig leveleit idézve már láttuk, hogy Leiningen egyáltalán nem akart
magyar lenni, sõt még magyar feleségétõl is azt kívánta, hogy fiát németnek nevelje.
Leiningen két öccse: György és Viktor, kik szintén katonatisztek voltak és szintén a
Habsburgok seregében szolgáltak, nem is álltak a 48-asok mellé, sõt György éppen Haynau
seregében szolgált ellenünk és az õrnagyságig vitte. Károlynak, az aradi vértanúnak azonban
német létére is érdemes volt 48 mellé állnia. Õ ugyanis így tábornok lett már 30 éves korában. Vajon akkor is ilyen sokra vitte volna, ha megmarad a császár hûségében? Ez lehetett anegyedik (s lehet, hogy fõ) oka, hogy 48-as honvéd lett.

455

Dessewffy Arisztidrõl (1801-1849) már fentebb elmondtunk több dolgot. Õ nem az oroszok, hanem az osztrákok elõtt tette le a fegyvert. Lichtenstein herceg elõtt, aki meg is ígérteneki, hogy büntetése még a számkivetésnél is kisebb lesz. Mivel mégse így lett, a hercegössze is veszett miatta Haynauval. Dessewffynek tehát megvolt az oka, hogy még a siralomházban is bízzék, s arra is megvolt a maga oka, hogy szidja az osztrákokat. Csak nem õketkellett volna szidnia, hanem csak Haynaut, aki mint mondtuk már, nem is volt osztrák. Hiszen éppen azért volt olyan kemény, mert nem osztrák volt.

Damjanich megtérése
Visszatérve most az aradiak legnagyobbjára, Damjanichra, õ volt az egyedüli, aki a papját nem fogadta szívesen.
„Ugye, mondta neki, örülnek a rácok, hogy ilyen sorsra jutottam?”
A pópa erre természetesen azt mondta, hogy az õ hívei, az aradi rácok is nagy részvéttel
viseltetnek iránta és hogy õk is nagy csodálói hõsiességének.
Ez persze Damjanichnak jól esett, de azért a beszédet a rácok magatartásának kifogásolásával
folytatta. Végül a pópa figyelmeztette, hogy hagyjuk most már a földi szenvedélyeket, s itt az ideje, hogy a nagy útra készüljön és az örökkévalóságra terelje figyelmét. A pópának ez a figyelmeztetés bizonyára jobban becsületére válik, mint kálvini kartársának Rousseau-emlegetése.
Damjanich azt felelte neki, hogy az õ lelke tiszta s Isten a tanúja, hogy amit tett, nem magáért, hanem a hazáért tette. (Elhisszük, de az is igaz, hogy bûnös eszközökkel – például
katonai esküje megszegésével – még a hazát se szabad szolgálni, még kevésbé ártatlan plébánosok lelkiismeretlen agyonlövetésével.) De válasza már csak azért se volt valami keresztény, mert hiszen még a jó is hétszer botlik napjában, hát még az olyan szenvedélyes,
indulatember, mint amilyen Damjanich volt! Aztán az is tagadhatatlan, hogy Damjanich „ahaza szolgálatában” egy röpke év alatt kapitányból tábornok lett, míg katonai esküje megtartása esetén legfeljebb ezredesig vitte volna, de természetesen akkor se egy év alatt.
Aztán Aradon már látnia kellett volna, hogy amit a hazáért tett, azt is rosszul tette, mert
hiszen a hazát katasztrófába, lakóit mérhetetlen szenvedésekbe és anyagi romlásba döntötték.
Láttuk, hogy nem az „árulók”, nem is az orosz túlerõ, hanem maguk a 48-asok. De ha eredményesen is harcoltak volna, akkor is csak a Habsburgok hatalmát törték volna meg, de nem
Magyarország függetlenségét vívták volna ki. Ezt ugyanis csak úgy tudták volna kivívni, ha
Ausztria helyett más szövetségeseket szereztek volna a magyarok. Ezek pedig csak a Habsburgoknál és az osztrákoknál sokkal erõsebb németek, a poroszok lettek volna, s hogy velük
szövetségben mennyire lettünk volna szabadok, azt azóta már megmutatta Horthynak a
Habsburgoktól már független Magyarországa. Ha pedig az oroszok s velük a szlávok lettek
volna új szövetségeseink, az egyenesen Magyarország területi épségének megcsorbulására ésa görögkeleti nemzetiségeink elszakításával az ország feldarabolására vezetett volna. (AHabsburgok azonban sose próbálták tõlünk elszakítani még katolikus németjeinket se.) De
hogy az oroszok alatt még a magyarokra szorítkozó Csonkamagyarország is csak hogyan lettvolna független, azt megmutatta a bolsevik uralom. Ezt a folyamatot már Kossuthnak és
Damjanichnak is látnia kellett volna. Látták is, hiszen Horvátország elszakadásával már
Kossuthék is megbarátkoztak.
De még ha mindeme bajok el is maradtak volna, 48 akkor is iszonyút ártott volna a magyar nemzetnek és népnek az Egyház befolyása megszüntetésével, mely 48 gyõzelmével talán egész a Rómától való elszakadásig ment volna. Hiszen láttuk már az elõbbi kötetben,
hogy az alatt a pár hónap alatt is, míg hatalmon voltak, milyen nagy rombolást végeztek egyházi és tanügyi téren (például a hitoktatás megszüntetésével). Láttuk, hogy e téren ugyanazok
az eszmék vezették õket, mint napjainkban a kommunistákat, sõt a kommunisták újításukkal456nem is siettek annyira, mint 48. A kommunizmus alatt még öt év múlva is volt hitoktatás azállam iskoláiban, de 48 mindjárt az elején el akarta törölni. 48-ban Görgey tábori fõpapja
minden papot megesketett babájával, aki kérte, de a békepapok ezt még 20 éves kommunista
uralom után se merték megtenni.
De ha 48 teljes egészében jó lett volna, Damjanich még akkor se lehetett volna joggal
ennyire nyugodt lelkiismeretû. Hiszen a hõsiesség és tehetség mellett egész szereplése a munkatársaival való állandó veszekedésben telt el, melyet mindig az õ sértõ fölényessége okozott.
Indulatosságával, melyen egyáltalán nem uralkodott, igen sok értékes tisztjét is elkeserítette.
Hát a két plébánosnak egymás után való kivégeztetése vizsgálat, törvényes ítélet nélkül, ártatlanul? Aztán katonáinak is kegyetlenkedéseket engedett meg a legyõzött rácok ellen (láttuk,
hogy naplójában Leiningen hogy megbotránkozott rajta és milyen barbárságnak találta).
Ezzel nemcsak az emberiesség ellen vétkezett, hanem a rácok lelkének tõlünk való még
nagyobb eltávolításának, azóta is izzóan lobogó magyargyûlöletének s az emiatt viszonzásul
meggyilkolt, sõt sokszor lassan halálra kínzott szerencsétlen magyarok szenvedéseinek isközvetett oka volt. De hát ilyen a vallásnélküli, 48-as hazafiság és lelkiismeret!
Damjanich azonban lassacskán mindezt maga is észrevette. Nem hiába testben-lélekben
legnagyobb volt társai között, de nagy lelke, mély kedélye az utolsó napokban is csak úgy
sziporkázott. A halált megelõzõ utolsó napokban is õ szerepelt legtöbbet társai között. Jól látható viselkedésében mint küzdött lelke, mint méltóságos oroszlán, az elmúlással. Mint habozott az ég és föld között, hogy melyiket válassza. Világos, hogy az eget választotta, de hát az
nem volt olyan könnyû, kivált olyan szenvedélyes embernek, mint Damjanich volt. Pillanatnyilag hol a szenvedélyes, bosszúálló, dacos ember, hol az Isten alázatos gyermeke, s a szenvedõ s keresztre feszített Krisztus alázatos tanítványa jutott lelkében fölénybe.
Most is õ vezetett a szenvedélyekben, az ellenségszidásban és az õt és társait ért állítólagos igazságtalanságok miatti felháborodásban, Görgey szerepének elítélésében, noha végig
egyik leghûbb munkatársa volt, de õ vezetett a lelki felemelkedésben, a bûnbánatban, a keresztény alázatban és a megigazulásban is. Érdekes, hogy ettõl az indulatos és gyûlölni
annyira tudó s megbocsátani annyira nehezen képes embertõl, e hõs katonától, az erõ e jellegzetes megtestesülésétõl indult ki az az érzelmes, hogy ne mondjam, nõies s ezért katonában
annyira szokatlan viselkedés, hogy megcsókolták egymást is és a papokat is és úgy búcsúztak
egymástól és az élettõl. (Talán délszláv vére és temperamentuma is okozta ezt. Náluk ugyanis
népszokás ez a csókolózás.)
A papok az ítélet végrehajtása elõtt való nap, tehát október 5-én délután két órakor jelentek meg a foglyoknál a hadbíróság felszólítására. Ezek azonban ekkor megkérték õket, hogya másnap reggel negyed hatkor kezdõdõ kivégzés elõtt is újra keressék még fel õket. Ehhez
természetesen újabb engedély kellett, de a jó osztrák készséggel adott a papoknak kérésükreújabb engedélyt arra, hogy másnap hajnalban is szabad belépésük legyen a várba. Mivel emiatt túl korán kellett kelniük, az éjszakát a papok is éppúgy virrasztva töltötték, mint maguk a
fogoly rabok. Így aztán nem is aludták el az idõt s kora hajnalban való megérkezésüket igennagy örömmel fogadták a foglyok.
Damjanichhoz természetesen a görögkeleti pópa ment, s noha magának a pópának a személye ellen ugyan nem lehetett kifogása, s mint láttuk, még a pópa rác hívei ellen se (legalábbis a pópa állítása szerint nem), „a nagy hõs magának Szombathi görögkeleti papnakkésõbbi állítása szerint az udvarias üdvözlésen kívül alig szólott hozzá ez idõ alatt, hanem alelkész által mondott hosszas imákat susogva utána mondá”. (Varga Ottó: Aradi vértanúk albuma, 118. o.) „Négy órakor (hajnalban) a szerb lelkész távozott Damjanich szobájából és
magára hagyta.”„A hõs tábornok most Sulyánszkyt várta, mert ez megígérte neki, hogy korán reggel még
meglátogatja. E látogatásról a következõket jegyzé a derék lelkész az aradi minorita zárda
diáriumába [naplójába]:457

„Fél ötre múlt és én bevégezvén Pöltenberg Ernõ és Aulich Lajos uraknál papi kötelességemet, a lábtörés következtében ágyban fekvõ nagy hõst, Damjanichot látogatám meg... Többi közt mondá: Tisztelendõ Barátom! Bennünket csak a véletlen bonyolított testvéri harcba...
Higgye meg, barátom, nem félek a haláltól, hisz ezerszer néztem én szemébe; ámde mégis illõen, golyó által végeztetnénk ki. Ez után egy imát vett elõ, melyet az éj óráiban maga írt skért, hogy szeretett nejének (aki elõtte való nap engedélyt kapott, hogy meglátogathassa) némi vigasztalásul kézbesítsem.”Ez a Damjanichtól élete utolsó éjszakáján fogalmazott ima már teljesen keresztény. Ebben már szó sincs Damjanich tiszta lelkiismeretérõl, se ártatlanságáról vagy bûntelenségérõl.
De nincs benne szó dacról vagy bosszúról se. Az a Damjanich, aki ezt írta, már teljesen
Krisztus tanítványa és követõje. „Lágyítsd szívét az uralkodónak – kéri benne Istentõl – ahátramaradt társak iránti kegyességre és vezéreld annak akaratát bölcsességeddel a népek javára.” (Pedig az imát nem Ferenc Józsefnek, hanem feleségének írta.)
Damjanich tehát nem áll már a detronizáció alapján s Ferenc Józsefet nemcsak törvényes
uralkodójának ismeri el, hanem a legkisebb szemrehányás vagy neheztelés nélkül olyan tisztelettel, sõt kegyelettel említi, ahogy az egy keresztény alattvalóhoz illik.
A másvilágot se kedélyesen, Leiningen- vagy Vecsera-módra, hanem keresztény értelemben fogja fel. „Te ismered, Uram, az én szívemet s lépteimnek mindegyike tudva van nálad.
Azok szerint ítélj meg kegyelmesen és engedj a túlvilágban kegyes elfogadást találnom.
Amen.”
Meg kell állapítanunk, hogy Damjanichot élete utolsó óráiban valósággal megszállta a
Szentlélek. Bámulatos, hogy megtisztult s milyen tökéletes erkölcsi magaslatra emelkedett ez
a hõs katona ez utolsó éjszaka folyamán! Annál bámulatosabb ez, mert hiszen tiszta dogmatikai ismeretei bajosan lehettek. Ez az imája mutatja legjobban, milyen nagy lélek, milyen jó
és milyen tehetséges ember volt alapjában.
Még többet mondó a folytatás:„Midõn már-már távozandó valék, Damjanich így szóla:Fõtisztelendõ Barátom! Ön talán nem is tudja, ki vagyok.
Mire felelém: Igenis, tudom.
Én – úgymond – rác vagyok vallásomra nézve, de mint rác (tehát mint görögkeleti, mert
hiszen vallására nézve mondta magát rácnak), meghalni nem akarok. Áldjon meg engem. Azt
is tudom, hogy Ön engemet addig meg nem áldhat, míg én meg nem gyónom bûneimet. Tehát hallgasson meg. És a nagy férfi meggyónt, röviden a hitvallást letette s midõn kérelmének engedve õt feloldozám, kezeimet fejére tétette és azokat saját kezeivel fejére szorítván
egész imám alatt ott tartotta.”„Miután ez is megtörtént, így szóla: Most már nyugodtan halok meg, mert magyar papáldott meg.” (De hogy a „magyar papon” katolikus papot értett, mutatja, hogy ott volt a kálvinista pap is, Baló, aki a neve után ítélve magyarabb vérû pap volt, mint Sulyánszky s mégse
ahhoz fordult. Az se lehetett a dolog oka, hogy talán Sulyánszky egyénisége rokonszenvesebb volt elõtte, mert hiszen egyiküket se ismerte, mindegyiküket akkor látta elõször, mikor asiralomházban megjelentek. Egyikük se vele foglalkozott, mert hiszen egyikük se volt híve.)„...S mi majd öt percig egymás nyakába borulva könnyezénk.”Ilyen alázatos, ennyire õszinte keresztény lett az ezelõtt büszke hõs! Érdekes, hogy százévvel késõbb Vajna, a kálvinista vallású nyilas belügyminiszter, az egyetlen kivégzett nyilas
protestáns miniszter, aki nem lett katolikussá a siralomházban (noha aligha ismerte Damjanich esetét), szintén letérdelt az õt is meglátogató bencés pap elõtt és ilyen helyzetben kérte,hogy õt is áldja meg kálvinista létére is s e pap õt is megáldotta megtérés nélkül is. Damjanich ellenben meg volt róla gyõzõdve, hogy áldását megtérés nélkül nem kaphatja meg.
Damjanichnak volt igaza, s jól láthatjuk belõle, milyen nagy vallási mûveltsége volt. Bajosanérthetjük ezt meg a Szentlélek egyenes felvilágosítása nélkül. Hogyan lehetett volna Damja-

458

nich ezzel annyira tisztában, mikor még olyan nagy mûveltségû katolikus emberek se igentudták, akik szerzetes gimnáziumban érettségiztek s nem olyan hitközönyös kornak voltak agyermekei, mint Damjanich.
Igaz vallás csak egy van (a dolog természetébõl következik, hogy ilyen nem is lehettöbb), s aki az igazsághoz való csatlakozástól vonakodik, azt, az aki azért van, hogy az igazságot hirdesse és vele az embereket megismertesse és az embereket a hozzá való csatlakozás
kötelességére figyelmeztesse, nem áldhatja meg, mert hiszen ezzel azt juttatná kifejezésre,hogy azért az se baj, ha valaki nem csatlakozik ehhez az egyedüli s ezért egyedül üdvözítõ
igazsághoz. Pedig ez a valóságban bizony igen nagy baj.
De azért mégse tett helytelenül az a bencés se, aki Vajnát a siralomházban megtérés nélkül is megáldotta. Nem tette volna ugyanis helyesen, ha Vajnát a megtérésre egyenesen felszólítja. Krisztus Egyházának tagjává lenni kitüntetés, mit nem alacsonyíthatunk le annyira,hogy valakinek kínáljuk. A kitüntetést a kitüntetendõnek kell kérnie. Vajnak protestáns minisztertársai kérték is ezt a kitüntetést s azért kapták meg. Vajna egész viselkedése viszont
egész nyilvánvalóan mutatta, hogy õt nem világosította meg a Szentlélek.
De viszont egész magatartása azt is mutatta, hogy nem dacból, nem rosszaságból, nem amegismert igazság elleni tusakodásból nem tért meg, hanem tudatlanságból, téves lelkiismeretbõl, tehát bûntelenül. Nem kellett, nem is volt szabad feltenni róla, hogy õ tévedéséhez
makacsul ragaszkodó eretnek. Mint szenvedõ embert és vigasztalásra szoruló felebarátot kellett nézni s mint ilyennek, járt az áldás és a szeretet. Ez ellen a keresztény szeretet ellen vétett
volna a pap, ha ilyen körülmények közt nem áldotta volna meg, mikor maga kérte.
Helyes lett volna azonban, ha figyelmeztette volna arra, amire Damjanich figyelmeztetés
nélkül is annyira gondolt, hogy eretneksége, protestantizmusa (Damjanich esetében szakadársága miatt tulajdonképpen nem lett volna szabad megáldania, s éppen ezért ezt nyilvánosan
nem is tehette volna), s hogy áldása nem az Egyházba való visszatérést még a halála elõtt is
megtagadó eretneknek, hanem csupán egy olyan szenvedõ embernek szól, aki nincs tudatában annak, hogy tévedésben van.
De Vajna azzal, hogy a pap áldását s ráadásul térdre borulva – amit kálvinista, ha nincs asiralomházban, még közvetlenül Istennek se tesz meg – maga kérte, világosan kinyilvánította, hogy õ nem az Egyházzal dacoló, hanem éppen ellenkezõleg, az Egyház iránt tiszteletet
tanúsító, tehát tulajdonképpen megtérõ, vagy legalábbis a megtéréshez közeledõ eretnek.
Vajna nem a megtérést tagadta meg, hanem viselkedésével azt mutatta, hogy nem is sejti,
hogy ez a megtérés neki kötelessége.
A papnak azonban már csak emiatt is figyelmeztetnie kellett volna arra, amire Damjanichot figyelmeztetni se kellett, mert anélkül is tudta, hogy maga az áldáskérés nem elég azüdvösségre. Hitvallásra, gyónásra, az Egyházhoz való nyílt csatlakozásra is szükség van,hogy üdvözülhessen, vagyis hogy az az áldás ne csak külsõség legyen, hanem érjen is valamit. Fel kellett volna tehát szólítania, hogy ne féljen és egész lépést tegyen.
Ha arról kellett volna meggyõzõdnie, hogy erre most már a halál elõtt állva (s mikor külön is figyelmeztették kötelességére) se hajlandó, akkor az áldást meg kellett volna tagadnitõle, mint a pap részérõl bûnöset (mert megerõsítette volna vele tévhitében) s áldás helyettcsak a szeretetnek, részvétnek és vigasztalásnak csak olyan jeleiben (kedvesség, ölelés stb.)
lett volna szabad részesítenie, melyeket nem mint pap és mint az igazság képviselõje és hirdetõje, hanem csak mint embertárs ad embertársának. Az áldás azonban nem ilyen dolog. Áldást csak pap szokott adni (vagy legfeljebb az atya a gyermekének).
Lehet egyébként, hogy a kérdéses bencés pap így is járt el.
Hogy Damjanich megtérése igazi megtérés volt, látható a dolog imént vázolt körülményeibõl és látható az imából, melyet a megtérõ közvetlenül elõtte szerkesztett. Egyébként
ugyanis lehetne arra is gondolni, hogy Damjanich tulajdonképpen csak a rácságát tagadta
meg s megtérése csak a magyar néphez való ünnepélyes csatlakozás akart lenni. Azt hitte459

ugyanis, hogy amint a görögkeletiség a rácság tartozéka s ismertetõjele („rác vagyok vallásomra nézve” – mondta), épp úgy a katolikus vallás a magyarságé. Ámde az örökkévalóság
küszöbén, a hazától és minden földi dologtól való elválás óráiban már minden ember lelkében háttérbe szorulnak a földi, a testtel összekötött dolgok és a vallásos érzés erõsebbé válik,mint a hazafias. Ekkor már nem a föld és a test, hanem a lélek és az ég érdekli az embert.
Damjanich kijelentései, a tõle ekkor szerkesztett ima, alázatos gyónása, bûnvallomása, ahitvallás letevése (s mindez nem is a pap kívánságára, hanem az õ önkéntes kezdeményezésébõl) világosan bizonyítja, hogy szorosan a vallás körébe tartozó és a másvilágra irányuló lelki átalakulás ment végbe Damjanich lelkében s nem faji vagy hazafias, hanem vallásoscselekedet történt részérõl.
Ha Damjanich csak rácból magyarrá akart volna lenni, nem pedig görögkeletibõl katolikussá, akkor kálvinistává kellett volna lennie, nem pedig katolikussá. Annak a szerepnek
ugyanis, melyet a görögkeleti vallás játszik a szerbek életében, inkább a kálvinista vallás felelne meg a magyar nép életében, mint a katolikus. Az áll elsõsorban magyar alapon és nevezi is magát „magyar vallásnak”. S Damjanichnak erre a „magyar” vallásra áttérnie épp oly
könnyû lett volna, mint a katolikusra, mert hiszen annak képviselõje is ott volt és éppúgy
rendelkezésére állt volna e célból. Baló Béni, a „magyar pap”, még meg is látogatta
Damjanichot épp úgy, mint a katolikus papok, s vele is elbeszélgetett politikai (tehát hazafias) dolgokról. (Varga Ottó: Aradi vértanúk albuma, 111. o.) Azt azonban, hogy másnap hajnalban is keresse fel, arra csak Sulyánszkyt, a katolikus papok kérte fel, nem Baló Bénit, azállítólagos magyar vallás papját.

460Ártatlanok voltak-e az aradi vértanúk?
Damjanich annyira katolikus lett, hogy még 48 eszméit is megtagadta, pedig hát ez senkinek se eshetett annyira nehezére, mint neki, hiszen általa lett híres és hazafias hõs. Ez amegtagadás egész élete megtagadását jelentette. S mindezt a mennyek országáért. Ez mutatja
legjobban Damjanich lelki nagyságát, de nagy intelligenciáját is.
Bár az elítéltek mellett lelkipásztori kötelességüket teljesítõ katolikus papok részben idegen fajúak voltak, éppen nem valószínû, hogy a hadbíróság alkalmazottainak is tekintették
volna magukat és az áldozatokat politikai állásfoglalásuk helytelenségére vagy akár csak 48
eszméinek katolikusellenességére is figyelmeztették volna. Akkor ezt még nem látták tisztán
az emberek, még az átlagpapok se. A hazafias mámor és a nagy propaganda s a vele együtt
járó terror õket is megtévesztette. Nem valószínû, hogy ezek a papok felhívták volna az elítéltek figyelmét arra, hogy a törvényes hatalom elleni lázadás bûn, s különösen bûn ez akkor, mikor a hatalom annyira katolikus és az Egyháznak annyira támogatója, mint a
Habsburgok. A magyar haza és a magyar nemzet ellen is nagy bûn, ha egy ennyire katolikusfelsõbbség ellen lázítjuk fel és ennél sokkal kevésbé katolikus, sõt egyenesen katolikusellenes hatalom alá akarjuk juttatni. (Kossuthékat értem.) Nem valószínû, hogy figyelmeztették
volna õket arra, hogy az evangélium lényege az engedelmesség és a szelíd és alázatos szívûség s ennek semmi se ellentéte annyira, mint a lázadás és a fegyvert ragadás.
Ha ezek a papok ott, az aradi siralomházban így viselkedtek volna, nem valószínû, hogy
még hitközönyös áldozatok, például még Nagy-Sándor és Kiss Ernõ is oly tisztelettel bántak
volna velük. Hiszen láttuk, hogy ezek még akkor is az osztrákot szidták. Egyébként is ebben
a korban annyira divatosak voltak ezek a 48-as forradalmi eszmék és magatartás, hogy kevesen tudták magukat függetleníteni tõlük. Ezt még a papságból is csak a legmagasabb teológiai kiképzésben részesültek tudták megtenni. Éppen nem valószínû, hogy a szóban forgó öt
katolikus pap ezek közé tartozott volna.
Ezeknek a papoknak nagyrészt idegen neve s esetleg idegen anyanyelve se igen lehetett a
48-ellenességre ok, mert hiszen bõven kimutattuk, hogy a 48-as eszmék mennyire nemzetköziek voltak s mennyire nem kellett éppen magyarnak lenni valakinek ahhoz, hogy ha Magyarországra kerül, Kossuth-párti legyen. Elég csak arra utalnunk, hogy maguk az aradi vértanúk
is voltak annyira idegen nevûek és származásúak, mint azok a katolikus papok, akik õket ahalálra elõkészítették. Hiszen vagy 20%-uk még csak magyar állampolgár se volt.
Ne feledjük, hogy Damjanich se magyarul írta nejének azt a szép imádságot. Õ még nejével is mindig németül levelezett akkor is, mikor még a honvédeket vezette rohamra „azosztrák” ellen. Lehet, hogy felesége, a Csernovics-lány, magyarul akkor még nem is tudott.
Láttuk, hogy Albach Szaniszló, Széchenyi korának szabadelvû szónoklatairól híres ferencese, ki még a szószékrõl is a 48-as eszméket terjesztette s ezért még Széchenyi is kiábrándult belõle, szintén németül szónokolt a magyar fõvárosban s nem magyarnak érezte
magát, hanem világpolgárnak. Petõfi is a „világszabadságért” küzdött.
Abból, amit ezek az Aradon szereplõ papok e szerepükkel kapcsolatban beszéltek vagy akolostor évkönyvébe bejegyeztek és ahogyan szerepüket betöltötték, szintén ezt bizonyítja.
Feljegyzéseikbõl s nyilatkozataikból azt kell látnunk, hogy õk épp oly 48-asok voltak, mint„pácienseik” voltak még akkor, mikor még aktív tényezõi voltak 48-nak. Igaz, az is lehetséges, hogy csak a hazafias enthuziazmus [lelkesedés] kiszolgálására beszéltek 48-as módra,mert hiszen a közvélemény erre egyenesen rá is kényszerítette õket. Õk maguk is csak aradi
lelki gyermekeik révén lettek híressé, s ha az aradi vértanúk nem hõsök, hanem egyszerû lázadók és esküszegõk voltak, akkor lelkiatyáikról sincs mit beszélnünk.
Azonban az, amit Tiszti Lajos ír az aradi vértanúk albumában (115. o.), bár valószínû,hogy az író kétségtelenül bizonyítja, hogy maga a kérdéses minorita is igen messze állt attól

461

a valódi, hamisítatlan katolicizmustól, mely vallásellenességét még 48-nak se bocsáthatja
meg. Pedig hát 48-nak ezt csak az bocsáthatja meg, akinek a hazánál még Isten, másvilág ésaz Egyház se elõbbre való.
„T. Sulyánszky – írja – nemegyszer beszélé e sorok írójának, hogy valami oly szellemi sföldöntúli kifejezés volt az összekulcsolt kezekkel imádkozó tábornokok szemeiben, hogy õ
teljesen feledvén állását s kötelmeit, szenteket hitt maga elõtt látni s zokogva hozzájuk imádkozott.”
Reméljük, talán egészen mégse így volt, mert akkor furcsákat kellene gondolnunk a jó
Sulyánszkyról. (Aki természetesen nem tévesztendõ össze a Petõfitõl lekicsinyelt papköltõvel, egyébként Petõfi jótevõjével, Sulyánszky Antallal, a késõbbi esztergomi kanonokkal, akioltárt is állíttatott az esztergomi bazilikában, mint az oltár felírása is bizonyítja.) Annyi azonban
bizonyos e nyilatkozatból, hogy Sulyánszky Eusztách minorita szerzetes lelkesedett 48-ért.
Mondom, nagyon valószínûtlen tehát, hogy a gyóntató papok hívták volna fel az aradi
vértanúk figyelmét arra, hogy nekik tényleg az is bûnük, hogy 48-asok voltak. Mégis több
nyoma van, hogy ezt ezek a részvétre méltó aradi áldozatok figyelmeztetés nélkül maguk isészrevették. Világos, hogy effajta nyilatkozataikat nemigen igyekeztek feljegyezni a „hazafias” magyar történetírók (hiszen mûveik olvasói egyenesen megkövezték volna õket érte). De
viszont az is természetes, hogy a kérdésrõl más, mint magyar mûvek, nincsenek. Hiszen osztrák vagy más idegen szempontból nem voltak annyira fontosak az aradi vértanúk, hogy róluk
és utolsó perceikrõl mindenre kiterjedõ, részletes feljegyzéseket közöljenek. Ez csak Magyarországon és 48-ért lelkesedõ és ilyen közönség számára írt mûvekben történhetett. Az aradi
vértanúk azonban 48-at úgy megtagadták, hogy még a „hazafias” magyar mûvekbõl is kivehetõ, hogy még ilyen természetû bûnbánat is volt bennük. Pedig hát ez ugyancsak ellenkezika vértanú fogalmával. Aki vértanú, az nem a bûnéért lakol, hanem ártatlanul.
Vécsey a siralomházban így írta alá a feleségének írt levelét: „szerencsétlen Károlyod”.
(Varga Ottó: Aradi vértanúk albuma, 118. o.) Az igazságért szenvedõ vértanú, a hazájáért életét adó hõs nem „szerencsétlen”, hanem dicsõ. A két fogalom pedig egymást kizárja.
De láttuk, hogy Batthyány Lajos is mennyire tagadta Kossuthtal való egyetértését smennyire hangsúlyozta, hogy mindig ellene mûködött, sõt ha szabadlábra helyezik, még
kémszolgálatra is ajánlkozott ellene. Láttuk, hogy Kiss Ernõ is érdeméül hozta fel, hogy õvissza akart vonulni, csak Kossuth kényszerítésére maradt meg továbbra is a bûnös ügy szolgálatában. De láttuk bõven azt is, hogy védekezésükben szinte mindnyájan megtagadták azt
az ügyet, melyért meg kellett halniuk.
Mindezek ellenében fel lehet hozni, hogy az akasztófa árnyékában álló emberek kétségbeesett életküzdelmét nem lehet teljesen önkéntes és szabad akaratból folyó cselekedetnek tekinteni, s mint ilyet értékelni. Azonban az aradi vértanúktól találunk olyan, a 48-as elveket
megtagadó nyilatkozatokat is, melyeket nem a bíróság elõtt, tehát nem az akasztófától való
megmenekülés kétségbeesett küzdelmében tettek.
„Csupán egy intézkedése lep meg – írja Schweidelrõl Márki Sándor az Aradi vértanúk
albumában (87. o.). – Mivel úgymond most már apámnak derék, becsületes nevét mocsok és
gyalázat éri, nincs ellenvetésem, hogy fiam, Béla, más nevet vegyen fel s az én nevem, személyemmel együtt, örökre elenyésszen.”
Pedig ezt Schweidel végrendeletében írja, tehát olyan helyen, mely csak halála után került a nyilvánosság elé. Ez a nyilatkozata tehát a haláltól való megmenekülésre való törekvéssel semmiféle összefüggésben nem lehetett.
A „Schweidel” név viselése dicsõséggé vált minden magyar ember részére idegen hangzása ellenére is. De ha éppen az, aki ennek a névnek dicsõséget szerezne, nem látta volna behibáját és nem bánta volna meg és nem tekintette volna bûnnek, „mocsoknak” és „gyalázatnak” azt a tettét, mely neki ezt a nagy dicsõséget szerezte, akkor nem írt s nem is írhatott volna így végrendeletében.

462

De a legjobban Damjanich találta el az igazat, s õ fejezi ki legjobban, hogyan és miért
lettek nemzeti hõsökké és vértanúkká õ és társai. Idéztük már, hogy október 5-én délután, tehát akkor, mikor még a megtérés folyamata meg se történt lelkében, de viszont akkor, mikor
már a halálos ítélet megvolt, a kegyelmet is elutasították, arról tehát már nem lehetett szó,
hogy nyilatkozatát azért tette volna, mert abban bízott, hogy vele segít magán, ezt mondta
Sulyánszkynak: „Tisztelendõ Barátom! Bennünket csak a véletlen bonyolított testvéri harcba.”
Ez szintén a hazafias áldozat és érdem megtagadása és a vértanúság cáfolata. Ami
ugyanis csak a véletlen eredménye, az nem lehet érdem, annál kevésbé hõsiesség. Aki véletlenül hal meg, az nem vértanú. Láthatjuk azt is, hogy Damjanich nem ellenségnek tekinti „az
osztrákot”, hanem testvérének, a vele való harcot pedig testvérharcnak. Testvérharcot vívni
bizonyára nem érdem. Aki elismeri, hogy testvérharcban vett részt, az elismeri bûnös voltát.
Az tettére nem büszke, hanem sajnálja.
Pedig hát nemcsak Damjanich volt így. Érdekes, hogy a szabadságharc elején, 1848. október 13-án Csányi, Pázmándy, Bónis és Luzsénszky országgyûlési képviselõk és országos biztosok az Országos Honvédelmi Bizottmánytól Pöltenberg és Vécsey századosok elbocsátását
kérik a honvédség kötelékébõl, mert az Ausztriába való benyomulás és az országgyûlés végzése ellen izgattak, azaz mert akkor még „reakciósok” voltak. (Steier: Görgey és Kossuth, 90. o.)***
Említettük már, hogy az aradi vértanúk mindnyájan császári királyi tisztek voltak és katonai esküjük megszegéséért kellett bûnhõdniük. Egyesek közülük (Nagy-Sándor, Dessewffy,
Lázár) 48-ban már nyugalomban voltak, mert elkedvetlenedtek s úgy látták, hogy a közös
hadseregben nincs jövõjük. Baross Gábor, a nagy „vasminiszter” azonban egyszer azt mondta: „A legtöbben, akik nem nyerik el az arany kardbojtot, azzal mentegetik magukat, hogy anémet tisztek üldözik a magyar önkénteseket. Én meg nem tagadom: lumpok voltunk, nem
tanultunk, azért nem lettünk hadnagyok.”Az aradi vértanúk hadnagyok ugyan lettek, de ha tovább nem valami rohamosan emelkedtek, amiatt nem lehetett jogos okuk panaszra. Hiszen látjuk, hogy még dicsõítõik is megállapítják róluk, hogy nem voltak hadi tehetségek. Mi címen várhatták tehát, hogy jövõ álljonelõttük a hadseregben?
Most azonban azt hitték, hogy 48 alkalmat ad nekik az érvényesülésre, s az új, külön magyar hadsereg majd jobban méltányolja a valóságban hiányzó tehetségüket. De akit ilyen
csendes bosszú vagy tehetségével arányban nem álló érvényesülési törekvés nem fûtött, mintpéldául Lázárt, az is kénytelen volt aktiváltatni magát és mint tiszt belépni a honvédségbe.
Láttuk, hogy alkalmas tisztekben annyira hiány volt, hogy a leszerelt s még nem öregvolt tisztek egyenesen rá voltak kényszerítve, hogy újra a cselekvés terére lépjenek. Aki itt
lakott az országban, magyar volt, az az ellenséghez való húzás, tehát hazaárulás gyanúja nélkül nem tehette meg, hogy leszerelt tiszt létére továbbra is visszavonultan a polgári életben
maradjon. Hiszen „a haza szent nevében” még papokat és papnövendékeket is rákényszerítettek, hogy kardot kössenek oldalukra. 48-ban a nép vezetését, jóra való oktatását, az evangélium hirdetését nem tartották hazafias dolognak, legalábbis sokkal többre becsülték nála, mégpapok részérõl is, a kard forgatását.
Akik 48 kitörésekor tényleges tisztek voltak, mint például Damjanich is, azok számára
csakugyan a véletlen döntötte el, hogy a forradalom oldalára álljanak-e vagy pedig továbbra
is hûek maradjanak a császárra és királyra letett esküjükhöz. Attól függött, hol állomásoztak
éppen akkor: az olasz harctéren vagy egyéb külföldön-e, vagy pedig itthon, Magyarországon.
Az itthon állomásozó ezredeket ugyanis elõször legfelsõbb parancs folytán a fellázadt rácok
ellen Magyarország területi épsége védelmére küldték.
Sokszor rámutattunk már, hogy letagadhatatlan tény, hogy ahogyan az uralkodóház amagyar ezredeket felhasználta a hétéves háborúban Szilézia visszaszerzésének megkísérlésé-463

re és felhasználta ugyanezen ezredeket Napóleon ellenében is, 48-ban pedig Lombardia megtartása érdekében használta fel õket (csak az imént láttuk azonban, hogy Lombardiában több
horvát harcolt, mint magyar), épp úgy, Magyarország területi épségének megvédésére is mindig felhasználta az osztrák ezredeket is, sõt a török ellen sokszor úgyszólván teljesen idegenek tették ki az egész Magyarországot védõ sereget.
48-ban is megtette ezt az uralkodóház, bár most nem olyan szívesen, mint még a törökkiûzése idején, mert most nem tudhatta, hogy abban a magyar nemzetben, melyet segít, nemellenségét segíti-e.
Csak mikor már nyilvánvalóvá vált, hogy a 48-as Magyarország valóban az uralkodóház
ellensége, mert hiszen a 48-asok, vagy legalábbis a hangadóik, tulajdonképpen republikánusok, de legalábbis mindenképpen Habsburg-ellenesek s az uralkodóház szolgálatára legfeljebb csak azért és csak addig hajlandók, mert és amíg foguk fehére kimutatására elég erõtnem éreznek magukban, a fellázadt nemzetiségek viszont – bár õk se szívesen, hiszen vagy
görögkeletiek (rácok, oláhok), vagy protestánsok voltak (az erdélyi szászok és a pánszláv tótok) – gyöngeségük tudatában szövetségüket ajánlották fel neki a hûtlen magyarok ellenében:kénytelenek voltak a felajánlott szövetséget elfogadni és a Habsburg-ellenesekké vált magyarokkal szemben velük egy tábort alkotni.
Ez volt az oka, hogy mikor a nemzetiségek ellen vezényelték a csász. kir. ezredeket, nem
harcoltak ellenük egész hévvel addig, míg el nem dõl végleg a kérdés, ki a barátja: a magyar-e
vagy a nemzetiségek? Mikor aztán ez – elég hamar – eldõlt, akkor megjött a nyílt parancs,
hogy nem szabad a magyar forradalmi kormány mellett és az uralkodóházhoz hû nemzetiségek ellen harcolni. Ámde azok a csapatok, melyekhez ilyen parancs ment, olyan magyar területen voltak, ahol akkor már a magyar forradalmi kormány kezében volt a hatalom. Ezek az
ezredek fizetésüket, élelmezésüket csak tõle kaphatták. Ez a magyar forradalmi kormány
nemzeti jelszavak hangoztatásával olyan közhangulatot tudott itt teremteni, hogy az uralkodóház oldalán lenni egyenesen lehetetlenné vált e csapatok részére. A magasabb értelmiségû
tisztek hiába látták be, hogy ezek a jelszavak hamisak, de esküjüket egyébként se lehet megszegni semmiféle körülmények közt se. Õk is rá voltak kényszerítve, hogy azt a kormánytszolgálják, melytõl fizetésüket és elõléptetésüket kapták és amely a helyzetnek pillanatnyilag(s ez a „pillanat” eltartott egy évig) ura volt.
Ezek a tisztek tehát, még akkor is, ha lélekben és nyelvben nem is tartoztak hozzánk; hamég úgy tudták is, hogy a legfelsõbb parancsnak engedelmeskedniük kell, s ha még úgy tudatában is voltak katonai esküjüknek (tudatában is kellett lenniük, hiszen egész katonakötelességük ezen alapult), igen nehéz helyzetbe kerültek. Itt voltak egy országban, melynek
vezetõsége a felség parancsának ellene volt; a legénység, melynek parancsoltak, szintén hazafias kötelességének tartotta, hogy ellene legyen, mert hiszen az uralomra került forradalmi párt gondoskodott róla, hogy azt higgye, hogy nem õk a hitszegõk, hanem a dinasztia s
az igazság nem annak oldalán áll, hanem az övékén. De azok az eszmék is, melyek ezt az
uralkodóházzal szembeszegülõ magyar kormányt vezették, akkor egyenesen nemzetközien
felkapott és hitt eszmék voltak, tehát az idegen származású tiszteket is lelkesítették, kivált
azokat, akik olvasni is szoktak és a kor eszmeáramlatának hatása alatt álltak, tehát a tehetségesebbeket.
Megtévedésük tehát nagyon is érthetõ. Ezt azonkívül még az is elõsegítette, hogy az újmagyar kormányra õket is feleskették, mégpedig akkor még királyi parancsra, mert hiszen
ezt az új alkotmányt és a felelõs minisztériumot, habár forradalmilag kikényszerítve is, de akirály is elfogadta. Ezt az elismerést nem is vonta volna vissza, ha a 48-asok nem követeltek
volna mindig többet, ha erõviszonyaik megengedték s ha õk is megtartották volna ennek az
új alkotmánynak azt a részét, mely nem a nép, hanem az uralkodóház jogait tartalmazta. Mivel tehát ezek a tisztek nemcsak katonai esküt tettek a császár és király szolgálatára, hanemállampolgári esküt is a magyar alkotmányra, most, mikor fegyverüknek a pártütõ kormány

464

ellen való fordítására jött a parancs, úgy látszhatott, mintha ez a parancs az alkotmányra már
letett esküjükkel ellenkezett volna.
Pedig nem ellenkezett. Elõször is, ha két eskü egymással ellentétesnek látszik, akkor világos, hogy mindig az az eskü az irányadó, amelyet elõször tettünk le. Mert hiszen, ha a második eskü az elsõvel ellenkezik, akkor a második szükségképpen érvénytelen, mert arra
senki se tehet jogosan esküt, hogy már letett esküjét nem fogja megtartani. De egyébként is,mivel õk a második esküt a király parancsára tették le (s világos, hogy másképp nem is tehették volna le), kétségtelen, hogy elsõsorban ugyanettõl a királytól függött, hogy miként kellezt a második esküt értelmezniük.
Másodszor – s ez a fõ szempont! – az õ fegyverüknek a 48-as kormány ellen való fordítása nem jelentette még e második esküjük megszegését se. Hiszen éppen azért kellett fegyverüket a király parancsára a 48-as kormány ellen fordítaniuk, mert ez a kormány megszegte
ezt az alkotmányt. Csak azt tartotta meg belõle, ami a király ellen szólt, de hosszan bizonyítottuk már, hogy ami a király javára szólt benne, például azt, hogy a 48-as kormány is köteles
magyar csapatokat adni az uralkodóház idegenben levõ jogai és birtokai védelmére, megtagadták, sõt ezzel egyenesen kérkedtek s már akkor megtagadták, mikor a király még nem iskérte. Nemcsak Lombardiában tagadták meg a segélyt, melyre a királynak szüksége lett volna, hanem még a német birodalom ellenében is, amely még meg se alakult s ezért a királynak
még nem is volt szüksége rá.
István nádornak, utána pedig még Batthyány Lajosnak is felkínálta Kossuth a koronát,noha volt az országnak koronás királya, de ha nem lett volna, az alkotmány akkor is úgy rendelkezett, hogy a korona a gyermektelen király legidõsebb öccsét, ha az már nem él, annak
legidõsebb fiát illeti. A király tudta nélkül küldtek egyedüli követeket külföldi államokhoz,
noha ezt az új alkotmány is a király egyedüli jogának tartja. Királyi szentesítés nélkül nyomtattak bankókat, állítottak fel 200.000 fõnyi sereget stb.
Fegyverüknek a kormány és hívei ellen való fordítása tehát nemcsak elsõ, hanem második, a 48-as alkotmányra letett esküjükkel se ellenkezett. A 48-as kormány szegte meg ezt az
alkotmányt, nem pedig a király, s ezt nemcsak Széchenyi, Deák, Eszterházy, Eötvös, Mészáros, Klauzál, e kormány tagjai, hanem még a kormány azelõtt Kossuthtal egy követ fújó elnöke, Batthyány is elismerte.
Csak Kossuth (meg talán Szemere) állt forradalmi alapon, de az az egész kormány bûnevolt, hogy ezt tûrte. Nem a kormány parancsolt, hanem csak Kossuth, s a kormány ezt tûrte,ahelyett, hogy az ország színe elõtt megtagadta volna vele a közösséget s nyilvánosságra hozta volna az igazságot. Õk csak a minisztertanácsban hangoztatták ezt, de meggyõzõdésüket,Kossuthék elítélését, a nyilvánosság elõtt gondosan titkolták. Hagyták, hogy Kossuthék anyilvánosságot félrevezessék, s fedezték azt a rágalomhadjáratot, mintha a király lenne a hitszegõ, nem pedig Kossuth.
Ez mentsége a tiszteknek, mikor a királyi parancs ellenében továbbra is a kormány oldalán maradtak, mert a kormány kulisszatitkait õk nem tudhatták s ezért joggal gondolhatták,
hogy nemcsak Kossuth, hanem az egész kormány kívánja tõlük az ellenkezõt. A bûn alólazonban nem menti fel õket, mert ha valóban az egész kormány, nem pedig csak Kossuth és
hívei lettek volna hitszegõk és alkotmánysértõk, akkor se lett volna szabad senkinek se követnie a kormányt a hûtlenségben. Mentséget ekkor is csak legfeljebb együgyû közkatonáktól
lehetne elfogadni, de nem képzett, mûvelt tisztektõl, s akik ráadásul mint katonák, esküt istettek s ezt az esküt egyedüli haduruk, a király iránti engedelmességre tették.
Nem a 48-as alkotmányra letett eskü okozta, hogy ezek a tisztek nem engedelmeskedtek
királyuk parancsának, s így megszegték katonai esküjüket, mikor a királyi parancs ellenére ismegmaradtak a pártütõ és királyával már nyíltan szembekerült magyar kormány oldalán, hanem elõször is az, hogy a terrorral párosult propaganda eredményeként nem a kötelesség, hanem azok az eszmék voltak népszerûek, melyeket Kossuth hirdetett (és hallgatagon az egész465kormány helyeselt). Ez akkor nemcsak itthon volt így, hanem szerte egész Európában s így
még azokra a tisztekre is hatással volt, akik esetleg még magyarul se tudtak. Mint ahogyan
nem egy aradi vértanú nem is tudott.
Másodszor, mert 48-ban ahhoz, hogy valaki a királyi parancsnak engedelmeskedjék, még
ha egyébként tisztán látott is, nagy akaraterõ, igen nagy lelki erõfeszítés és áldozatvállalás
kellett. Szembe kellett szegülni a többség gondolkodásával; ott kellett hagyni a sereget és vele a biztos megélhetést, ott a megszokott környezetet és barátokat és az akkori zavaros viszonyok között külföldre, a bizonytalanságba utazni. Ott kellett volna hagyni a családot is, mert
az bajosan költözhetett volna a családfõvel együtt. Még a külföldi származású katonatisztre isnagy áldozat lett volna ez, kivált mikor már évtizedek óta Magyarországon szolgál s innen isházasodott, felesége, gyermekei, vagyona, háza, lakása, bútorai itt voltak. Mekkora áldozat
volt hát akkor ez magyar emberre!
De míg az elköltözés meg nem történt, elhatározásáért addig is ellenszenvet, bizalmatlanságot, lenézést (reakciós, áruló, pecsovics, maradi, papok szolgája stb.) kellett eltûrnie,
feltéve, hogy még élete is nem forgott veszélyben s azon a címen, hogy áruló, hogy megszegte az alkotmányra letett esküjét, meg nem lincselik vagy „törvényesen” ki nem végzik.
Aztán ha az ilyen tiszt ügye a legelõnyösebben is oldódott volna meg; ha sikerült is volna neki szerencsésen külföldre jutni s ott a felség valamely ott szolgáló ezredében szolgálatát
folytatnia, kétségtelen, hogy az semmiképpen se lett volna számára olyan elõnyös, mint a
honvédi szolgálat. Hiszen a volt császári tisztek a 48-as magyar kormánytól mind magasabb
rangot kaptak annál, mint amilyent a közös hadseregben viseltek, tehát a nagyobb ranggal nagyobb fizetést is. Aztán ha külföldre mennek, itt maradt családjuk sorsáért állandóan aggódniuk kellett volna, fizetésüket se tudták volna hozzájuk eljuttatni, õk maguk pedig úgyérezték volna magukat ott az idegenben családjuk nélkül, mint a kivert kutya.
Ezek után könnyû megérteni, hogy ekkora áldozatokra csak egészséges, fiatal, tettrekész, nehézségektõl meg nem riadó, mindenre elszánt, önálló gondolkodású, erõs akaratú,
vagyis igazi született hõs férfi lett volna képes. Ellenben ahhoz, hogy továbbra is a honvédségben maradjon, azaz hogy esküszegõ legyen, nem kellett más, mint csak az, hogy semmit
se tegyen, azaz folytassa azt, amibe akarata ellenére belecsöppent. Így aztán még az is, akimást tervezett, többnyire csak a régiben maradt, mert terve kivitelét húzta-halasztotta.
Így aztán érthetõ, hogy a legtöbbjük maradt. Nem véletlen, hogy a 48 mellé álló rangosabb volt császári tisztek között oly gyakori a bánsági és a bácskai, sõt az aradi vértanúknak
ezek egyenesen a felét teszik ki (s nagyrészt éppen ez az oka, hogy olyan nagy arányban nem
magyarok). Ide való volt Kiss Ernõ, Schweidel, Lázár, Damjanich, Knézich és – legalábbis afelesége révén – még Leiningen is. De 48-ban itt állomásozott Vécsey is és ide való volt Mészáros hadügy-, Vukovics igazságügy-miniszter és Klapka is.
Ha most mindezekhez hozzávesszük, hogy ezeknek a tiszteknek a jövõjükre is kellett
gondolniuk, már csak a családjuk miatt is, a megtévesztõ propaganda hatása alatt, hogy vége
van már a régi világnak és semmi sem tartóztathatja fel már az újat, annak, aki továbbra is kitartott a császár és királya és a vele összekötött régi világ mellett, joggal kellett félnie, hogy
lemarad az idõ haladó szekerérõl, s mint a nép és a haladás ellensége, nemcsak a becsületét,
hanem megélhetését is végleg elveszti.
Mindezekhez járult még az érdek, a haszon, a csábító ajánlatok. Minden volt császári
tiszt rögtön legalább egy ranggal nagyobbat kapott a honvédségben (Görgey fõhadnagy
azonnal százados, de hetek múlva már õrnagy, hónapok múlva tábornok; a volt hadnagy Lázár csakhamar százados, majd ezredes; a százados Nagy-Sándor rögtön õrnagy, a végén pedig mindnyájan tábornokok lettek, pedig csak egy évi szolgálat állt mögöttük. Bizony, hamegmaradtak volna királyuk oldalán s a régi seregben, még öregkorukra is csak némelyikükbõl lett volna õrnagy vagy talán ezredes (láttuk, hogy képességeik címén nem is érdemeltek
volna többet).

466

Jól látható tehát, hogy 48-ban a haszon nem a „hazaárulással” járt. A hiúság, az önérdek,
a karriercsinálás vágya csak a „hazafias” oldalra vihette a tiszti embert. Teljes joggal gondolhatunk tehát arra, hogy talán csak azért, vagy legalábbis elsõsorban azért nevezték s tekintették cselekedetüket „hazafiasnak”, hogy leplezzék a dolog prózai oldalát s lelkiismeretük
szavát könnyebben elaltassák. Ez a lelkiismeret, mint látni fogjuk, az aradi vértanúkban életük utolsó óráiban fel is ébredt.
Nem hiába mondta tehát a köztük legkurucabb, leglelkesebb és Kossuthhoz még legjobban húzó Damjanich is, hogy „bennünket csak a véletlen” tett 48-asokká; mi csak úgy belecsöppentünk a dologba; mi csak azért jutottunk abba a nagy bajba, melyben most vagyunk,
mert a véletlen olyan helyzetbe juttatott bennünket, hogy szinte lehetetlen volt részünkre más
választás. Legalábbis olyan nagy erõfeszítésbe, olyan nagy áldozatokba került volna eskünk
megtartása, hogy bûnünket még akkor is nehéz lett volna elkerülnünk, ha biztosan tudtuk
volna, hogy ilyen rossz lesz a vége.
Pedig hát akkor még mindenki az ellenkezõt gondolta, mert azt hitte, hogy a „népek akarata” minden akadályt elseper. Ki gondolta akkor, hogy ez a „népek akarata” csak néhány
nagyszájú izgató akarata volt, mely hangulatot tudott ugyan maga mellett csinálni, de ez csak
a felszín halvány felfodrozódása volt, de a népakarat mélyébe nem hatolt. A népnek valójában nem kellett az új, az meg volt elégedve (meg is lehetett) a régivel, annyira azonban semmiképpen sem sikerült vele megutáltatni a régit, hogy megváltoztatásáért áldozatokat isvállalt volna. Az újat csak az izgatók akarták, azok nyertek is vele, de nem a nép.
Derék, vallásos ember létére is hiába magyarázta tehát Knézich 48-hoz való csatlakozását azzal, hogy „mindennél inkább szeretem az igazságot és mert önérzetes és erkölcsös
ember vagyok, halálomig tartandom meg azt az esküt, melyet uram-királyom a magyar alkotmányára tenni parancsolt”.
Ha ugyanis ura-királya, akire oly önérzetesen és a hûség látszatával hivatkozott, meghallotta volna ezt a „becsületes” beszédet, joggal válaszolhatta volta rá: Igen, megparancsolom,
hogy esküt tégy, de a magyarok alkotmányára, nem pedig azokra, akik ezt az alkotmányt tõlem kicsikarták ugyan, azt a részét azonban, mely az én jogaimat s vele a törvényes rendet
biztosítja, csak addig tartották meg, míg megszegésükre magukban erõt nem éreztek.
Te azonban akkor is kitartottál ezek mellett az emberek mellett, mikor õk már régen
fittyet hánytak erre az alkotmányra. Megcsaltad magadat, mikor azt hitted, hogy még mindig
az alkotmány, nem pedig az alkotmánnyal hírverést csináló, de azt egyáltalán meg nem tartó
forradalmárok mellett vagy. Még azt se mondhatod, hogy mindezt nem tudtad, tehát tévedtél,
mert mikor ez bekövetkezett, én ezt kiáltványban adtam tudtára mindenkinek, de köztük természetesen legelsõ sorban a katonatiszteknek. De te akkor is nem nekem hittél, hanem nekik;
nem nekem engedelmeskedtél, hanem azoknak.
Még csak azt se mondhatod, hogy érdek nélkül cselekedtél, mert ne feledd, hogy te az én
seregemben csak százados voltál, a lázadóknál pedig tábornok lettél. Ez volt a Júdás-díj. Vajon mered-e mondani, hogy ha megmaradtál volna az én hûségemre letett esküd mellett s
megmaradtál volna az én seregemben, akkor is vitted és vihetted volna ennyire? Hiszen még
48-as dicsõítõid is megállapítják, hogy hadvezéri tehetséged nem volt s még Görgey is elmozdított a hadtestparancsnokságtól sikertelenségedért.
De mivel ismerlek és tudom, hogy becsületes és önzetlen ember voltál és vagy, rólad
mégis elismerem, hogy éppen te nem a rangért és az érvényesülésért tetted, amit tettél, hanem inkább kényelemszeretetbõl, a családodhoz való ragaszkodásból, megriadva azoktól anagy áldozatoktól, melyekkel helyzetedben az engedelmesség és a katonai esküd megtartása
járt volna. Ez tragédia részedre, de nem mentség számodra, mert te nem arra tettél esküt,
hogy kitartasz mellettem, de csak akkor, ha ez különlegesen nagy áldozatokkal nem jár, hanem arra, hogy mindenképpen, azaz életre-halálra. Katonától egyébként is ezt szokás kívánni. Bûnhõdésed tehát nagyon is igazságos.

467

A hõsiességnek ezt a hiányát megbocsátottam a közlegényeknek és az altiszteknek, sõt
még a tiszteknek is, legalábbis olyan mértékben, hogy halállal nem büntettem érte õket, pedig a törvény ezt kívánná, de neked nem, mert te hadtestparancsnok voltál. Még csak azt se
mondhatod tehát, hogy szigorú voltam. Pedig még ezt se én csináltam, hanem az a külföldi
származású és protestáns emberem, aki titeket levert és aki azért tartott benneteket még nálamnál is bûnösebbeknek és ítélt meg benneteket nálamnál is szigorúbban, mert õ harcolt
ellenetek, õ vert le benneteket, s így õ kockáztatta életét miattatok s így nálam jobban tudatában lehetett annak, hogy ti a lázadásotokkal mekkorát vétkeztetek.
Vannak helyzetek, melyek egyenesen rákényszerítik az embert, hogy hõs legyen és kötelessége teljesítésében emberfelettit teljesítsen. Te – sajnos – ilyen helyzetbe kerültél s könnyûnek
találtattál. Lehet, hogy talán nem is könnyûnek, csak nem olyan súlyosnak, mint a helyzet
megkövetelte volna. Nem vagy alja, se gonosztevõ, s ezért tiszti rangodtól nem is fosztattalakmeg, de bûnös vagy. Tragikus hõs, akit méltán ér a büntetés, mert hibázott, de akit bûnhõdésében is sajnálunk, részvéttel vagyunk iránta, sõt akit megbecsülünk.
Nem is ért volna téged az igazságosság sújtó keze, hanem a megbocsátó irgalomé, de –éppen ez a te tragédiád – a bûnt büntetni kell s a bûn legyõzésének elsõ pillanataiban az igazságszolgáltatás kötelességét érzi mindenki. Az irgalom csak utána szokott jelentkezni. Téged
az igazságszolgáltatás elsõ hulláma ragadott el. Mire a második jött, a kegyelemé, arra te már
nem éltél. Azért kegyelemben csak mások, többnyire nálad méltatlanabbak részesülhettek.
Az is külön tragédiád volt, hogy titeket éppen Haynau vert le, aki nem volt se katolikus,
se osztrák, s ezért – de õ is csak az elsõ felvonásban – túlságosan is az igazságosság embere
volt a megbocsátással szemben. Én magam akkor se lettem volna nemcsak igazságos, hanem
méltányos is, s különösen neked már akkor is megkegyelmeztem volna. Hangsúlyoznom kellazonban, hogy Haynau se a düh és a bosszú embere volt (mert ha az lett volna, akkor megfogtam volna a kezét), hanem csak az igazságszolgáltatásé.
De éppen ilyen könnyû a hasonlóan becsületes és végtelenül jólelkû Schweidel érvelését
is megcáfolni.
„Én egyébiránt, édes tisztelendõ úr, mind Isten, mind ember elõtt mondhatom, hogy ártatlanul halok meg. Én a bécsi fõhaditanács sürgetõ parancsából jöttem ide zászlóaljammal
Olaszországból, hol Radeczky alatt szolgáltam. Õk parancsolták, hogy jöjjek Budára, hogy
esküdjem hûséget a magyar kormánynak s a nádor vezérlete alatt induljak Jellasics ellen.”(Látjuk tehát, hogy az udvar eleinte, míg Kossuthék ki nem mutatták a foguk fehérjét, még az
olasz harctérrõl, Radeczky seregébõl is vont el csapatokat Magyarország területi épsége védelmére nemzetiségeinkkel szemben.)„Bejöttem Pestre s letettem az esküt katonáimmal együtt s ezzel a nádor vezérlete alatt
megindultunk Jellasics ellen. Azonban a nádor akkor éjszaka eltûnt, én pedig ott maradtam s
aztán, mint igaz magyar ember s hû hazafi, harcoltam az ügy mellett eskümhöz és nemzetemhez hû maradva. S íme, engedelmességemnek most ez a jutalma!”
Igen gyönge logika, mert ha a királyi család egy tagja (a nádor) rosszul tett, abból még
igazán nem következik, hogy minden katonatisztnek is vele együtt rosszul kell, vagy akár
csak rosszul szabad tennie. István nádort pedig a királyi családban mindenki tékozló fiúnak
tartotta.
De még logikátlanabb Schweidel abban, ami ezután következik.
Maga mondja, hogy mikor Jellasics ellen harcolni kellett volna, a nádor egyszerre „eltûnt” a seregbõl. Tehát még a tékozló fiú is megsokallotta már a sok bûnt s még õ is jó útratért. Miért maradt tehát Schweidel mégis továbbra is a forradalmi seregnél? Miért nem „tûntel” onnan õ is? Miért harcolt õ utána még egy évig Jellasics és a magyar király más tábornokai ellen? Miért nem hallgatott királyára akkor, mikor az külön manifesztumban szólított fel
mindenkit, hogy hagyja el a lázadók seregét, mert azok most már nem annak az alkotmánynak a védõi, melyre megesküdtek, hanem lázadók, mégpedig nemcsak a király, hanem az al-468

kotmány ellen is? Miért hitt inkább nekik, mint királyának? Miért hitte el, hogy a király a hitszegõ, nem pedig a forradalmárok?
Ahogyan a nádor eltûnt a táborból, épp úgy kellett volna onnan eltûnnie Schweidelnek is„egy éjszaka”.
Miért nem szól egy szót se Schweidel arról, hogy nemcsak a nádor tûnt el „egy éjszaka”,
hanem utána hamarosan egy királyi manifesztum is megjelent, mely mindenkinek megparancsolta, hogy szintén „eltûnjön”. Miért nem tûnt el tehát Schweidel is onnan, ahonnan el kellett volna tûnnie? Miért nem engedelmeskedett ennek a királyi parancsnak is, mint ahogyan
engedelmeskedett annak a királyi parancsnak, mely õt Olaszországból hozzánk szólította?
De sok tekintetben még a tény is téves, amit Schweidel állít. Nem igaz, hogy Radeczky
vagy a király parancsolta meg neki, hogy „a nádor vezénylete alatt” induljon Jellasics ellen.
Akik ugyanis 48-as érzelmûek voltak, azokban már kezdetben se bízhatott az udvar, mert
már akkor is nagyon jól tudta, mi lakik bennük. Ezért bár küldött csapatokat a fellázadt rácok
leverésére, hogy még a rosszakarat se mondhassa, hogy õ volt az, aki megszegte kötelességétés hogy Kossuthék bizalmatlanságát legyõzze és bebizonyítsa nekik, hogy nem õ lesz az, akitörvénytelen útra lép vagy kötelessége teljesítését elmulassza: de annyira azért nem ment,
hogy István nádort, aki akkor még Kossuthék barátja volt, állítsa csapatai élére.
Ezt a nádortól egyedül csak Kossuthék kívánták, de Batthyány már nem, sõt még maga Kossuth se, hanem csak Madarász, s ez csak egy cinikus trükk akart lenni részükrõl. Így akarták félrevezetni és megnyerni részükre a volt császári tiszteket, akikre olyan nagy szükségük volt. Így
akarták leszerelni a nemzetiségek egy részét is, s így egy fõherceg vezetése alatt álló magyar sereget törvényesnek gondoltak volna s így nem lettek volna hajlandók ellene harcolni.
A ház persze elfogadta Madarászék indítványát, bármit gondolt is róla magában, mert ki
mert volna akkor a mámorig szított, de természetesen szigorúan Madarászék szerint értelmezett hazafisággal szembeszállni? Láttuk azonban, hogy a ház határozatát már egy csupa Madarász-féle emberbõl álló küldöttség, egy vörös tollas és fövegét még a nádor elõtt is fejéntartó jakobinus társaság közölte a nádorral. (Petõfi azonban a királyi ház tagjai iránti megvetésbõl még e küldöttséget is megalkuvónak tartotta s ezért nem vett részt benne.)
Ez a küldöttség szólította fel a táborba indulásra István nádort. A nádor pedig elfogadta
ugyan a felszólítást (merte volna csak el nem fogadni!), de tisztában lévén a helyzettel (csakszegény Schweidel nem volt tisztában), õ is hasonló hazafias szólamokat pufogtatott nekik(ha mindenki elhagyja is az édes hazát, õ soha, de soha stb.), de egész ideges viselkedése(lásd a küldöttségben szintén részt vevõ Pálffy feljegyzéseit) mutatta, mennyire kellemetlen
volt neki a dolog, sõt már elõtte is nyíltan szemükre hányta a 48-asoknak, hogy miért mindig
vele akarják kikapartatni a gesztenyét a tûzbõl. (Károlyi Árpád: Batthyány Lajos fõbenjárópöre) Ennek a határozatnak és küldöttségnek eredményeként ment aztán másnap néhány emberével István nádor a honvédtáborba, melyet aztán császári nagybátyja parancsára rögtön
utána el is hagyott, hogy büntetésül örök számkivetésbe menjen.
A mi jó Schweidelünk pedig úgy adja elõ a dolgot, mintha a nádort a király vagy
Radeczky tette volna a Jellasics elleni magyar sereg élére, s mintha a sereget s benne õt is valóban a nádor vezette volna Jellasics ellen, nem pedig csak utólag ment volna oda a fõherceg
nádor egy fél napra, s akkor is csak Madarászék cinikus trükkje és terrorja következtében.
Schweidel egyéb érveit már Knézichcsel kapcsolatban megcáfoltuk, mert amit neki válaszoltunk, az Schweidelnek is szól.
***
Akik nem fiatalok már, nagyon jól tudják, hogy Ferenc József életében általánosan elterjedt nálunk az a néphit, hogy Damjanich özvegye, mikor férjét kivégezték, átkot mondott
Ferenc Józsefre és egész családjára. Hogy bûnére ne legyen addig bocsánat, míg az õ családjából is tizenhárman erõszakos halált nem halnak. Mikor Miksa császárt, Ferenc József test-

469

véröccsét a forradalmárok kivégezték Mexikóban: ez csak az elsõ. Mikor Albrecht fõherceg
leánya menyasszony korában halálra égett, akkor Damjanich bosszúálló, kegyetlen özvegyeállítólag ezt mondta: ez a második.
Mikor Erzsébet királyné testvére égett halálra a színházban Párizsban: ez a harmadik.
Mikor Rudolf trónörökös lett öngyilkos: ez a negyedik. Mikor Erzsébet királynét gyilkolták
meg: ez az ötödik. Mikor Orth János tûnt el a tengeren: ez a hatodik. Mikor Ferenc Ferdinándot és feleségét gyilkolták meg: ez a hetedik és a nyolcadik, mondta a kegyetlen asszony.
Illetve ezt már nem is õ mondta, mert õ ekkor már nem élt, hanem a kegyetlen magyar közvélemény és így tovább. Már egész a tizenháromig a magyar közvélemény se tudott eljutni
még akkor se, ha Ferenc Ferdinándét kettõsen számította. A folytatás pedig Ferenc Józsefet
már nem érintette, mert Isten megmentette attól, hogy ellenségei tovább kegyetlenkedhessenek vele s kiszólította az élõk világából. De hát a gyûlölet elõtt ez nem számít.
Mindez természetesen csak suttogás volt. Kinyomtatva sehol se találjuk, pedig kinyomtattak már Ferenc József életében ennél sokkal sértõbbeket s Habsburg-ellenesebbeket is.
Alattuk annyira nagy és igazi volt a sajtószabadság, melyet nem õk hirdettek és nem õk vívtak ki ugyan, de mikor már alattvalóik terrorjára elfogadták, õk százszor jobban megtartották,
mint azok a forradalmárok (például a kommunizmus, melynek uralomra jutása elõtt a sajtószabadság egyik legfõbb programpontja volt), akiknél jobban senki se nyomta el, mikor hatalomra kerültek, mégpedig nemcsak Oroszországban, hanem kivétel nélkül minden államban,
melyben õk parancsoltak.
Damjanich özvegyének átkát nyomtatott könyvben még Ferenc József halála után is aligtaláljuk meg, mert minden tollforgató embernek volt annyi esze, hogy csak mendemondának,nem pedig komoly, történelembe kívánkozó dolognak ítélte. A külföldi irodalomban már inkább megtaláljuk. Minél messzebb van ugyanis valaki az állítólagos esemény színhelytõl, annál könnyebben hihet el valótlant.
Ha Damjanichné átka valóban megtörtént volna, nem sok becsületet hozna a vértanú özvegyére, mert vérlázítóan kegyetlen s ráadásul igazságtalan lett volna.
Az aradi vértanúk és társaik kivégzése ugyanis elõször is nem a Habsburgok, hanem
Haynau bûne volt. Rámutattunk arra is, hogy a Habsburgok számára az adott helyzetben még
megakadályozása is szinte lehetetlen volt.
De Haynaunak se volt bûne, mert törvényes és igazságos volt. Láttuk, hogy Haynautéletrajzírója, aki személyes jóbarátja volt s így hõsét jól ismerte, nemcsak rendkívül becsületes, hanem igen jó embernek is mondja. Hogy a magyar irodalom ezeket a kivégzéseket egyhangúan igazságtalanoknak tartja, nem sokat számít, mert szeretném én látni azt az írót, ki
azt merte volna írni, hogy igazságos volt! Még nekem is jaj lesz érte még most is.
Bizonyítani ezek az írók nem is igen próbálják az igazságtalanságot, s ha igen, láttuk,
milyen kezdetlegesen. Mikor a mi komolyabb íróink megemlítik, hogy mint volt csász. kir.
tiszteket, katonai esküjük megszegése miatt ítélték õket halálra, akkor mindig csak magát atényt közlik, de megjegyzést nem fûznek hozzá. Tehát egy szóval se merik mondani, hogy
nem volt helyes az érvelés.
Nem annak világos jele-e ez, hogy az eljárás törvényességét cáfolni nem tudják, mert
nem is lehet. De még ha meg is engedjük, hogy az 1849-es kivégzések igazságtalanok voltak
és politikai bosszú eredményezte õket, akkor is kétségtelen, hogy Ferenc József, azaz maga a
Habsburg-ház, nem volt bûnös benne. (Ferenc József anyja, Zsófia, még kevésbé.) Ezt Károlyi Árpád, noha kálvinista és a Habsburgok bukása után ír, hosszasan hangsúlyozza, s miközben a felnõtt Ferenc Józsefet égig magasztalja és a legnagyobb tisztelet hangján szól róla,egészen kétségtelenül megállapítja azt is, hogy a magyar nemzet 1849-es vértanúinak haláláért a fiatal Ferenc Józsefet se lehet semmiképpen se felelõssé tenni még akkor se, ha elismerjük, hogy egy 18 éves fiatalember már nem gyerek s így tetteiért felelõs. Steier, a zsidó
forradalmár lélek, minden Habsburg-, sõt monarchia-ellenessége ellenére Ferenc József bûn-470

telenségét szintén megállapítja, bár ugyancsak nem könnyen és nem szívesen teszi meg az
igazságnak ezt az engedményt.
Ha tehát csakugyan elhangzott volna Damjanich özvegye részérõl ez az átok, meg kellene állapítanunk, hogy vérlázítóan igazságtalan lett volna, tehát nem Ferenc Józsefre volnaszégyen, hanem Damjanich özvegyére. De Damjanich utolsó imája világosan bizonyítja,hogy ilyenfajta átok Damjanich lelkületével is mereven ellenkezett volna. A nagy hõs élete
utolsó óráiban nem erre tanította feleségét.
Damjanich imájában szó sincs bosszúról, de még csak igazságtalanságról sem, de az uralkodó iránti hódolatról, engedelmességrõl és keresztény bûnbánatról igen. Damjanich érteimádkozó özvegyet akart, nem pedig vérbeforgó szemekkel átkot rikácsolót, azaz boszorkányt. De Damjanich özvegye egyébként is finom, elõkelõ, gazdag úri hölgy volt, nem pedig
hisztérikus, átkokat üvöltõ boszorka. Ebbõl is láthatjuk, mennyivel nagyobb lélek volt a botlásaiért halállal bûnhõdõ tragikus magyar hõs, mint azok a „hazafias” magyarok, akik halálából propagandát csinálnak az uralkodóház ellen.
Hogy mennyire mese mindez, nem pedig történelmi valóság, onnan is láthatjuk, hogy
van olyan forrásunk is, mely nem Damjanich, hanem Batthyány Lajos özvegyében fedezi fel
ezt az átkot szóró boszorkányt. De hogy ez az újabb meseváltozat is mennyire messze áll atörténelmi valóságtól, azt bizonyítja Károlyi Árpád. Õ Batthyány vértanúságának minden
ága-bogát kikutatta róla írt kimerítõ mûvében, személyesen érintkezett Batthyány fiával,Elemérrel, aki pedig valóban ilyen boszorkánytípus volt férfiben, mert vallástalan volt ésugyancsak tudott gyûlölni és gyûlölete tárgya elsõsorban a Habsburgok voltak; rendelkezésére
álltak Batthyányné feljegyzései és bizalmas naplója is, mégse tesz mûvében a leghalványabb
célzást se az özvegy effajta átkára. Pedig nyugodtan megtehette volna, mert említettem, hogy
mikor mûvét megírta, sõt mikor a hozzá szükséges adatokat gyûjtötte, a Habsburgok már rég
nem voltak, hatalmuk akkor már régen elenyészett.
Károlyi Árpád még azt is méltóságán alulinak s komoly tudományos mûbe nem illõnek
tartotta, hogy a dolgot, akár csak mint pletykát is megemlítse. A pletykáknak ugyanis semmi
közük sincs a történelemhez. De egyébként is az, hogy még maga a pletykázó közvélemény
se tudta, kinek a szájába adta az átkot, Damjanich vagy Batthyány özvegyéébe-e, világosan
mutatja, hogy ezt az állítólagos átkot csak a Habsburgok ellen uszított alantas közvéleménytalálta ki, nem pedig e vértanúk gyászoló özvegyeinek szívébõl és ajkán hangzott el.
Még nevetségesebb, hogy az angol Francis Gribble „Ferenc József, egy császári ház tragédiája” címû, természetesen németre is lefordított s egyik kiadást a másik után érõ mûvemár egy harmadik asszonynak, a szerinte szintén kivégzett gróf Károlyi özvegyének tulajdonítja ezt az átkot, melyet õ – ki tõlünk ezer kilométerekre élt – már olyan kétségtelen történeti
ténynek és Ferenc József és a császári ház történetében olyan fontosnak tart, hogy ez az átokvörös fonalként húzódik végig egész mûvén és a szerzõ újra meg újra visszatér rá, mert mindent vele magyaráz.
Angliában és Németországban persze nem tudják, hogy semmiféle gróf Károlyit ki sevégeztek 1849-ben (vagy bármikor), tehát így neki vértanú özvegye se lehetett s így emiattátkot se mondhatott, még ha egyébként nem büszke, méltóságos és mûvelt grófné, hanem
tényleg boszorkány lett volna. Mert a jó angolok – úgy látszik – ilyeneknek gondolták a „hazafias” magyar grófnõket.
De ez a tragikus császári ház se csinált 400 éves magyar történelmi szereplése során
olyasmit, amiért átok járt volna, de ugyancsak bõven olyat, amiért a magyarság örök hálájátérdemelte ki (a magyarság újra katolikussá tétele, a török alóli felszabadítás, Magyarország
területi épségének visszaszerzése s végig megõrzése, a magyar nép uralmának fenntartása anemzetiségek felett, a németesítéstõl való tökéletes tartózkodás stb.). A Habsburgok 400 évesuralma nálunk legfeljebb csak túlfûtött, fanatikus protestáns vagy forradalmi agyakban lehet„átkos”.

471

A Habsburgokat az a sok megpróbáltatás, melyet történelmük folyamán látunk, éppen ellenkezõleg, azért érte, mert mindig túlságosan is az igazság útján jártak, mindig az engedékenység és a béke emberei voltak s mindig túl hamar és az okosságnak nem megfelelõ
mértékben bocsátottak meg lázadó, velük ellenségesen viselkedõ alattvalóiknak. Még olyanoknak is, akik a bûnbánattól, tehát a bocsánat megérdemlésétõl olyan messze voltak, mint
Makó Jeruzsálemtõl.

472

Az aradi vértanúk pere
Említettük már, hogy Bartha Albert, az 1918-as forradalmi kormány hadügyminisztere
adta ki az aradi vértanúk perének okmányait a Habsburgok bukásával hozzáférhetõvé vált bécsi titkos levéltárból.
Mûve elõszavában – érthetetlen módon – azt mondja, hogy „az összeomlás megszüntettea közös állapotokat és azt, amiért állojalitásból e nemzeti hõsök ügyével foglalkozni nem voltszabad.”Nem értem ezt a kijelentést, hiszen mi „a közös állapotok idején” úgyszólván mást se tettünk, mint csak e „nemzeti hõsök” ügyével foglalkoztunk. Többet foglalkozni vele már egyenesen képtelenség lett volna. Hiszen Varga Ottó „Aradi vértanúk albuma”, sõt Kacziány
Gézának már egyenesen eszelõsen Habsburg-ellenes Vértanúk albuma mind „a közös állapotok idején”, Ferenc József uralma alatt jelent meg s izgatott a Habsburgok és Ferenc József
ellen. Akkor ugyanis ennyire valóságos volt a sajtószabadság.
Én e „közös állapotok idején” jártam iskolába, mégpedig szerzetes iskolába, de március
tizenötödikén nálunk is mindig volt hazafias ünnepély és e napon mindig mindnyájan hazafias kokárdával jártunk, október 6-án pedig szintén mindig gyászünnepélyt tartottunk, gyászmisére mentünk, melyen azok a még élõ 48-as honvédek is mindig megjelentek, akik ekkor
már mind kitüntetõ nyugdíjat kaptak az államtól (az én nagyapán, Szabó János is), hazafias
verseket szavaltunk, énekeltünk, tanári beszéd is volt, meg ifjúsági is, s akár az egyik, akár amásik szónoklat bajosan állhatott a Habsburgok dicséretébõl, még kevésbé a vértanúk bûnösségének megállapításából, hiszen az ünnepgyalázás lett volna.
Négyéves elemi iskolai idõm alatt négyszer, nyolcéves gimnazistáskodásom alatt nyolcszor vonultam a gyászmisére és az iskolai gyászünnepélyre október 6-án, harmincéves
hitoktatóskodásom alatt (már a Horthy-korban) harmincszor vonultam október 6-án a gyászmisére tanítványaimmal és hallgattam az iskolai ünnepélyek alatt a hazafias szólamokat és
haláluk miatt az osztrák, sõt kimondottan a uralkodóház gyalázását, mert világos, hogy e nélkül nem is lehetett ezeket a vértanúkat méltatni. Ha ugyanis bûnösök voltak, akkor nem isvoltak vértanúk (ezt mondani azonban egyenesen a meglincselést jelentette volna s még nagyobb képtelenség lett volna ezt éppen valamelyik október 6-i ünnepélyen mondani), ha
pedig vértanúk voltak, akkor a Habsburgok vérszopó és kegyetlen zsarnokok, akik megérdemelték a „lánglelkû” ostorozást. A kommunizmust megelõzõ legutolsó évben az egyik fiatal
protestáns tanár egész „ünnepi” beszéde már egyenesen szitkozódó Habsburg-ellenes lázítás
volt. (Hamarosan ki is sült róla, hogy maga is titkos kommunista volt, de annyira lelkibeteg,
hogy eszméi diadalra jutása után hamarosan öngyilkos is lett.)
Ma azonban már, hogy „a magunk urai” vagyunk, nem is foglalkozunk már az aradi vértanúkkal annyit, mint a Habsburgok idejében, mikor állítólag még tilos volt. Én már kisdiák
koromban, tehát még Ferenc József uralma alatt megtanultam mind a tizenhárom aradi vértanú nevét, pedig hát magyar embernek nem is olyan könnyû e neveket megjegyezni, sõt még
kimondani se. Már „a közös állapotok” alatt szobraik is voltak, az én megyém székhelyén
például Csányi Lászlónak, mert hiszen az volt a fõ büszkeségünk, hogy Zala megye szülötte
volt. A Vértanúk albumában, mely ekkor jelent meg, százszor lázítóbb dolgok vannak leírva
százszor lázítóbb hangon, mint Bartha Albert könyvében, mikor már szabad lett volna lázítani. Esztergomban – éppen Esztergomban! – mind a tizenhárom aradi vértanúnak külön-külön
utcája volt s természetesen van is, mert ez a kommunista lelkületnek és propagandának is nagyon megfelel.
Bartha Albert azt mondja, hogy azokat az okmányokat, melyeket õ közöl, „eddig a csász.
és kir. hadilevéltár titkosan kezelte, senkinek azokba betekintést nem engedett”. Igazán kár
volt, mert ha ezeket az okmányokat már régebben ismertük volna, már sokkal hamarabb le473

lehetett volna törni a valósággal ellenkezõ hazafias szólamokkal operáló Habsburg-gyûlölõk
szarvát.
A mi kurucaink körében divat azt gondolni, hogy Bécs mindig féltve õrizte és a mi szemeink elõl mindig gondosan elrejtette ellenünk elkövetett sötét bûneinek borzalmas titkait.
Bartha Albert buzdít tehát bennünket, hogy most, mikor végre hozzájuk juthatunk, „olvassukõket azzal a megilletõdéssel és rajongó tisztelettel, mint amit megérdemelnek azok, akik ehaza ügyéért életüket és vérüket áldozták”.
Láttuk már, hogy saját vallomásuk szerint éppen nem a haza ügye volt az, aminek õk áldozatul estek, hanem a politikai tájékozatlanság, a forradalmi korszellem és Kossuthék propagandája, melynek ellenállni se elég erõs akaratuk, se az önálló gondolkodáshoz szükséges
megfelelõ intelligenciájuk nem volt. Pedig alapjában véve derék, becsületes emberek voltak,
sokkal derekasabbak, mint azok, akik propagandájának áldozatul estek s akiknek az eszük
több volt, mint nekik, csak a becsületességük volt kevesebb.
Feltûnik a perben, hogy arra a kérdésre, volt-e már büntetve, mindegyikük azt válaszolta,
hogy soha nem állt még haditörvényszék elõtt. Annyira nem, hogy még csak azt se igen tudták, hogy mi az. Látszik ez például még abból is, hogy még amiatt is panaszkodnak, még azt
is sértésnek veszik, hogy „közlegények és altisztek elõtt hallgatják ki õket”. (Bartha, 168. o.)Ez a kifogásuk nemcsak hiúságukat és nem éppen demokratikus érzületüket bizonyítja,hanem egyúttal azt is, mennyire sejtelmük sem volt arról, hogy a hadbíróság szabályai írják
elõ, hogy a bírák közt altisztek, sõt közlegények is legyenek (a „vaskalapos” közös hadsereg
ennyivel demokratikusabb volt, mint õk). Õk tehát nem is sejtették, hogy nemcsak õket hallgatták ki és vádolták altisztek és közlegények elõtt, hanem mindenkit, aki hadbíróság elé került. Szegény jó Schweidel azt gondolta, hogy mindez egyedül csak az õ bosszantásukra és
megalázásukra történik! Igazán jól láthatja belõle mindenki, hogy egész addig még sose volt
semmi fegyelmi ügye, pedig hát élete nagyobb részét ugyanebben a közös hadseregben töltötte el.
Ez magában véve nem jelentene még semmi különöset, hiszen azt hiszem, hogy a katonatisztek legalább 90 vagy talán még több százaléka sem akkor, sem ma nem állt még soha
haditörvényszék elõtt, de azt azért mégis bizonyítja, hogy az aradi vértanúk a közös hadseregnek nem az aljából kerültek ki.
Más, 48-as szempontból örvendeteset aztán nem is igen találunk ezekben a Habsburgok
bukása után végül nyilvánosságra került s állítólag a mi nyilvánosságunktól annyira féltett„titkos” iratokban. De – mint a már eddig közölt bõ szemelvényekbõl is láthattuk – annál
több 48-as szempontból kellemetlent, sõt kompromittálót tartalmaznak. A Habsburg-ellenességet a hazafisággal azonosító minden magyar láthatja belõlük, hogy még saját titkos levéltáraikban is nem Bécs az, melynek titkolni vagy rejtegetni valója volt. A mi részünkre
egyébként ez nem is újság, hanem mindabból, amit eddig láttunk, magától értetõdõ. Az igazság nyilvánosságra jutása mind az Egyház, mind az õt szolgáló Habsburgokra csakis örvendetes és elõnyös lehet. (Az volt már a Wesselényi-összeesküvõk és Martinovics perében is.)Bartha Albert egész világosan elárulja, hogy ezek a „titkos” akták az õ helytelenül értelmezett hazafiságára is igen kiábrándítólag hatottak. Közlésükkor attól fél, hogy a „hazafias”
magyar olvasó egyenesen megbotránkozik rajtuk. Hogy ezt megelõzze, ezt írja:„E törvényszéki aktákban nem szabad szenzációt keresni (pedig ha a Habsburgok annyira
titkolták s olyan gondosan rejtegették õket, csakis szenzációt tartalmazhatnak), nem szabad a
vértanúkat hetvenkedõ, cinikus bûnösökként elképzelni, akik reklám vagy demagógiából komolytalanul viselkednének a hadbíróság elõtt.”Természetesen, feleljük. De viszont a nagy 48-as hazafias propaganda és reklám alapján
méltán elvárhatnánk, hogy 48 dicsõ vértanúi önérzetesek, vagy ha azok nem is, legalább 48asok legyenek. Ezekbõl a Habsburgok bukása után nyilvánosságra hozott „titkos” s tõlük eddig állítólag gondosan rejtegetett aktákból azonban az sül ki, hogy az aradi vértanúk közül

474egy se volt öntudatos hazafi és a haditörvényszék elõtt már egyikük se azonosította magát 48„szent” ügyével.
Védik magukat, de azt egyikük se mondja, hogy büszke arra, amit tett (pedig velük ellentétben hány kommunista mondta már ezt a bíróság elõtt!), sõt még csak azt se, hogy nem
bánja, amit tett és hogy másodszor is ugyanígy cselekednék. Azt se mondják, hogy õk hazájuk szabadságáért halnak meg. Még akkor is, mikor már jól tudják, hogy számukra nincs már
szabadulás a haláltól s így az egyedül logikus és méltóságos vég ez az önérzetes halál volna,
csak elvétve viselkedik így némelyikük. A tárgyaláson azonban, mikor még megmenekvésrõl
is lehetett szó, egytõl egyig elismeri valamennyi, hogy tévedett, hogy még egyszer nem csinálnáígy és hogy nem a hazaszeretet, annál kevésbé a hõsiesség, hanem csak az emberi gyöngeség, befolyásolhatóság, az önálló ítéletalkotás hiánya, fõként pedig a viszonyok, a kényszerhelyzet és az
anyagiak, a családjuk megélhetése vitték õket kísértésbe és helytelen útra.
Minderrõl azonban nem lehet a figyelmet elterelni arra való hivatkozással, hogy az aradi
vértanúktól nem várhatunk a bíróság elõtt „hetvenkedést”, „demagógiát” vagy „önreklámozást”. Furcsa kifejezések. Hetvenkedésrõl vagy demagógiáról itt csak az beszélhetne, aki„reakciós” érzelmû vagy „hazaáruló”. Aki „hazafias”, az legfeljebb csak önérzetrõl, méltóságról, hazafias öntudatról vagy bátorságról beszélhetne, ha a dicsõ aradi hõsök jól a fejére
olvastak volna a bécsi ármánynak, a dinasztia aljas hitszegésének és egy ártatlan, szabadságához ragaszkodó nemzet galád letiprásának. Hogy ezt az aradiak nem tették, sõt bûntudatot
mutattak, furcsa, hogy még Bartha Albert is, aki rajong ezekért a vértanúkért, csak azzal tudja magyarázni, hogy nem lehettek hetvenkedõk vagy demagógok és nem akarhatták magukat– szerénységükben – reklámozni. Az igazi hõs nem hetvenkedik, nem demagógiát ûz, nem önreklámot csinál magának akkor, mikor ragaszkodik igazához. Õ egyszerûen csak önérzetes,
mikor egy nemzet szabadságához való jogát nem hajlandó elismerni büntetendõ lázadásnak.
De egyébként is nem az a baj, hogy a tárgyaláson a vádlottak részérõl az önérzet és az
igazság tudata hiányzott, hanem az, hogy még a bûntelenség, a feddhetetlenség tudata se volt
meg. A vádlottak nem tartják ugyan magukat gonosztevõknek (bíráik se tartották õket annak), de azt nagyon is elismerték, hogy nem a hazaszeretet, nem a hõsiesség, hanem a tévedés, az emberi gyarlóság, a befolyásolhatóság, a könnyen tévútra való vezethetõség juttattaõket a haditörvényszék elé.
Elismerik, hogy gyarló, bûnös emberek voltak, akik nem uralkodtak a viszonyokon, mint
kötelességük lett volna, hanem a viszonyok uralkodtak õrajtuk. Nem õk vezették és irányították az eseményeket, mint tábornokokhoz, sõt hõsökhöz illõ lett volna, hanem azok irányították õket, azok játéklabdája voltak. Nem volt elég erejük, nem volt elég önállóságuk, nem volt
elegendõ ítélõképességük, nem volt elég jellembeli szilárdságuk, hogy a közszellemnek, apolitikai agitációnak, a túltengõ reklámnak és propaganda-hadjáratnak ellenállni tudtak volna, a forradalmi terrortól pedig egyenesen megrettentek.
„Februárban még – vallja Kiss Ernõ (25. o.) – gróf Vécseyvel tanácskoztunk arról, hogy
ne menjünk-e le Lombardiába gróf Radeczky tábornagy hadseregébe harcolni, de gróf
Vécsey tudatta velem, hogy e tervünk lehetetlen.”Tehát nem azért nem maradtak meg a király oldalán, mert ez hazafias meggyõzõdésükkel
ellenkezett, mert jó magyarok vagy szabadságszeretõk voltak, vagy mert a dinasztia perfid
módra viselkedett a nemzettel, hanem egyszerûen csak azért, mert a királyra letett esküjük
megtartása elé legyõzhetetlennek látszó akadályok tornyosultak.
Mind az a Kiss Ernõ és mind az a Vécsey, aki eleinte csak azért nem ment Radeczkyhez,mert lehetetlen volt, egy év múlva már egyenesen abban a honvédseregben harcolt, mely Radeczky császárának és az õ királyuknak detronizálása alapján állt. Vajon milyen logikávalmagyarázható meg ez s vajon van-e rá mentség?
„Nem tagadom – vallotta ugyancsak Kiss Ernõ –, hogy nemegyszer vérzõ szívvel maradtam helyemen.” Ki látott azonban már olyat, hogy egy hõsnek a szíve vérzik amiatt, hogy ne-475

ki akarata és meggyõzõdése ellenére is hõsnek kell lennie, s ha csak így lesz végül mégis hõs,vajon lehet-e rá az az eszme, melynek hõse lett, büszke?
Micsoda kétségbeejtõen gyönge mentség, hogy „én közvetlenül nem kaptam meg semõfelsége, sem Windischgrätz proklamációit [felhívásait]”, mikor rögtön azt kell hozzátennie:„de nem tagadom, hogy a magyar újságokban” (természetesen gúnyos kommentárok, gyalázkodások és hetvenkedések kíséretében) „olvastam õket”. Nagyon jól tudta tehát, mi a kötelessége. El is ismerte maga elõtt ezt a kötelességét (mert hiszen másképp nem „vérzõ szívvel”
gyakorolta volna állítólagos hazafias kötelességét és nem így lett volna nemzeti hõs), csak
nem teljesítette. S jól láthatjuk, hogy nem azért nem teljesítette, mert nagy hõs volt, hanem
azért, mert nem volt hõs, mert gyönge volt, mert a kényelmesebbet választotta, mert nem volt
elég lelkiereje ahhoz, hogy magát megemberelje.
Viszont mások, például Lázár (hogy a tudatlan, egyszerû származású Gáspárról ne is beszéljünk), egyenesen ezt jelentették ki: „A proklamációról nekem soha tudomásom nem volt,azt soha nem láttam, soha nem olvastam.” (164. o.) Pedig hát jól láthatjuk Kiss Ernõ vallomásából, hogy ez a proklamáció, illetve ezek a proklamációk benne voltak a magyar újságokban is, mert õ ott olvasta õket. Kiss Ernõ tehát legalább a 48-as lapokat olvasta, noha láttuk,
hogy a haditörvényszék, illetve Ernst törzshadbíró õt is „igen egyszerû szellemi képességekkel rendelkezõ” egyénnek találta.
Lázár és mások tehát még nála is kisebb szellemi képességekkel bírtak? Õk még a 48-as
lapokat se olvasták s még azokat a beszélgetéseket se hallották, melyeket társaik e lapok közleményeivel kapcsolatban folytattak? Vagy talán a 48-as honvédek is ugyanúgy voltak a 48as lapokkal, mint a „reakciósok” a Szabad Néppel és utána a Népszabadsággal, hogy annyira
minden szavát hazugságnak tartották, hogy még csak ki se nyitották õket és még csak nem istárgyaltak arról, hogy mit ír?
Schweidel 1849. szeptember 15-én délelõtt tett vallomásában ezt mondta:„Én ezt a manifesztumot soha meg nem kaptam és nekem arról soha senki egy szót sem
szólt. Kész vagyok arra az esküt letenni mind a magam, mind valamennyiünk nevében, hogy
mi, akik a horvát bánnal szemben állottunk, ennek a manifesztumnak a létezésérõl mit sem
tudtunk.” (154. o.)Eszerint tehát csak azért maradtak meg a honvédség kötelékében, mert nem tudták, hogyez már az uralkodóval való szakítást, sõt szembeszegülést jelenti. E kijelentés tehát ugyancsak bizonyítja, mennyire nem volt 48-as „hazafi” egyik aradi vértanú se. Mivel azonban
egészen kétségtelen, hogy ugyanõk (maga Schweidel is) még azután is megmaradtak honvédeknek és tovább is harcoltak a császár s magyar király serege ellen, mikor már a magyar lázadók a detronizációt is kimondták (s azt csak nem mondhatták, hogy errõl se tudtak?),egészen bizonyos az is, hogy a haditörvényszék joggal ítélte õket halálra, nem pedig ártatlanul. Ezek a Bartha Albert közölte titkos bécsi akták nemcsak azt bizonyítják, hogy az aradi
vértanúk nem voltak 48-as értelemben vett hazafiak vagy hõsök, hanem azt is, hogy elítélésük mennyire törvény szerinti és igazságos volt.
Bíráik elõtt tett nyilatkozataik mindkettõt egyformán bizonyítják.
Mikor a hadbíróság Schweidelt figyelmeztette, hogy lett volna alkalma visszatérni arossz útról, ha akart volna, mert hiszen 1848. október 8-án még a magyar Honvédelmi Bizottmány is adott ki egy rendeletet, hogy a tisztek választhatnak, hogy továbbra is akarják-eszolgálni a magyar forradalom ügyét, vagy pedig inkább elbocsáttatásukat kérik, Schweidel
ezt felelte: „A Honvédelmi Bizottmánynak ezt a rendeletét, amely október 8-án kelt s mostÖnök nekem felmutattak, sohasem láttam a mai napig.” (155. o.)Mivel egész bizonyos, hogy Schweidel nem hazudott, hiszen az egyik legjellemesebb
aradi vértanú, kétségtelen, hogy a legmagasabb rangú honvéd törzstisztek nem csak a király,
hanem még a 48-as kormány rendeleteirõl sem tudtak. Még azokról se, melyek egyenesen
nekik szóltak.

476

Bizonyára maga a Honvédelmi Bizottmány (tehát a forradalmi kormány) is jobbnak látta, hogy ne tudjanak róla. Félt, hogy akkor otthagyják az ügyet. Ezek tehát csak olyan tesséklássék rendeletek voltak. Kiadta õket a kormány, a hivatalos lapban is megjelentek, deannyira csöndben történt minden s a kormányhoz húzó tisztek annyira nem hozták elõ õket,annyira nem tárgyalták õket tiszti körökben, mert annyira tudták, hogy sok tiszt lelkiismeretét felkavarja, hogy még az is megtörténhetett, hogy olyan intelligens és magasabb rangú
törzstiszt se tudott róla, mint Schweidel.
De hogy maga a hanyagság és a felületesség is mennyire burjánzott a 48-as magyar kormányban, arra Steierben is találunk nem egy bizonyítékot. Ennek a kormánynak lelkiismeretlen felületességéért még az aradi osztrák hadbíróság elõtt is szégyenkeznie kellett. Mikor
ugyanis egy Pöltenbergnek Debrecenben 1849. április 9-én 10.464. sz. alatt kelt hadi kitüntetését ott a hadbíró bemutatta, Pöltenberg kénytelen volt megjegyezni, hogy „ezen okmány kiállítása hibás, mert az adományozás okául a váci csatában való részvételem van feltüntetve,ami a valóságnak nem felel meg, mivel csapataim akkor Pesttõl két órányira voltak és a csatában tényleg nem vettek részt”. (142. o.)Ezt a kitüntetést tehát Pöltenberg vagy tisztán protekcióból, érdemtelenül kapta (tudvalevõ,hogy Pöltenberg Görgeynek mindenki másnál inkább kedvelt embere volt, ezt Bartha Albert ishangsúlyozza), vagy pedig a 48-as hadikitüntetésekre még maga a Hadügyminisztérium isannyira nem adott semmit, hogy még arra se volt gondja, hogy az, amiért állítólag adományozta õket, legalább igaz és helytálló legyen. A jelen esetben például nemcsak Pöltenberg
vitézsége, hanem egyáltalán még a kérdéses harcban való részvétele se volt helytálló. Mi pedig milyen komolyan veszünk minden „hõsiességet”, ami 48-ban állítólag történt!
Gáspár, tábornok létére, ilyen együgyûen védte magát: „Eddig mindig Bubna õrnagy voltaz, aki engem ilyen kényes kérdésben felvilágosított, mert õ sok világot bejárt ember volt ésa politikában is kiismerte magát. Õ azonban, sajnos, elment, én önállóan vettem át az osztályparancsnokságot. Ha õ akkor közelemben lett volna, bizonyosan megmagyarázta volna nekem a helyzetet, mert õ engem igen szeretett.”
Igen nagy hiány lehetett a 48 iránt lelkesedõ vagy legalább ellene nem túlságosan berzenkedõ tisztekben, ha még ilyen embereket is tábornokokká tettek Kossuthék. De ez a Gáspár viszont olyan jólelkû ember volt, hogy egyszer két fogoly osztrák tisztnek 150-150
forintot (akkori értékben!) adott a sajátjából azért, mert Görgey bosszúból elrendelte, hogyközlegény módra kell bánni velük.
Láttuk, hogy becsületessége – egyedül a 15 közül (mert vele és Lenkeyvel együtt ennyien voltak azok, akik Aradon együtt álltak a bíróság elé) – mégis éppen csak õt tette olyan
okossá, hogy legalább a debreceni trónfosztás után még Bubna õrnagy úr eszének támogatása
nélkül is ki tudta magát annyira ismerni a politikában, hogy legalább ekkor azonnal beteget
jelentett és végleg visszavonult. Meg is mentette vele az életét, mert mindjárt elengedték nekia halált. A többinek, az okosabbaknak, nem volt ennyi eszük.
Jellemzõ, hogy még az a Vécsey is, akit valamennyi közt a legbûnösebbnek talált a haditörvényszék és aki valamennyi között a legönérzetesebb is volt, mert legkevésbé ismerte elbûnös voltát, többek között ilyen önérzetlenséget is mondott vallomásában:„Politikával nem foglalkoztam, mindig katona voltam és sajnos, a magyar nyelvet sem bírtam (még Vécsey sem) tökéletesen, miért is kénytelen voltam emiatt magam mellé egy egyént
szerzõdtetni, aki a magyar levelezésemet végezte és közben a magyar újságokból azokat a cikkeket, amelyekrõl azt gondolta, hogy reám nézve érdekkel bírnak, számomra lefordította.” (50. o.)(Eszerint tehát Vécsey még annyira se tudott magyarul, hogy az újságot megértette volna?)
Érdekes, hogy rögtön ez után mondja, hogy „rövid idõközökben egymás után lettem alezredes, ezredes, ezredparancsnok és tábornok”. 48-ban tehát a magyarul nem tudás, sõt még
csak nem is értés ennyire nem volt akadálya a katonai karriercsinálásnak (s természetesen
nem a csász. kir. seregben, hanem a honvédségben)!

477

Aulich, aki pedig egyenesen hadügyminiszter lett, szintén magyarul nem tudását hozza
fel az osztrák törvényszék elõtt mentségére:„A hadsereg kiképzésében – mondja vallomásában (135. o.) – már azért sem vehettem
részt, mivel nem bírom a magyar nyelvet. Így a hadsereg szellemére tulajdonképpen kevés
befolyást tudtam gyakorolni.”
Látjuk tehát, hogy õ se azt mondja, hogy nem tud jól magyarul, hanem azt, hogy egyáltalán nem tud. Tehát 48-ban (sõt 49-ben!) ez egyáltalán nem volt akadálya annak, hogy valakibõl honvéd hadügyminiszter lehessen.
Vécsey még ezt is felhozza mentségére: „Meggyanúsítottak azzal, hogy nem állottam teljesen a magyar (tehát inkább forradalmi) ügy szolgálatában, mivel régi osztrák egyenruhámatviseltem. Egy káplár [altiszt], László nevezetû, múlt év novemberében mindkét pisztolyából
rám lõtt. Ez a káplár, aki az ezredemben szolgált, reggel a szállásomra jött, kinyitotta a hálószobám ajtaját, ahol én még ágyban feküdtem, a küszöbön állva rövid távolságból mindkét
pisztolyát rám sütötte a következõ szavakkal: Ön is áruló, mint valamennyi gróf!” (Miben
különbözött – kérdezzük – a 48-as magyar forradalom a bolsevista forradalomtól?)
Ezek után még csak azt kérdezzük: Ha annyira ragaszkodott csász. kir. egyenruhájához,miért szolgálta mégis s ráadásul gróf létére a forradalmi ügyet? Ha pedig meggyõzõdésbõl
szolgálta 48-at, miért ragaszkodott mégis annyira ahhoz az elvbarátai elõtt annyira gyûlöletes
császári egyenruhához? Továbbá: ha a grófok 48 szemében is épp oly gyûlöletesek voltak,
mint a mai bolsevisták elõtt, miért szolgálta mégis ezt a 48-at gróf Vécsey annyira, hogy valamennyi aradi vértanú között éppen õ találtatott a legbûnösebbnek?
Azt gondolnánk, hogy talán azért, mert megtagadta arisztokrataságát. Pedig dehogy. Látjuk
Leiningen naplójából s máshonnan is, hogy egyik 48-as tábornok se volt annyira gõgös arisztokrata, mint éppen Vécsey. Látni fogjuk, hogy úgyszólván mindenkivel összeveszett. Más
okot tehát alig találhatunk 48-asságára mint csak a kényszerhelyzetet vagy az érvényesülést.
„Nem tagadom – mondta Lahner (84. o.) –, hogy szolgálatot teljesítettem még azután is,hogy kimondatott Magyarországnak Ausztriától való elszakadása és a dinasztia detronizálása, mi azonban oly szigorú fegyelem alatt állottunk, hogy céltalan lett volna minden szökési
kísérletünk.”Beszélhet-e így 48-as hõs? Jól láthatjuk, hogy csak azért maradt meg honvédtisztnek éslett belõle nemzeti hõs és nemzeti vértanú, mert nem tudott megszökni e nagy kitüntetés elõl.
Ha tudott volna, látjuk, hogy meg is tette volna. Van-e hát önérzete annak a 48-nak, mely ennek ellenére is hõsének és büszkeségének tekinti?
„Ha a várat elhagyom – vallott Török is (89. o.) –, ezt csak szökéssel tehettem volnameg, és mint szökevényt, ha elfognak, mint árulót, feltétlenül halálra ítéltek volna.”
Tehát Török is csak úgy lett és maradt 48-as hõs, mint Lahner. Pedig Török színmagyar volt.
Nagy-Sándor Bartha Albert szerint „a szabadságharc egyik leghevesebb vérû tábornoka”,
s mint tudjuk, Görgeyvel szemben Kossuth feltétlen híve, sõt állítólag egyenesen Kossuth
kémje Görgey mellett. Görgey eszerint is bánt vele. De még ez a Nagy-Sándor is azt vallotta,
hogy megmondta Görgeynek, hogy „ha már mindenáron letesszük a fegyvert, miért nem
tesszük azt le a saját törvényes királyunk elõtt?” (97. o.) De ha így gondolkodott és beszélt –feleljük neki –, miért harcolt akkor végig „a saját törvényes királya” ellen? Azért – adja meg
vallomásában a feleletet õ maga (97. o.) –, mert „az a bánásmód, melyben Windischgrätz tábornagy azokat részesítette, akik kezei közé kerültek, nem hagyott semmi kétséget az iránt,
hogy minden más úttól el voltunk vágva”.
Tehát Nagy-Sándor is csak azért tartott ki végig a „hazafias” ügy mellett s maradt meg végig„szabadsághõsnek”, mert „minden más úttól el volt vágva”, tehát egyedül csak azért, mert kénytele volt. Nem szívbõl, nem szívesen csinálta. Még azt is hozzátette: „Ezt egyáltalán nem azért
mondom, hogy a magam eljárását szépítsem, mert teljesen tisztában vagyok azzal a büntetéssel, amely reám vár”. De hát akkor miért mondjuk, hogy igazságtalan volt ez a büntetés?

478

Ugyanõ így fejezi be vallomását: „Késõbb, mikor a háború lényege elõttem világos lett,visszavonultam a Bánátba, honnan azonban a rácok és a szerbek elõnyomulása menekülésre
kényszerített, és mivel így mindenemet elvesztettem, nyugdíj nélkül állottam volna és így
kénytelen voltam szolgálatot vállalni. Különben gyakrabban akartam volna visszavonulni,így Budánál és Arad alatt, de akkor Kossuth haditörvényszékkel fenyegetett meg”. (99. o.)Tehát még Nagy-Sándor is csak azért lett „hazafias hõs”, mert másképp nemhogy tábori
fizetést nem kapott volna, hanem még nyugdíjat se élvezhetett volna. Végig pedig csak azért
tartott ki az eszme mellett, mert másképp haditörvényszék elé állították volna. Õ – saját állítása szerint – nemcsak gondolt arra, hogy otthagyja a zászlót, hanem ezt még Kossuthnak is
mondta. Meg is fenyegette érte Kossuth haditörvényszékkel.
Még a „hõsök hõse”, Damjanich is úgy vall, hogy nyoma se látszik rajta a hõsi öntudatnak.
Láttuk, hogy mentségére azt hozta fel, hogy õ elõször a rácok ellen harcolt s e révén került a honvédseregbe. „Késõbb persze – folytatja (166. o.) – változott a helyzet, mikor a déli hadsereget
felvonták a császári csapatok elleni küzdelemhez. Ekkor már nem volt meg a lehetõsége tisztességgel otthagyni az ügyet, amelyet addig szolgáltunk. Így jutottam a jelenlegi helyzetbe.”
Tehát õ is csak azért maradt meg a „hazafias” ügy és a „szabadság” mellett, mert tisztességgel nem lehetett már elhagyni. Nem nyílt megtagadása-e ez a nyilatkozat is 48 ügyének, s
nem nyílt elismerése-e annak, hogy nem szívbõl, nem lelkesedéssel, nem meggyõzõdésbõl
szolgálta, hanem csak kénytelenségbõl? Hozzáteszi még azt is, hogy a Honvédelmi Bizottmány október 8-i rendelete, mely felszólította a tiszteket, hogy válasszanak a császár vagy aforradalmi magyar kormány között, csak szemfényvesztés volt. „Minekünk nem is volt szabadságunkban a kilépés felett határozni. Ez csak a sorkatonaságnál történt meg.” (166. o.)
Láttuk, hogy ezt Damjanichon kívül még mások is hangsúlyozták. A forradalmi kormány tehát látszólag önérzeteskedik és megengedi, hogy tessék választani, mert õ senkit
kényszeríteni nem akar, hogy az õ szent ügye mellé álljon, de viszont mégse enged választani, hanem mégis kényszerít. Ugyanaz a képmutatás ez is, mint amilyet a bolsevizmus uralma
alatt oly sokszor láttunk. Ez is mutatja, hogy a 48-as kormány jól tudta, hogy nyoma sincs
annak a nagy hazafias lelkesedésnek, melyet õ annyit emleget és annyira reklámoz. Nem
merték megkérdezni a tiszteket, hogy önként maradnak-e, mert õk tudták a legjobban, hogy
nem önként. De a forradalmi gõg mégis önérzeteskedett bennük.
Láttuk, hogy még a papokat is – hacsak igen öregek nem voltak már – rákényszerítették,
hogy kardot öltsenek és a táborba vonuljanak, mikor pedig már ott vannak, sõt már régen ottharcolnak, akkor még azoknak is, akik hivatásos tisztek voltak, nagylelkûen felajánlják, hogy
nincs kényszer, szabadon hazamehet mindenki, akit bánt a meggyõzõdése és a király mellett
már letett eskü. De csak merte volna valamelyikük azt mondani, hogy õt bántja, hogy neki
nem 48-as a meggyõzõdése!
Hiszen már maga a kérdés is olyan volt, hogy már benne volt a válasz is. Ki mellett
akarsz harcolni: a haza és a szabadság szent ügye, vagy pedig a perfid dinasztia, a sátáni kamarilla és a magyar nemzet halálos ellenségei mellett? A magyar becsület vagy a hazaárulás
mellett? Még elképzelni is lehetetlen volt ilyen válasz: a perfídia és a kamarilla mellett. S aztán utána mégis eldicsekedtek vele itthon és külföldön, hogy a tisztek 99,9%-a „a szabadság”ügye mellett döntött. De 48-ban még így se lehetett olyan nagy százalékokkal dicsekedni,
mint a kommunizmus alatt.
Bartha Albert, mint ez természetes volna még akkor is, ha nem lett volna õ maga is forradalmi hadügyminiszter, mert hiszen a magyar közvélemény mindenképpen ezt követelte tõle,mindent elkövet, hogy az aradi vértanúk és 48 õsi dicsõsége továbbra is sértetlenül megmaradjon. Ezt azonban csak úgy lehetett volna elérni, ha a per azon aktái, melyeket a „perfid”
udvar és kamarilla a nyilvánosság szeme elõl állítólag oly gondosan elrejtett, nem kerültek
volna elõ, hanem továbbra is rejtve maradtak volna. Ezt azonban a tudomány szabadsága és aXX. század haladása lehetetlenné tette.

479

A „titkos” akták nem maradhattak örökké titkosak. Így aztán a magyar közvéleménynek is
meg kellett tudnia, hogy nem a Habsburgoknak, hanem az átkos kamarillának, nem Ferenc Józsefnek, nem Zsófia fõhercegnõnek, sõt még csak nem is a „vérszopó hiénának”, Haynaunak,hanem 48-nak és a magyar Habsburg-gyûlölõknek volt érdekük, hogy titkosak maradjanak.
Pedig mi milyen bizonyosra vettük az ellenkezõt! Hiszen egy igaz magyar szív Bécsrõl
csak galádságot, juszticmordot, maffiát, titkolózást, sõt gyilkosságot tudott feltételezni, míg
szabadsághõseink részérõl csak becsületet, jellemet, igazmondást, önfeláldozást és hõsiességet. Pedig mivel az Egyház oldalán sokkal inkább Bécs állt, mint a magyar „szabadsághõsök”, elõre tudhatta volna mindenki, hogy a nagyobb becsület és a nagyobb önzetlenség iscsak az uralkodóház oldalán állhatott.
Hogy az udvar titkos levéltárában annyira gondosan elrejtette az aradi per aktáit és „senkinek azokba betekintést nem engedett”, azzal csak a Habsburg-gyûlölõknek tett szolgálatot,
mert lehetõvé tette részükre, hogy e titkosság mögött titkos gonoszságot szimatoljanak, sõtvegyenek biztosra. Az uralkodóház ugyanis, mint katolikus, lelkiismeret-vizsgálást is szokott
tartani, azaz a maga hibájával is szokott foglalkozni, a 48-as magyarok azonban önmagukkal
mindig igen meg voltak elégedve. Õk csak a más, az udvar hibáit látták, de azokat aztán
megnagyítva és eltorzítva. Az udvar 48-ban csak az István nádorokat, tehát a maga tagjai
közt a 48-cal rokonszenvezõket szégyellte s azok gyengeségét igyekezett alattvalói szemeelõl leplezni. 48-asaink azonban meg voltak róla gyõzõdve, hogy azért titkolózik, mert „ármányait” igazságtalanságait, bosszúvágyát és juszticmordjait kell lepleznie a világ elõl.
Bartha Albert úgy beszél, mintha Bécs tõlünk feltett gonoszságait az éppen tõle nyilvánosságra hozott iratok nem cáfolnák meg. Hiszen másképp nem szenzációval, hanem keserû
csalódással szolgálna. Mivel azonban maga is érzi, hogy bizony keserû csalódással szolgál,
azért figyelmezteti az olvasót, hogy „e törvényszéki aktákban nem szabad szenzációt keresni” és „a vértanúkat nem szabad hetvenkedõ, cinikus bûnösökként elképzelni”. Kiemeli,hogy „igazi arcukat azonban megmutatták az utolsó pillanatban, amidõn már belátták, hogy
többé nincs mit várniuk, ezért mindenkinek utolsó levelei és utolsó magatartása az igazi hõstmutatja”.
Tehát az aradi vértanúk csak a legvégén lettek hõsök, de akkor valóban azok lettek. Az
igazság ennek annyira éppen az ellenkezõje, hogy Bartha úgyszólván a napot tagadja le azégrõl. Az aradi vértanúk búcsúlevelei és a siralomházban való magatartása, tehát akkori viselkedésük, „amidõn már belátták, hogy többé nincs mit várniuk”, ugyanolyan, mint amilyen
a törvényszék elõtt volt, azaz ekkor is úgy viselkedtek, mint ahogy bûnösök szoktak, nem pedig úgy, mint igazságtalanul üldözött, sõt meggyilkolt hõsök.
Világos, hogy rokonszenves a viselkedésük, hiszen az, aki olyan szomorú sorsot és olyan
nagy csalódást ért meg, mint õk, nemes lelkû emberek elõtt mint tragédia, nem is lehet más,mint rokonszenves. Megállapítottuk már, hogy nem gonosztevõk voltak, hanem olyan magában véve becsületes emberek, akiket a nehéz körülmények s legfeljebb emberi gyarlóságok
és tökéletlenségek sodortak szomorú helyzetükbe. Ez a tragikus helyzet, ez teszi õket rokonszenvesekké.
Világos, hogy mikor már sorsuk eldõlt, s az utolsó búcsúsorokat írják szeretteiknek, már
nem azt hangsúlyozzák, amit a törvényszéki tárgyalás alatt, hogy mi a mentségük s hogy miért cselekedték ezt s miért az, hanem csak búcsúznak. Egyesek közülük – de korántsem
mindegyikük – azt is hangsúlyozzák, hogy ártatlanok. De hiszen ezt a bíróság elõtt is hangsúlyozták már, sõt mi is hangsúlyoztuk, hogy lényegében véve csak az volt a bûnük, hogy
olyan helyzetbe kerültek, hogy csak egész különleges lelki nagysággal rendelkezõ emberek
tudták volna megállni a helyüket, tudták volna megtartani katonai esküjüket, s õk ilyen nagyok sem értelmileg (az ítélõképességet értem), sem jellemileg nem voltak.
Az igazán tárgyilagos és minden szenvedélytõl mentes vádirat is így beszél: „A jellemszilárdság hiánya a vádlottakat a helyes útról elterelte”. (186. o.) Hogy mennyire nem gonosz-

480tevõk módjára, hanem tisztességes úriemberekként kezeli õket Ernst törzshadbíró vádirata,
láthatjuk például ebbõl a megjegyzésébõl: „Nem tudom elhallgatni azon véleményemet, hogyan lehetett az, hogy oly kiváló emberek, mint például Aulich alezredes úr, ily messze eltévelyedtek”. A vádirat tehát egyenesen „kiváló embereknek mond egyes vádlottakat. Többes
számot használ õ maga is, és ezzel világosan jelzi, hogy nemcsak Aulichot akarja dicsérni.
Az nem érv, hogy ha így áll a dolog, akkor miért ítélték õket halálra, tehát miért kapták alegnagyobb büntetést. Hiszen a harctérrõl megszökni se elvetemültség vagy gonoszság, hanem csak emberi gyarlóság, mégis halál a büntetése, s ezt a halált legalább egyeseken végre
is kell hajtani, ha azt nem akarják, hogy teljesen felbomoljon a fegyelem s az egész sereg
megszökjék. A kötelességet bizonyos esetekben akkor is meg kell követelni, ha emberfelettierõfeszítésekkel jár.
A házasság elõtti nemi önmegtartóztatás is sokszor emberfeletti erõfeszítéssel jár, mégis
kivétel nélkül és mindenkitõl mindig megköveteli Isten, s így az Egyház is. Nyolc-tíz gyermeket világra hozni s felnevelni is emberfeletti önuralmat követel, mégis elkárhozik az, aki
csak egyet is másvilágra küld magzat korában, sõt még az is, aki csak egyszer is óvszert
használ a fogamzás megakadályozására.
De Haynau nemcsak törvényes alapon állt, hanem a kelleténél kegyetlenebb se volt, mert
hiszen õ se mindenkit akasztott fel, aki fegyvert fogott törvényes királya ellen, hanem csak
azokat, akik ezt a királyra már letett esküjük ellenére tették, sõt még azok közül is csak azokat, akik tábornoki rangra emelkedtek köztük s így a legtehetségesebbek lévén, a legjobban
kárhoztatandók voltak.
Bartha Albert ezt írja az aradi vértanúk ítéletérõl: „Végigleng az egészen az a gondolatvilág, melyet Ferenc József a Batthyány Lajos pörében kimondott, midõn a hadbíróság nem
talált büntethetõt Batthyány magatartásában. Akkor visszaküldettek az akták azzal, hogy „ermuss sterben” [meg kell halnia]. Ez a vérengzõ bosszúterv tehát az Ernst vádiratának alapja,
ahol az ítélet már megvolt, csak hadbíróságilag alá kellett támasztani.”
Látjuk tehát, micsoda kétségbeejtõ tévedésben volt Bartha Albert, s ennek következtében
micsoda hajmeresztõ rágalmazást követ el nem is csak Haynau, hanem egyenesen Ferenc József ellen. Persze Bartha csak azért írhatott így, mert akkor még, mikor õ írt, nem jelent meg
Károly Árpád mûve Batthyány Lajos fõbenjáró perérõl, azaz mert akkor még az erre vonatkozó akták is „titkosak” voltak.
Sajátságos, hogy Bartha mégis tudja, hogy a haditörvényszék elõször bûncselekmény hiányában fel akarta menteni Batthyányt, de Ferenc József – egyenesen maga Ferenc József –kijelentette: hogy „er muss sterben”. Szóról szóra, sõt az eredeti német nyelven idézi Bartha
Ferenc József állítólagos szavait, hogy mindenki lássa, hogy õ nem hasból beszél, nem ismeggondolatlanul, hanem történelmi okmányok alapján.
Azóta azonban a Batthyány-per „titkos” aktái is nyilvánosságra kerültek s egy kálvinista(Bartha Albert katolikus), s ráadásul azelõtt erõsen Habsburg-ellenes történetíró hozta õketnyilvánosságra. Ebbõl azt tudjuk meg, hogy Bartha Albert olyan hajmeresztõen és oly felháborító lelkiismeretlenséggel rágalmazta meg Ferenc Józsefet, hogy még egy gonosztevõtõl issok volna. Mivel Bartha Albert becsületes ember volt, sõt az 1918-as forradalmárok közt is amérsékeltebbek közé tartozott, s ezért társai hamarosan félre is tolták, láthatjuk belõle, milyen igazságtalan és milyen lelkiismeretlen volt ez a magyar soviniszta hazafiság és milyen
valótlanságokat hitt el, sõt esküdött is arra, hogy igazak.
Láttuk, hogy egy szó se igaz Bartha Albert állításából, sõt éppen az ellenkezõje igaz annak, amit õ mond. Nem igaz, hogy a hadbíróság nem talált büntethetõt Batthyány Lajosban.
Az igazság az, hogy egyenesen egyhangúan ítélték halálra s még az a Leuzendorf is kénytelen volt halált kérni, aki a Batthyány-családtól meg volt vesztegetve s annyira szívén viselte a
vádlott ügyét, hogy elájult, mikor megtudta, hogy kegyelmi kérvényét elutasították. De különösen undorító éppen a Ferenc József elleni rágalom, mert neki semmi közvetlen szerepe481

nem volt Batthyány halálában, s soha nem mondta azt, hogy „er muss sterben”. Nem ismondhatta, mert hiszen nem kellett neki beleavatkoznia az ügybe, mert a haditörvényszék ishalálos ítéletet mondott, mégpedig egyhangúlag. Láttuk, hogy Haynau utasította el a kegyelmi kérvényt, nem pedig Ferenc József. Láttuk azt is, hogy a fiatal uralkodó lelkülete éppen az
ellenkezõje volt annak, mint amit Bartha feltesz, sõt mint bizonyosat állít róla.
Láttuk, hogy Batthyányt nem volt szükség erõszakkal és mindenáron külön az udvarnaka halálba küldenie, mert bõségesen oda lehetett küldeni tisztán annak alapján is, amit Leuzendorf nyomozása megállapított róla.
De állítása bizonyítására felhoz Bartha külön érveket is. Hogy a halálos ítéletek – mondja – már a törvényszéki ítélet elõtt el voltak határozva, bizonyítja, hogy abban az okmányban,
melyben Haynau Ernst törzshadbírót bízza meg Aradon a vizsgálat és a per lefolytatásával,ez a kifejezés is elõfordul: „az Önnek már szóbelileg adott utasítás szerint”. Viszont abban az
iratban, melyben Haynauval közli az ítéleteket, maga Ernst is azt írja, hogy azok megfelelnek
Haynau „magas szándékainak”.
Mindezen „bizonyítékokra” azt feleljük, hogy ez a két idézett kifejezés egyáltalán nem
bizonyítja, hogy Haynau arra adott utasítást, hogy milyen legyen az ítélet, hanem csak lehetségessé teszi, hogy erre gondoljunk. Ámde még ha a lehetõséget valószínûségnek, a valószínûséget pedig bizonyosságnak vesszük (noha mind a kettõ õrültség), akkor se kell, sõt nem islehet semmiféle visszaélésre, semmiféle „premeditált ítéletre” (mint Károlyi Árpád mondja)
vagy igazságtalan bosszúra gondolunk.
Olyan katonatisztekkel szemben, akik mindnyájan esküt tettek a császárra és királyra, ésarra, hogy soha ellene harcolni nem fognak, viszont ennek ellenére egy teljes esztendõn át
fegyveresen ellene harcoltak s harcukat folytatták még akkor is, mikor már az a párt, melynekügyét õk fegyverrel védték, ugyanennek a császár-királynak és egész családjának trónvesztését
is kimondta; olyan tisztek esetében, akik e harcban a lázadó kormánytól kitüntetéseket és
rangemeléseket kaptak és fogadtak el, igazán semmi szükség sincs arra, hogy befolyásolják abírót abban az irányban, hogy az ítélet halálos legyen. A katonai törvények értelmében ilyen
esetben az ítélet nem is lehet más, mint halálos. Hát mikor a bíróság még rögtön a lázadás leverése után hozza ítéletét!
Ha tehát Haynau adott a perre vonatkozólag elõzetes utasítást Ernst törzshadbírónak, illetve közölte vele, hogy halálos ítéleteket vár tõle (amire – mint láttuk – semmi bizonyíték
sincs), az csak magától értetõdõ dolog volt és semmiképpen se lehet úgy felfogni, mint az
igazságszolgáltatás meg nem engedhetõ befolyásolását. Lélektani képtelenség, hogy Haynau
szükségesnek tartotta volna a bíróság befolyásolását abban az irányban, hogy az ítélet halálos
legyen. Ezeket az ítéleteket csak az irgalom változtathatta volna nem halálosra, a kegyelmezés azonban nem a törvényszék, hanem Haynau hatáskörébe tartozott. Ez ügyben tehát nem
volt szükség arra, hogy a törvényszéknek üzenjen.
Ha volt üzenet vagy Haynau tárgyalt ez ügyben a törzshadbíróval, legfeljebb azért történhetett, hogy közölje vele, hogy az ítéletnek az igazság és a törvény ide vonatkozó szakaszainak értelmében kell megtörténnie. Nem azért tárgyalt tehát vele, hogy az igazságtól
eltérjen, hanem azért, hogy attól el ne térjen. Nem azért, hogy az igazságosnál vagy a megokoltnál kegyetlenebb vagy akár csak szigorúbb is legyen, hanem azért, hogy ne legyen annál
enyhébb. Azt közölhette tehát csak vele, hogy nem kegyelmet akar a vádlottakkal gyakorolni,
hanem igazságot akar velük kapcsolatban szolgáltatni.
Még Bartha is bizonyítja ezt, mikor közli Leiningen feleségének Klára nevû testvéréhez
Pozsonyba 1849. szeptember 8-án írt levelét, melyben ezt találjuk:„Ma voltam Haynaunál. Õ semmiféle ígéretet nem tett. Kijelentette, hogy most csak ahadbíráknak lehet szava. Végül ígérte, hogy esetleg szól a Károly érdekében a császárnak. Én
Haynaut egészen másnak képzeltem. Egészen tisztességes hangon beszélt és nem mutatottszigorúságot.” (192. o.)482

Hogy mennyire szükséges volt ezeket a 49-es osztrák hadbírákat az ítéletmondás elõtt arra figyelmeztetni, hogy felettes hatóságuk igazságot, nem pedig irgalmat vár tõlük, láthatjuk
Batthyány pere ügyészének, Leuzendorfnak a viselkedésébõl, aki annyira nem volt szenvtelen, tehát igazságos, hanem a vádlotthoz húzó bírája Batthyánynak, hogy egyenesen elájult,
mikor megtudta, hogy Batthyánynak nem kegyelmeztek meg. De láthatjuk ugyanezt Ernst
vádiratából is, melyben – mint rámutattunk – szintén határozottan észrevehetõk a vádlottak
személye iránti rokonszenv jelei. A bírák nagy részének régi barátai voltak a vádlottak. Ha
még Haynaut is felkereste férje érdekében például Leiningenné és még õ is fogadta, gondolhatjuk, milyen rohamot állhattak ki az egyszerû bírák a vádlottak hozzátartozói részérõl.
Nem volt-e ilyen körülmények közt egyenesen szükséges, hogy ezeket a bírákat felsõbb helyrõl kötelességük teljesítésére figyelmeztessék?
Az osztrák pszichének – a porosz kérlelhetetlenséggel, keménységgel, szigorral és gõggel ellentétben – kétségtelenül a szelídség, befolyásolhatóság, engedékenység a sajátsága, sezért bizonyára nem tekinthetjük véletlennek azt se, hogy Haynau nem volt osztrák, hanem
birodalmi német. Ne feledjük aztán azt se, hogy ezek a hadbírák és auditorok [bírák] nem elvetemült gonosztevõk felett ítélkeztek, hanem rosszul tájékozódott, helytelenül befolyásolt,
esetleg önállótlan vagy hiú, de alapjában véve becsületes és tragédiájukban részvétre érdemes
emberekkel volt dolguk, akik közül egyesek, mint például Kiss Ernõ is, rendkívül megnyerõ
és szeretetreméltó vonásokkal is bírtak. Nagyon is érthetõ tehát, ha Haynau attól félt, hogybíráik sokkal jobban hallgatnak majd a szívükre, mint az eszükre. Ezért adta tudtukra (haugyan tudtukra adta), hogy halálos ítéleteket vár tõlük. A vádlottak esete ugyanis annyira
egyszerû és világos volt, hogy az eredményt, ha valóban a törvényen és az igazságon alapuló
lesz, ugyancsak könnyû volt elõre látni.
Haynau a kötelességtudást és a katonai becsületet akarta a csász. kir. hadseregben fenntartani, illetve – mivel ezzel már elkésett s a sereg jó híre már elveszett – megtorolni és ennek
révén visszaállítani. Ezért nem akart egyelõre az igazságszolgáltatás helyett a kegyelemnek
engedni teret. Ezért szállt szembe ennek érdekében még magával az udvarral és a minisztertanáccsal is.
Hogy e törekvése mennyire jogos, sõt szükséges volt, mutatja az a több száz magyar
származású tiszt, aki minden lelkiismeret-furdalás nélkül ragadott fegyvert katonai esküje ellenére is legfõbb hadura ellen s akik közül Haynau úgyis csak egy kis töredéket, csak azokat,
akik tábornoki rangban szolgálták az esküszegést, akarta a törvény, nem pedig az irgalom
alapján megítélni.
Hogy mennyire szükség volt egy kis szigorúságra ebben a közös hadseregben, azt láttuk
Lenkey esete vázolásakor, melyben a katonákat nyilvánosan láttuk tüntetni azok mellett, akik
az õ katonai parancsnokuknak macskazenét adtak; melyben a katonákat egyszerûen megszökni láttuk akkor, ha szigorúbb parancsnokot kaptak; melyben büntetlenséget ígérnek sszinte könyörögnek nekik, hogy térjenek vissza, de azok még csak szóba se állnak elõttük
megalázkodó feletteseikkel. Láttuk, hogy a húszéves Perczel Móric is civil létére egyszerûen
a kaszárnyába megy és mehet szökésre uszítani, s noha nem agyonlövik, hanem csak lefogják
érte, mégis az egész ország felháborodik „a magyar szabadság” megsértése miatt, s noha maga József nádor, a király testvére ír megbüntetése ügyében a megyének, az mégis szabadlábra
helyezi.
Kérdek már most minden józan ítélõképességû és tárgyilagos embert: kegyetlen vagy pedig egyszerûen csak józan-e az a Haynau, aki, mikor a túl sok engedékenység után s a sok túl
jó szív miatt már majdnem megbukott az egész uralkodóház és majdnem összeomlott miatta
egész birodalma, de végül nagy nehezen mégis felülkerekedik: végre már szükségesnek tartotta, hogy a sok kegyelmezés és jóság után egy kis igazság is legyen (de a Habsburgoknak
külföldi és protestáns emberre volt szükségük). Helyteleníthetjük-e, ha azt gondolta, hogy
ezek a Lenkey-huszárok (Perczel Móric úgyse került a kezébe), akik addig, míg ígérgettek

483

nekik, még büntetlenség ellenében se voltak hajlandók engedelmeskedni, most, mikor végre
hatalmába kerültek, valami büntetést mégiscsak kapjanak?
Sajnos, mindezek ellenére mégis azt kell mondanunk, hogy Haynau mégse tett se jól, se
okosan, mert éppen az õ, legalább kezdetben meg nem alkuvó (mert láttuk, hogy késõbb már
õ is épp úgy megalkudott, mintha osztrák és katolikus lett volna) igazságszolgáltatását használták ki az uralkodóház ellenségei legjobban arra, hogy a dinasztiát megrágalmazzák és így
a nemzettel meggyûlöltessék. (Láttuk, hogy Bartha egyenesen Ferenc Józseffel mondatja,
hogy hiába ártatlan Batthyány, „er muss sterben”.) Legalább elméletben azonban mégiscsak
meg kell állapítanunk, hogy az igazság kinek az oldalán állt: az uralkodóházén-e vagy a maibolsevistákkal rokon lelkiismeretlen ellenségeikén és rágalmazóikén.
Maga az aradi ítélet ellen Bartha azt a kifogást hozza fel, hogy „rendkívül lényeges dolgokat figyelembe nem vesz, elhallgat vagy akarattal mellõz. Egyik leglényegesebb körülmény, hogy mindnyájan a király parancsára tették le a magyar alkotmányra az esküt...
Valamennyien ezt az esküt tartották meg az utolsó pillanatig. Ezzel a második esküvel megszûnt az elsõ eskü hatálya, mert hiszen az is a királynak letett eskü volt, melyet a király parancsára kellett egy új esküvel pótolniuk, vagyis a másik esküt soha figyelembe nem veszi ésmegállapítja az elsõ letett, de jogilag már nem létezõ eskü alapján a felségsértés bûntettét. Ez
kétségtelenül csak a jogi álláspont elcsavarásával volt lehetséges”.
„Teljesen figyelmen kívül hagyja azt a közjogi állapotot, hogy Magyarországon a nádor,mint a király helyettese mûködött, az õ intézkedései tehát a király intézkedései. Mindannak
dacára például a honvédség felállítását már nem tekinti jogi állapotnak, az õfelsége helyetteseként mûködött nádor vagy az õfelsége által kinevezett hadügyminiszter kinevezéseit egyáltalán figyelembe sem veszi.”
Úgy látszik, még Bartha is tisztában volt ezen érvelése kétségbeejtõ gyengeségével, mert
azt mondja, hogy „nem szakbírói tekintetbõl, hanem tisztán laikus szemszögbõl” teszi az ellenvetéseit. Bizony rendkívül laikus ellenvetések is.
Láttuk már bõven, hogy a király a 48 márciusi törvényeket nem önként, hanem csak abécsi forradalmi terror okozta kényszerhelyzetében fogadta el, de még így is csak úgy, hogy
István nádor becsapta mind a beteg királyt, mind a helyette kormányzó államtanácsot. Láttuk,
hogy ezt maga is elismerte, bocsánatot is kért tõlük miatta. De még így is csak mint
„ideigleneset” nevezte ki a király a 48-as minisztériumot. Visszaélés és a király kijátszása
volt tehát, hogy mégis rögtön felesküdtették a magyar katonákat az új törvényre. A király
csak azért tûrte el, hogy az ideiglenest mint véglegeset vegyék, mert kényszerhelyzetben volt,s addig, míg lázadó alattvalóinak fölébe nem kerekedik, nem volt tanácsos számára, hogyõket ingerelje.
Gondoljunk csak vissza mindarra, amit Pálffy innsbrucki útjuk alkalmával Batthyánynak
a királyt helyettesítõ Ferenc Károly fõherceggel való viselkedésérõl, mint szemtanú ír, s akkor
látjuk, hogy az udvar kényszerhelyzetével Batthyány is mennyire tisztában volt s mennyire
úgy viselkedett, mint aki mindezt nagyon jól tudja.
Az uralkodóház azonban ennek ellenére is annyira korrekt volt, hogy ha egyszer már István nádor becsapta és az utca terrorizálni tudta, mégis állta volna ezt a kényszerhelyzetben
adott, erõszakkal kicsikart alkotmányt még akkor is, mikor már a bécsi utca terrorján és alombardiai lázadáson felülkerekedett.
Elismerte volna véglegesnek is azt, amit csak ideiglenesként adott meg, ha látta volna,
hogy Batthyánynak tõle ideiglenesen kinevezett kormánya tényleg ura a helyzetnek, s a kormány hajlandó megtartani a 48-as alkotmányban azt is, ami a nemzetnek az udvar iránti kötelességeit tartalmazza. Az udvar véglegesen is hajlandó lett volna lemondani azokról ajogairól, melyeket a kormánynak, mint a nép képviselõjének, 48-ban ideiglenesen átengedett,ha a kormány, illetve a mögötte álló forradalom is megelégedett volna azokkal a jogokkal,
melyeket már kivívott.

484

Láttuk azonban, hogy azok, akik a törvény alapján álltak s valóban meg akarták tartani a
48-as alkotmányt, még akkor is, ha egyébként addig olyan túlzók, hányavetiek és fölényesek
voltak, mint Batthyány, csakhamar elvesztették befolyásukat, senkik lettek, a hatalom a túlzók, a radikálisok, a mindig többet kívánók, az Ausztriától teljesen elszakadni, sõt vele még
szövetségben maradni se akarók, sõt az egyenesen köztársaságpártiak kezébe került. Ezeknek
nem lehetett már engedni, mert minél többet vívtak ki, csak annál többet kívántak. Hiszen afrancia forradalom csak ötven éve volt, s az országot az is nemcsak köztársasággá tette, hanem királygyilkossá, papgyilkossá, az Isten és a vasárnap eltörlõjévé is.
A mi 48-asainknak is elõször István nádor, tehát egy Habsburg is jó lett volna királynak,
csak éppen az nem, akit az alkotmány szerint illetett a korona. Késõbb már csak olyan király
kellett volna, aki nem volt Habsburg, késõbb pedig semmiféle király, csak köztársasági elnök.
Batthyány szájából hallottuk, hogy Kossuthék (pedig akkor õk jelentették az országot,mint Batthyány befolyás-nélkülisége bizonyítja) már akkor István nádornak, sõt Batthyánynak kínálták a koronát, mikor még senki se állíthatta azt, hogy a király nem tartja meg amárciusi alkotmányt, sõt mikor még a király a rácok leverésére küldte ide katonáit; hogy már
akkor megtagadták a királytól Olaszországban a magyar segítséget, sõt elõre megtagadták ezttõle még abban az esetben is, ha megalakul az új német birodalom s azzal kerülne háborúba.
Pedig hát királyunk se Olaszországban, se az új német birodalom ellenében nem hódítani
akart, hanem csak azt megvédeni, ami már hosszú évszázadok óta az övé volt, tehát a magyar
alkotmány szerint tõlünk járt neki a segítség.
Láttuk, hogy Kossuthék 200.000 fõnyi honvéd hadsereget állítottak fel, új pénzt adtak kikirályi engedély nélkül, sõt királyi tilalom ellenére. Követeket küldtek külállamokhoz a király
tudta nélkül, sõt Kossuth egyszerûen Magyarország koronájával kínálta meg István nádort, sõtBatthyányt is, s tette mindezt akkor, mikor még le se mondott V. Ferdinánd, a megkoronázott
magyar király. Az udvar pedig mindezekrõl a titkosrendõrség jelentéseibõl tudomással bírt.
Mindez bizonyára nem annak a márciusi alkotmánynak az alapján állva történt, melyre
nemcsak a király tett esküt, hanem Kossuthék is, de míg a király kényszer hatására tette le ráaz esküjét, Kossuthék igazán önként és szabad akarattal, tehát õket még jobban kötelezte ez
az eskü, mint az udvart. S nekik mégis a király volt esküszegõ és perfid.
Mikor aztán ennyi garázdálkodás eltûrése után a király végre az asztalra ütött és feloszlatta ezt a forradalmi, semmiféle neki kellemetlen törvényt nem tisztelõ országgyûlést, azkijelentette, hogy csak azért se oszlik fel. Pedig hát az a joga, hogy az országgyûlést feloszlathassa, a 48-as alkotmány szerint is megvolt a királynak. És megvan ez a joga még ma isminden királynak, sõt a legtöbb köztársasági elnöknek is. Megteheti ezt az államfõ még akkor is, ha nem neki van igaza. (Ezt ugyanis nem döntheti el a másik fél, azaz a nemzet, mint
ahogyan a király se döntheti el egymaga, hogy mikor nincs igaza a nemzetnek.) Ez esetbenaz új választásokon úgyis tudtára adhatja akaratát királyának a nemzet, mert hiszen ha az újválasztások is olyan többséget eredményeznek, mely a király akarata ellen van, az államfõ
úgyse tehát mást, mint hogy a nemzet akaratát tudomásul veszi.
Egészen hamis tehát az aradi vértanúk mentsége a törvényszék elõtt s vele együtt hamis
Bartha érvelése is, hogy hát õk nemcsak a királynak tettek esküt, hanem a nemzetnek is, az alkotmányra is, mégpedig ezt is a király parancsára, sõt mivel az utóbbit tették le késõbb, ez amásodik eskü meg is szüntette az elsõ érvényét. Eltekintve ugyanis attól, hogy erre a második
esküre a „parancsot” a király nem önként adta ki s ezt mindenki tudhatta, az aradi vértanúk akkor is szolgálták a 48-as kormányt, mikor már rég forradalmi kormány volt s rég nem állt annak a márciusi alkotmánynak az alapján, melyre a csapatok a király parancsára felesküdtek.
Ebben a 48-as márciusi alkotmányban az volt, hogy ahogyan minket segít a király országunk területi épségének megõrzésében olyan csapataival is, melyeket nem Magyarország állított ki és nem Magyarország fizet (s addig, míg csak Kossuth ki nem mutatta a foga fehérét,védett is bennünket a Habsburgok hadserege még 48-ban is, például a fellázadt rácok ellen),485épp úgy kötelességünk nekünk is védeni az õ Magyarországon kívüli birtokállományát is, haazokat ellenség támadja meg. Mi azonban a szárd királytól megtámadott és a Habsburgoktóltõle elvenni szándékolt Lombardiát nemcsak tényleg nem segítettük védeni, hanem ezt még
elvben is megtagadtuk. Az aradi vértanúk azonban ennek megtörténte után is tovább harcoltak emellett a forradalmi kormány mellett és a király ellen.
A 48-as alkotmányban az van, hogy a magyar trón a Habsburg-ház leányágában is öröklõdik s a szabad királyválasztás joga csak akkor száll vissza a nemzetre, ha már ez a leányág
is kihalt. 48-ban még egyáltalán nem halt ki (még ma se halt ki), sõt 48-ban élt még a már
megkoronázott tényleges király, V. Ferdinánd is, Kossuth mégis másokat kínált meg a koronával, bizalmas körökben pedig abból se csinált titkot, hogy õ tulajdonképpen köztársaságpárti. Ezt mi ma már tudjuk, de tudjuk azt is, hogy a titkosrendõrség jelentéseibõl az
uralkodóház is tudta. Erre Pálffy János feljegyzései nyomán egy érdekes esetet bõvebben is
ismertettünk. A késõbbi aradi vértanúkká vált honvédtábornokok ezt még jobban tudták smégis rendületlenül támogatták ezt a kormányt.
Micsoda gyönge mentség erre az, hogy õk nemcsak a király iránti hûségre, hanem a 48as alkotmányra is esküt tettek! Hiszen láthatjuk, hogy azáltal, hogy a trónfosztás után is Kossuth alatt harcoltak, nemcsak a királynak tett esküt szegték meg, hanem azt is, amit a 48-as
alkotmányra tettek le.
A 48-as alkotmányban az van, hogy a törvény csak akkor lesz törvény, ha az országgyûlés határozatát a király már szentesítette, nem pedig már a szentesítés elõtt. A 48-as kormány
pedig sorozott, bankót nyomatott már a szentesítés elõtt és külföldi államokhoz követeket
küldött a király tudta nélkül, ami különösen ellenkezett a 48-as alkotmánnyal. S az aradi vértanúk ennek ellenére is e kormány mellett harcoltak a király ellenében.
Batthyány mindezt nem csinálta volna, ha tõle függött volna. Tûrte azonban annak ellenére, hogy még õ volt a miniszterelnök, tehát minden az õ neve alatt történt. Sõt egyenesen õmaga segítette hatalomhoz azt is, aki mindezt most már az õ akarata ellenére csinálta. Ezért
nem volt juszticmord a kivégeztetése és ezért volt teljesen tarthatatlan és hamis az aradi vértanúk védekezése és ezért hamis Bartha Albert javukra felhozott mentsége is.
Az aradi vértanúk tehát és mindenki, aki 48-as volt (és még inkább azok, akik nemcsak
48-asok, hanem még 49-esek is voltak, pedig az aradi vértanúk mind 49-esek is voltak), nemcsak az elsõ, a közös hadseregben letett esküjüket szegték meg, hanem azt a második esküt
is, amelyet állítólag a király parancsára a 48-as alkotmányra tettek le. Akkor is megérdemelték volna tehát a halált, ha nem is esküdtek volna kétszer, hanem csak egyszer, mégpedig
csak a 48-as magyar alkotmányra.
Hogy semmivel se menthették magukat, bizonyítja az 1848. október 3-i, Magyarország
minden lakosához intézett királyi manifesztum, melyben maga V. Ferdinánd, az akkor még
tényleges koronás magyar király adta tudtára mindezt világosan mindenkinek, de elsõsorban
a késõbbi aradi vértanúknak:„Magyarország és Erdély nagyfejedelemség, valamint kapcsolt országai birodalmi báróinak, egyházi és világi nagyjainak, fõuraknak és képviselõknek, kiket mi Pestre országgyûlésre hívtunk egybe, üdvözletünk és jóindulatunk. Nagy bánatunkra és megbotránkozásunkra
képviselõházunk Kossuth Lajos és társai által elkövetett törvénytelenségre ragadtatta magát,
sõt több törvénytelen határozatot királyi akaratunk ellenére végrehajtott, végül pedig a béke
helyreállítására kiküldött királyi biztosunknak, gróf Lamberg Ferencnek kiküldése ellen állást foglalván, mielõtt az meghatalmazását bemutathatta volna, szeptember 2-án oly határozatot hoztak, amelynek következményeként királyi biztosunk egy vad tömeg által nyílt utcán
megtámadtatván, kegyetlen módon megöletett. Ezen körülmények folytán királyi kötelességünknek tartjuk törvényeink biztonsága és a nyugalom helyreállítása végett alábbi rendelkezéseket megtenni és azok végrehajtását elrendelni:

486Elõször: Az országgyûlést feloszlatjuk oly módon, hogy e jelen legfelsõbb kéziratunk kihirdetése után üléseit azonnal bezárni köteles.
Másodszor: A jelenlegi országgyûlésnek valamennyi tõlünk nem szentesített határozatát
törvénytelennek és nem létezõnek nyilvánítjuk.
Harmadszor: Horvátszlavón és dalmát bánunknak, báró Jellasics József altábornagynak,
alárendeljük a Magyarországon és társországai területén, valamint Erdélyben levõ valamennyi
csapatunkat és fegyveres erõnket, bármily szervezethez tartozzanak is, akár nemzetõrség
vagy önkéntes alakulatok azok.” Stb.
Az aradi vértanúk, minden honvéd, sõt még Batthyány is úgy fogadott szót e királyi parancsnak, hogy Jellasicsnak nemcsak nem engedelmeskedett utána se, hanem egyenesen ellene harcolt. Igaz, hogy az akkori „hazafias” hangulatban kissé sok volt azt kívánni, hogy amagyar emberek Jellasicsnak engedelmeskedjenek, de eltekintve attól, hogy Jellasics kétségtelenül magyar állampolgár volt (az aradi vértanúk nem voltak mindnyájan azok), a király
eredetileg nem Jellasics, hanem Lamberg kezébe adta a hatalmat, aki nemcsak gyûlölt nem
volt nálunk, hanem közszeretetnek örvendett, s nemcsak magyar állampolgár s magyar anyanyelvû, hanem még a Magyar Tudományos Akadémiának is tagja volt. Hogy azonban mi õt
meggyilkoltuk, annak igazán nem a király volt az oka.
Ezek után a király nem választhatott mást, mint Jellasicsot, akinek akkor az események –legalábbis pillanatnyilag – annyira igazat adtak és nemcsak a király megbízható híve volt, hanem már Magyarország területén levõ nagy hadsereggel is rendelkezett. Olyan emberre
ugyanis, aki nem rendelkezett a rendcsináláshoz szükséges fegyveres hatalommal, nem lehetett ilyen feladatot bízni. Ha lett volna akkor itt Jellasicsnál jobb és szeretettebb magyar ember, aki a király számára is épp oly megbízható volt, mint õ és megfelelõ fegyveres erõvel isrendelkezett volna, meg lehetünk róla gyõzõdve, hogy õt és nem Jellasicsot bízták volna meg
rendcsinálással.
A király szerencsétlensége, nem pedig rosszakarata volt, hogy Lamberg meggyilkolása
után az adott helyzetben már csak Jellasicsot választhatta. Az udvarnak nem az volt az érdeke, hogy a nemzetet elkeserítse, hanem hogy lecsillapítsa és magának megnyerje. Annyira törekedett erre, hogy láttuk, hogy elõször még arra is hajlandó volt, hogy a kedvünkért ahûséges Jellasicsot elcsapja. Mi erre válaszoltunk Lamberg meggyilkolásával.
Nem lehet tehát vitatkozni azon, hogy azok a katonatisztek, akik még a királyi manifesztum megjelenése után is Jellasics ellen harcoltak, megszegték a királynak letett esküjüket és
lázadók voltak. A király azért oszlatta fel az országgyûlést s adta a hatalmat ideiglenesen Jellasics kezébe, mert ez az országgyûlés akkor már számtalanszor megszegte (most soroltuk fel
az eseteket) az 1848-as alkotmányt.
A legtöbb aradi vértanú ezenkívül még a már Ausztria területén Schwechatnál lefolyt ütközetben is részt vett, tehát Jellasics ellen még osztrák területen is harcolt. Ha most meggondoljuk még azt is, hogy ugyanakkor, mikor a magyar honvédtisztek Schwechatnál Bécs
szomszédságában jártak, Bécs városa is lázadásban volt, a szomszédban folyó magyar akció
tehát Bécs kommunista-zsidó forradalmárai, a Tausenauk, Chaisesek, Häffnerek és Neuwirthek, tehát Bécs legalja forradalmi tevékenységének támogatásával volt egyenlõ, hiszen amagyar honvédek ezeknek akartak Bécsbe segítséget vinni, akkor már egyenesen mosolyognunk kell az aradi vértanúk és velük Bartha azon mentségén, hogy õk mûködésükkel csak amagyar alkotmányra a király parancsára letett esküjüket teljesítették, semmi mást.
Hát ahhoz mit szóljunk, hogy ugyanezek az aradi vértanúk még akkor is javában tovább
harcoltak a magyar forradalmi kormány mellett, mikor már az Debrecenben trónjától nyíltan
is letaszította a királyt és egész családját, azt a királyt, akinek õk katonai hûségesküt tettek ésakit Görgey és tisztikara külön biztosított hûségérõl még 1849 elején is? Vajon még ezután iscsak azért harcoltak mellette helyett ellene, mert a 48-as alkotmányra letett esküjük kötelezterá õket? Vajon benne volt-e a trónfosztás abban a 1848. márciusi magyar alkotmányban,487

melyre õk esküt tettek? Vajon éppen ellenkezõleg, nem ennek a 48-as magyar alkotmánynak
tökéletes tönkretétele és megcsúfolása volt-e? S micsoda szégyenletes, férfiatlan mentség ezzel kapcsolatban, hogy hát õk ebben a debreceni forradalmi törvényhozásban nem részesek,õket senki efelõl meg nem kérdezte! Hiszen ezzel szemben ott van ellenük az az óriási tehertétel, hogy egy se akadt közülük, aki a trónfosztás ellen tiltakozott volna (még maga Görgey
se tiltakozott), ellenben a debreceni ügyért utána épp úgy, vagy talán még lelkesebben harcolt
valamennyi, mint elõtte, sõt gyõzelmeiket csak ezután aratták.
Láthatjuk tehát, hogy megvolt azoknak az aradi „vérbíráknak” a magukhoz való eszük.
Sokkal okosabb emberek voltak azok, mint a „hazafias” magyar diákok gondolják, s nem volt
semmi szükség részükrõl sem bosszúra, se kegyetlenségre, sem magyargyûlöletre, sem kamarillára, sem befolyásolásra, sem „premeditáltságra”, sem lelkiismeretlenségre, sem juszticmordra, hogy az ítéletek halálosak lehessenek. Nem is tudnak ezek a „hazafiak” nekünk akár
csak egyetlenegy hasonló esetet is felmutatni az egész világtörténelembõl, hogy hasonló esetben hasonló bûnöket nem halállal büntettek volna. Láttuk, milyen vérfürdõt csinált Báthory
István kerelõszentpáli gyõzelme után azon magyar urak között, akik ellene fegyvert fogtak.
Pedig õ nem volt koronás király, s egy olyan dinasztia sarja, melynek akkor már 300 éve tartott az uralma Magyarországon.
Nemcsak bosszú vagy kegyetlenség nem fedezhetõ fel ezekben az aradi ítéletekben, hanem éppen ellenkezõleg önmérséklet, megbocsátás és irgalom. Hiszen Gáspár tábornok se
engedelmeskedett V. Ferdinánd október 3-i manifesztumának, õ se vetette alá akkor magát
Jellasics parancsnokságának, sõt részt vett utána még hosszú hónapokon át a császári seregekelleni harcokban. Mivel azonban õ legalább annyi jóakaratot és a királyi ház iránt legalább
annyi hûséget mégis mutatott, hogy legalább a trónfosztás megtörténtétõl kezdve, ha ellenebátran s nyíltan nem is tiltakozott, de legalább ettõl kezdve nem támogatta fegyverével a forradalmi ügyet, õt már nem ítélték halálra, hanem csak tíz évre, s még ennek felét is elengedték neki.
A mondottakkal már teljesen elintéztük azt az érvet is, hogy a király helyettese az alkotmány szerint a nádor, s õ is a 48-as alkotmány híve volt, õ is kívánta a csapatoknak az alkotmányra való felesketését, tehát joggal gondolhatta mindenki, hogy ez a király akarata isegyúttal. (Ezt az érvet még az aradi vértanúknál is jobban Batthyány mentségére hozzák fel.)
Hogy lehetne mindez érv, mikor láttuk már, hogy a nádor egyenesen becsapta a királyt saz udvart, s ezért õt ott éppen olyan bûnösnek tartották, mint az aradi vértanúkat. Számûzték
is érte büntetésül, s noha fiatalember volt még, soha többet nem eresztették vissza a szereplésszínterére. Hogy tehát a nádorra hiába hivatkoztak akár az aradi vértanúk, akár Batthyány, az
nagyon is érthetõ.
Ha a nádor vétkezik, abból még nem következik, hogy minden magyarnak büntetlenül
lehet vétkeznie. Pedig hát hol volt a nádor bûne nagyságban Batthyányétól és különösen hol
az aradi vértanúkétól? A nádor már 1848 októberében visszavonult. Õ már akkor megtetteazt, amit az aradi vértanúk soha, sõt még Gáspár tábornok is csak 1849. április 14-e után tettmeg. Az aradi vértanúk azért maradtak a helyükön még esküjük ellenére is, mert századosból
tábornokká lettek azáltal, hogy maradtak. A nádor viszont azért nem maradt, nehogy Kossuthék még királlyá tegyék. A nádor valóban azért „tûnt el” a Jellasics ellen induló táborból,
mert nem akarta megszegni azt az esküt, melyet a 48-as alkotmányra letett s melyhez hozzátartozott a királyhoz való hûség és a parancsai iránti engedelmesség. Még a király és az államtanács becsapását is azzal okolta meg, hogy kénytelen volt, mert másképp Kossuth és az
utána induló magyarok királlyá választották volna. Még ez az értéktelen Habsburg is mennyivel önzetlenebb volt tehát, mint az aradi vértanúk! S ha még õ is örökös számûzetést kapott,kaphattak-e az aradi tábornokok a halálnál kisebb büntetést?
Ha mindezek ellenére még õ is annyira bûnösnek találtatott csak azért, mert nem vonult
vissza még 1848. október elején is hamarabb, s mert eleinte õ is híve volt annak az irányzatnak, melynek végeredménye Világos és az aradi akasztások voltak, milyen bûnös volt akkor

488

Batthyány, aki csak december végén, Gáspár, aki csak április közepén vonult vissza, és milyen bûnösök az aradi vértanúk, akik sose hagyták el a forradalom ügyét, sõt még akkor is,
mikor fegyverletételre kényszerültek, inkább az orosz cár, mint a saját királyuk elõtt tették lea fegyvert. Milyen bûnösök õk, akik annyira mentek a dac és az engedetlenség õrültségében,hogy noha tudták, hogy a további harc már céltalan öldöklés, mégis Görgeyvel „ünnepélyesen
kijelentették, hogy inkább belemennek a legkétségbeesettebb harcba”, mintsem annak csapataielõtt tegyék le a fegyvert, akinek mint törvényes királyuknak, hajdan hûséget esküdtek!
Mikor Schlick, tehát Ferenc József tábornoka, felszólította, hogy adja fel neki Arad várát,Damjanich is azt válaszolta, hogy az osztrákoknak nem adja fel. „Inkább az utolsó emberig
védelmezni fogom” – mondta válaszul. Ki volt hát hûtlen, ki volt lázadó, ki volt esküszegõ,ki volt az, akivel szemben megokolt volt a legnagyobb büntetést alkalmazni, még ha az Aradon elítélt honvédtábornokokkal sem?
S mikor aztán utána Damjanich és társai a törvényszék elõtt azzal védekeznek, hogy õk
nemcsak a királynak, hanem éppen a király parancsára a magyar alkotmányra is esküt tettek(bizonyára ez az eskü követelte tõlük, hogy Világosnál ne Ferenc József, hanem a minden
oroszok cárja elõtt tegyék le fegyverüket); meg hogy õk V. Ferdinánd proklamációját, hogy
mindenki engedelmeskedjék Jellasicsnak, sose látták, sõt nem is hallottak róla, lehet-e ezt
mással, mint csöndes mosollyal fogadni? A történetírásunk azonban csak azért, mert „hazafias”, nem tudja mással, mint ádáz bosszúval és embertelenséggel vagy az igazságszolgáltatásnak Haynau által való törvénytelen befolyásolásával magyarázni azt, hogy a „lelketlen” bírák
ezt a mentséget nem fogadták el.
Az aradi haditörvényszék halálra szóló ítélete mindenegyes vádlott esetében épp úgy
egyhangúlag történt, mint Batthyány halálos ítélete, s akiben csak egy csepp jogi érzék s csak
egy szemernyi tárgyilagosság van, ezen nem is csodálkozhat. Az aradi bírák csakugyan nem
habozhattak abban, hogy ezt kívánja-e az igazság vagy nem.
De hogy az igazságérzet mellett a jóakarat, az emberség és részvét is mennyire megvolt
bennük, mutatja Leiningen esete, akit egy újságban megjelent hír alapján a törvényszék a foglyokkal való kegyetlenkedéssel is megvádolt, s ami, mert rágalom volt, rendkívül bántotta ezt azértékes katonát. Vele a bíróság e bánatában annyira együtt érzett, hogy Ernst törzshadbíró szinte vigasztalja, és biztosítja róla, hogy a bíróság a vádnak ezt a pontját „egyáltalán nem vette túlságosan komolyan”. Ezért még maga Leiningen is azt írja börtönébõl (1849. szeptember 17.) a
feleségének, hogy „e pontban igen nagy emberséget tanúsítottak irányomban”. (Bartha, 161. o.)
Ezt is írja Leiningen ugyanezen levelében: „Afelõl, hogy bánnak velem, meg lehetsz
nyugodva. Megvan mindenem, ami kell. Kevés, de jó könyv. Olyan, amit többször is el lehetolvasni. Írnom szabad s így csaknem egész nap firkálok.”
Erre Bartha, aki azt, ami Bécs mellett szól, úgy látszik, el se tudja hinni, azt írja, hogy
Leiningen ezt „valószínûleg csak neje megnyugtatására írta”, mert másrészrõl adatok vannakarra is, hogy õ is és más vádlottak is a rossz bánásmód miatt is panaszkodtak. Azonban hogy
a foglyok a dicséret mellett panaszkodtak is, egyszerûen érzékeny lelkiállapotukból is meg
lehet magyarázni. Látni fogjuk, hogy eleinte nem is gondoltak arra, hogy nekik – az oroszokígéretei ellenére – még valami bajuk is lehet, s ezért eleinte még azt is tûrhetetlen bánásmódnak tekintették, hogy õrizet alatt vannak. Így aztán mit se jelent az, hogy panaszkodtak arossz bánásmódra. Láttuk már, hogy még azt is sértésnek vették, hogy bíráik közt altisztek ésközlegények is voltak. Azt hitték, hogy még ez is csak az õ megalázásukra történt, noha rámutattunk, hogy az akkori hadbíráskodásban ez a perrendtartáshoz tartozott a Habsburgok
hadseregében.
Hogy az aradi vértanúknak milyen dolguk lehetett a börtönben, azt láthatjuk Damjanichnak feleségéhez írt leveleibõl, melyet Hamvay Ödön adott ki „Damjanich levelei” címen(Budapest, 1910). Az alatt az egész rövid idõ alatt, amelyet Damjanich kivégzése elõtt az aradi börtönben töltött, kilenc levelet írt feleségének. Legalábbis ennyi ma is megvan belõlük.

489

E levelekben panaszt egyet se találunk, de találunk bennük ilyeneket: „Majd kérelmezema tábornok úrnál (a „hazafias körökben” szintén „vadállatnak” bélyegzett Howingernél), engedné meg, hogy bejöhess. Egyébként szigorúan el van tiltva”. Kérelmezése – úgy látszik –sikerrel is járt (noha „vadállatnál” kérelmezett), mert felesége tényleg meglátogatta.
„Mivel tegnap nem küldtél vörösbort, ma üvegeket küldök és kérlek, mondd meg Jánosnak, hogy egy másik hordóból töltse meg, mivel az elõbbi savanyú volt.
Nem is hiszed, mennyire jót tett a friss levegõ! Tegnap közel két óra hosszat ültem kint.
Ma megígérte nekem az ezredes hadbíró, hogy be fog hozni téged. Isten áldja meg ezt anemes embert.
Küldj egy kenyeret és kérdezd meg a zsidót, van-e neki jó fenyõ- és gyümölcspálinkája.
Igen szeretnék ezekbõl.
Miért nem küldte vissza János a megtöltés céljából küldött üvegeket? Én csak egy üvegvörösbort kaptam; talán nincs több a Péter pincéjében? Ebben az esetben, kérlek, szerezz nekem valahol, talán a Brünertõl, igen jó vörösbort az üvegekbe. Jó volna, ha írnál a Janinak
Simándra egy negyed akóért, mert az õ vörösbora igen jó.
Légy oly jó és küldj valami olvasnivalót.
Vettél részemre almát? Fanny elküldte a vörösbort?
Bort állandóan kapok Péter pincéjébõl, ami szintén könnyebbség.
Amint a vörösbor Janitól megérkezik, küldd el nekem... Ne feledkezz meg a húsz akóról.
Ha véletlenül kapnál szõlõt, küldj! A vörösbor kitûnõ. Sok köszönet érte neked, Micikém...
A jó fõbörtönõr nem tartotta tanácsosnak, hogy a leveledet ma átadja, holnap megtörténik.”
Mivel egyik levél végén ezt találjuk: „A borra valaki részére sürgõsen szükségem van”, alevelek kiadója azt a megjegyzést fûzi a dologhoz, hogy „a fõfoglárnak kedveskedett a hõs az
italokkal”.
Lehet, sõt valószínû, de a levelek tartalmából jól látható, de egyébként is természetes,
hogy nem minden bor a fõfoglár számára kellett. Ezek a levelek annyit kétségtelenül bizonyítanak, hogy rossz dolguk nem lehetett a fogságban az aradi vértanúknak. Ehettek, ihattak
jobbnál jobb dolgokat, olvashattak börtönükben tetszés szerint, levelet írhattak amennyiszer
akartak, érintkezhettek a külvilággal, azt csempészhettek be börtönükbe, amit akartak. Az isjellemzõ, hogy a rab Damjanich órák hosszat „ülhetett kint a friss levegõn”.
Igaz, hogy a különféle tárgyak becsempészése s a külvilággal való szinte szabad érintkezés bizonyára visszaélésképp fordult elõ, de nem az a fontos, hogy a raboknak miért volt
ennyire jó dolguk, hanem az, hogy ilyen jó dolguk volt. Még így is az osztrák érdeme, mert
hiszen a fõfoglár is osztrák és a Habsburgok alkalmazottja volt, s az se vall éppen a vezetõ
osztrák körök rosszindulatára, hogy éppen ilyen jólelkû, könnyen megkörnyékezhetõ és
ennyire nem magyarellenes foglárokra bízták tõlük állítólag annyira gyûlölt magyar rabjaikat. De ahhoz, hogy hordószámra lehetett beküldeni a börtönbe a bort, az nemcsak az egyetlen fõfoglár jóindulatát bizonyítja. Ehhez mások beleegyezése is kellett.
Látjuk is, hogy Damjanich az ezredes hadbírót is áldja. Hogy pedig a fõfoglár nemcsak
megvesztegethetõ volt, hanem jó is, azt Hamvay is jelzi, aki személyes ismerõse volt Damjanich özvegyének s így a dolgot csak tõle tudhatta, õ pedig férjétõl hallhatta, mert láttuk, hogy
engedélyt kapott arra, hogy börtönében meglátogathassa. Hamvay „megvesztegetett, deegyébként is jólelkû fõpofoszt” [fõbörtönõrt] emleget.
Láttuk egyébként, hogy Leuzendorfot is megvesztegették Batthyányék, de hogy mégis
nem elsõsorban pénzért tette, amit tett, mutatja már sokszor említett elájulása a kegyelmi kérvény elutasítása után. Valószínû, hogy itt is nem annyira a fõfoglár megvesztegetésérõl voltszó, hanem az aradi vértanúk úri gavallériája [bõkezûsége] önként viszonozta kedveskedésekkel a fõfoglár jóindulatát.
Ne feledjük azt se, hogy a fõfoglár altiszt, s így egyáltalán nem valószínû, hogy ha az a
sok becsempészett bor és pálinka csak neki szólt volna, akkor olyan fontos lett volna, hogy a490

bor éppen vörös legyen és hogy annyira jó minõségû legyen. Damjanich leveleibõl egész jól
látható, hogy amit kért és kapott, az elsõsorban neki magának kellett.
Hogy nálunk az aradi ítéletet és a vádlottakkal való bánásmódot olyan kegyetlennek tartották és tartják a mai napig, annak az az oka, hogy a mesterségesen fokozott (mert politikai
célokra felhasznált) feszültség és a belõle folyó hazafias terror egyenesen lehetetlenné tette akutatónak vagy írónak, hogy a túlzásokat megcáfolja és helyreigazítsa, mert az egész nyíltan
„félistennek” mondott áldozatok elleni „szentségtörõ” inzultusnak, nemzetgyalázásnak vettevolna a bíráik vagy rabtartóik javára mondott egyetlen szót is. Egyenesen hullagyalázó jellege lett volna az efféle kísérleteknek, s ez undok bûn elkövetõit egyszerûen azzal vádolták
volna, hogy nem sajnálja a tragikus áldozatokat, sõt még keveselli a kínjaikat.
Pedig nyilvánvaló, hogy tudományos szempontból, de egyszerûen az igazság szempontjából is megengedhetetlen ez az álláspont, sõt ha 48 nem forradalom és nem egyházellenes
megnyilvánulás, hanem csakugyan tiszta hazafiság lett volna, akkor is egyenesen ambicionálnunk kellene, hogy benne azt is, ami ellenünk szól, ne az ellenfél állapítsa meg, hanem mimagunk. Akinek az ügye és lelkiismerete rendben van, annak sose kell félnie a teljes igazságtól. A nemzet lealacsonyítása tehát az, ha valaki mégis fél tõle. Egy nemzetnek csak olyanhõsei lehetnek, akik kiállják a teljes igazságot.
Így persze nem lehet fenntartani továbbra is azt a „hazafias” hitet, hogy a magyar csak
jó, nemes, csak ártatlanul bûnhõdõ és az idegen gonoszoktól becsapott lehet, ellenségei pedig
csakis gonoszok és ármánykodók lehetnek, de hát ilyen hazafiságra nincs is szükség, mert,
mint a Mikulásban való hit, úgyis csak gyermekeket elégíthet ki ideig-óráig. Történetírásunkat gyerekszínvonalon tartani pedig nemcsak az igazság, hanem a nemzet elleni sértés is.
Hogy az aradi katonai törvényszék hivatalos irataiban a vádlottak olyan alázatosan és
annyira megtévedt emberekként viselkednek, azt Bartha a közölteken kívül még azzal akarja
megmagyarázni, hogy feltevése szerint vallomásaik nem szóról szóra s nem a vádlottak kifejezéseivel kerültek jegyzõkönyvbe, hanem Ernst törzshadbíró fogalmazásában, s világos,hogy õ az esetleges öntudatos vagy a hatalomra sértõ kifejezéseket nem vette bele a jegyzõkönyvekbe, illetve enyhítette õket.
Bartha azonban arra már nem gondol, hogy ha a bíráik rosszakaratúak voltak, amint ezt õis és a magyar közvélemény is feltételezi, akkor a vádlottak esetleges kihívó viselkedését és
esetleges sértõ kifejezéseit nemcsak gondosan belevették volna a jegyzõkönyvekbe, hanem
egyenesen ki is élvezték volna õket. Ezzel ugyanis árthattak volna a vádlottaknak, míg a szépítéssel és az enyhítéssel, sõt elhallgatással csak segítettek volna rajtuk. A bûnbánat ugyanis
mindig mentõ körülmény a vádlottra nézve, míg a dac, a kihívás és a cinizmus ellenszenvet
kelt a bírákban, és annak bizonyítéka, hogy a vádlott nem érdemel kegyelmet és jóindulatú
elbánást, hanem csak szigort.
Egyébként pedig az, ami a magyar közvéleményt az aradi vértanúkkal a bíróság elõtt tettnyilatkozataiban meglepi, sõt megbotránkoztatja, mert 48 igazára szégyent jelent, nem a kifejezésekben, hanem a tárgyi megállapításokban van.
A Habsburg-gyûlöletnek ezekben a vallomásokban az nem tetszik és nem is tetszhet,
hogy ezek a hazafias hõsök azzal mentik magukat, hogy õk csak azért szolgálták „a hazaszent ügyét” (azaz 48-at), mert kénytelenek voltak, mert másképp nem tehettek, vagy mert
nem voltak tisztában a helyzettel; mert helytelen szempontból ítélték meg a dolgot; mert nem
volt, aki felvilágosítsa õket, aki megmagyarázta volna nekik a helyes tényállást, vagy mert
nagy volt a hazafias terror s ez akadályozta meg õket a helyes útra való térésben, vagy hogy
akkor elvesztették volna állásukat és megélhetésüket; hogy tekintettel kellett lenniük a családjukra stb. Tehát csupa mentegetõzés, csupa bûntudat, csupa gyarlóság, csupa jellemgyengeség. Itt tehát a legkisebb jelentõsége sincs annak, hogy a jegyzõkönyveket ki és hogyan
fogalmazta. E jegyzõkönyvekben 48-ra nem az a szégyen, ahogyan a vádlottak mondták azt,
amit mondtak, hanem az, amit mondtak.

491

De arra is van bizonyítékunk, hogy a kemény, az önérzetes kifejezések belekerültek a
jegyzõkönyvbe, mert például Vécsey vallomásában ilyent is olvashatunk: „Megjegyzem,
hogy a magyar hadsereg nem volt fölkelõ (lázadó) hadsereg, mint azt Önök a számba adni
igyekeznek.” (50. o.) Kell-e ennél önérzetesebb, a bíróság tagjainak elveire és meggyõzõdésére sértõbb megállapítás? S lám, Ernst hadbíró mégsem hagyta ki a jegyzõkönyvbõl, de nem
is öltöztette a törvényes állásfoglalásra kevésbé sértõ formába. De viszont láttuk már azt is,hogy ugyanaz a Vécsey, aki ebben ennyire önérzetes és kifejezéseiben ennyire éles, sõt egyenesen oktatást ad a hadbíróságnak, ugyanezen vallomásában milyen mentegetõzéseket csap s
milyen távol áll attól, hogy magát 48-as értelemben vett hazafias hõsnek tarthassuk!
De ha a jegyzõkönyvek nem adták volna vissza hûen a vádlottak vallomását, õk felszólalhattak volna ellene s követelhették volna a helyreigazítást. Felolvasták ugyanis õket elõttük s külön meg is kérdezték a vádlottakat a felolvasás után, hogy helyes-e a megfogalmazáss valóban azt akarták-e mondani, amit a jegyzõkönyv tartalmaz. Nemcsak nyilváníthattak véleményt erre vonatkozólag, hanem kellett is nyilvánítania mindegyiküknek, mert efelõl ismindegyiküket külön megkérdezték.
„Vallomásom helyességét igazolom” – írta oda a jegyzõkönyv végére Leiningen. „Vallomásom helyesen van felvéve” – írta utána Knézich is, Schweidel is. „Vallomásom helyesen
van leírva” – látjuk Lenkey neve elõtt. „Minden helyesen van leírva” – írja oda Damjanich is,valamennyiük közt a legbátrabb. Pedig hát láttuk, hogy az õ vallomásában is nem egy, a 48as elvekre nézve nem éppen épületes vagy örvendetes állítás és elvfeladás van.
Azt már mondtam, hogy Aradon minden halálos ítélet egyhangú volt, de azt még nem,hogy a vádlottakat nem is statáriális bíróság elé állították, amit pedig a háború és a rendkívüli
helyzet ugyancsak megokolttá tett volna, hanem rendes bíróság elé. Nem arra törekedtek hát,hogy minél könnyebben kimondható és így minél több legyen a halálos ítélet, hanem arra,
hogy minél kevesebb. Minden vádlottat arra vonatkozóan is külön megkérdeztek, nincs-e abírák valamelyike ellen kifogása. Nem gondolja-e, hogy valamelyik neki haragosa vagy más
okból elfogult irányában. Ha igen, kicserélik az illetõt más bíróval. Egyik vádlott se tett kifogást egyik bíró ellen sem. Láttuk, hogy csak azt kifogásolták egyesek, miért vannak köztük
még altisztek és közlegények is. De ezt is csak maguk közt kifogásolták. Annyi eszük volt,
hogy ez ellen nem emeltek hivatalosan is panaszt. Pedig kár, mert akkor hivatalosan is kaptak
volna e tekintetben is felvilágosítást, s így látták volna, hogy ez nem az õ lenézésük miatt történt, hanem elõírás a csász. és kir. hadseregben s demokratikus szellemének jele.
Jellemzõ, hogy Haynau a lázadókat rendes bíróság elé állította, nem pedig rendkívüli elé.
Vécsey azonban azzal menti magát (52. o.), hogy se õ, se tiszttársai azért nem térhettek
vissza a király hûségére, mert „a minisztérium (természetesen a 48-as) statáriális eljárás útján
fõbelövéssel fenyegette meg azt, aki a hadsereget el akarja hagyni s személyes felelõsség
mellett megtiltotta ily kérelmek továbbterjesztését is”. Lám, ennyivel jobb volt „a hiéna”,
mint Kossuth kormánya!
Olyan lelkiismeretes munkát végzett az aradi hadbíróság s annyira hosszadalmasan latolgatta külön-külön mindegyik vádlott ügyét, hogy a perrõl „egy hatalmas, 86 ívet tartalmazó
jegyzõkönyv” maradt fenn. (Bartha, 71. o.) Nem olyan könnyen osztogatták tehát az osztrákok a halált, még Világos után közvetlenül sem, mint Görgey és Bem a honvédeknek, Damjanich pedig még a plébánosoknak is.
Hogy tévedés ne lehessen és igazságtalanság ne történhessen, hogy mindenki menthessemagát, ha tudja: a kihallgatás után, arra vonatkozólag, ami az ügy lényege volt és a vádlottak
sorsát eldönthette, újra megkérdezték a vádlottakat. Újra felszólították õket, adják elõ mentségüket: Tudtak-e V. Ferdinánd október 3-i proklamációjáról, engedelmeskedtek-e neki, s hanem, mivel tudják menteni engedetlenségüket. Részt vettek-e a harcban még Ausztria területén is a bécsi forradalom megsegítését célzó schwechati csatában, s ha igen, mivel tudják tettüket menteni. Végül mit tudnak felhozni mentségükre amiatt, hogy még a debreceni492

trónfosztás után is tovább szolgálták a forradalmat és harcoltak az uralkodóház ellen. Azt pedig legelõször kérdezték mindegyiküktõl, hogy mint tisztek, tettek-e a császárra és királyra
esküt forradalmi szerepük megkezdése elõtt. Világos, hogy mindegyikük azt volt kénytelenválaszolni a sorsukat megpecsételõ kérdésre, hogy: igen, letettem, tettüket menteni pedig
csak olyan kezdetleges kifogásokkal tudták, mint ismertettük.
Akik pedig nyugalmazott tisztek voltak már akkor, mikor a lázadó forradalmi seregbenmûködésüket újra felvették, azoktól megkérdezték, hogy nyugalomba vonulásukkor aláírták-ea szokásos kötelezvényt, hogy a császár-király serege ellen soha nem fognak harcolni. Természetesen erre a kérdésre is azt voltak kénytelenek felelni mindnyájan: igen, aláírtuk.
A vádlottak annyira szabadon és minden korlátozás nélkül védekezhettek, hogy mikor vallomásukat felolvasták elõttük, nemcsak arról kérték nyilatkozatukat, hogy azok a jegyzõkönyvek,
melyek vallomásaikat tartalmazták és amelyek alapján a bíróság ügyüket elbírálni szándékozott,
helyesen vannak megfogalmazva, hanem egyúttal mindegyiktõl azt is megkérdezték, nincs-e
még valami hozzátenni valója, nem jutott-e eszébe azóta még valami, amit mentségére fel tud
vagy fel akar hozni, vagy nem akarja-e valamelyik kijelentését megváltoztatni.
A legtöbben azt válaszolták, hogy nincs. Voltak, akik néhány mondatot utólag még hozzáfûzettek eddigi vallomásukhoz. Mindezek ellenére azonban még a második kihallgatás és annak kijelentése után is, hogy nincs több mondanivalójuk, négyen közülük még utána is beadtak
és beadhattak egy-egy nyilatkozatot, tehát még ekkor is szabadságukban állt az újabb védekezés és a bíróság informálása. És a mi történetírásunk ezt az eljárást találta „vadállatiasnak”.
A Habsburg-ellenes Bartha – úgy látszik – szégyenkezik, hogy a vádlottak annyira egyhangúlag kijelentették, hogy 48 lényegével (a trónfosztó törvénnyel) nem értettek egyet, éshogy ennek ellenére mégis megmaradtak a honvédhadsereg kötelékében, annak csak az azoka, mert a terror és a körülmények miatt már lehetetlen volt visszalépniük. (Gáspár azonban
megmutatta, hogy nem volt igazuk, nem volt lehetetlen. Igaz, hogy õ is csak betegség ürügye
alatt merte a dolgot megcsinálni, de õ mégis megcsinálta. Az õ esete is bizonyítja a terrort, debizonyítja azt is, hogy mégiscsak minden nagyobb baj nélkül lehetett volna védekezni a terror ellen.)Mivel a tábornokok egyhangú kijelentései tulajdonképpen 48 lényegének megtagadását
jelentik, Bartha úgy próbálja kimagyarázni a dolgot, hogy a detronizációnak ez a megtagadása tulajdonképpen egyedül csak Görgey felfogása volt. Ámde – folytatja érvelését – az Aradon elítélt tábornokok majdnem mind Görgey seregében szolgáltak s így az õ hatása alattálltak s állásfoglalásuknak az is oka, hogy Görgey azt a hitet terjesztette el közöttük, hogy
csak a detronizációval való közösséget kell megtagadniuk s akkor az oroszok biztosítani tudják mindegyikük részére a büntetlenséget. Bartha szerint ezért és csak ezért vallotta egyhangúlag mindegyikük, hogy a trónfosztó törvényt helyteleníti.
Az érv rendkívül gyenge. Hogy mondhatjuk azt, hogy tulajdonképpen csak Görgey helytelenítette a trónfosztást, mikor éppen Görgey volt az, aki legelõször kínálta fel a cárnak amagyar koronát, és aki kijelentette, hogy inkább utolsó emberével együtt meghal, mintsem
Ferenc József serege elõtt teszi le a fegyvert. Ha Görgey ellene lett volna a trónfosztásnak,éppen az ellenkezõt kellett volna cselekednie: inkább utolsó emberével együtt elpusztulnia,
mintsem a cár serege elõtt tenni le a fegyvert.
Jól láthatjuk tehát, hogy még ha a tábornokok csakugyan olyan akarattalan bábuk lettek
volna Görgeyvel szemben, mint Bartha felteszi, a Habsburg-házhoz való ragaszkodásukat
semmiképpen se tanulhatták Görgeytõl. Láttuk, hogy Damjanich is azt vallotta, hogy a trónfosztást ellenezte, de viszont maga is kénytelen volt elismerni vallomásában, hogy Arad várát
õ is „inkább az utolsó emberéig védelmezni” akarta, mintsem Ferenc József csapatainak adja
át. Tehát csak egy idegen hatalom, az orosz cár seregének volt hajlandó átadni.
Hogy hihettek volna hát a bírák a vádlottak kijelentéseinek? Eszerint tehát az összes aradi
vértanú mind rosszhiszemûen vallott, mind hazudott és olyan valamit tagadtak le, aminek va-

493

lósága olyan világos volt, mint a nap az égen? Látható tehát, hogy Bartha érvelése az aradi
vértanúk jellemére se valami elõnyös. De hát szerencsére maga az érvelés is tarthatatlan.
Az aradi vértanúk a bíróság elõtt nemcsak a trónfosztó törvénnyel nem azonosították magukat, hanem még a mérsékelt 48-cal sem, mert hiszen majdnem valamennyien azt is állították, hogy szinte akaratuk ellenére kerültek bele az egész dologba, s csak azért maradtak meg
mellette végig, mert késõbb már szinte lehetetlen volt számukra a más útra térés. Ez a magukés családjuk sorsának, sõt létének veszélyeztetésével járt volna.
Még a legvitézebb (Damjanich) is és még a vesztõhelyre való indulás elõtt, tehát akkor
is, mikor már szó se lehetett arról, hogy nyilatkozatával egyedül csak a helyzetén akar enyhíteni (hiszen ezt a nyilatkozatát már nem is hallották azok, akiktõl a sorsa függött), azt mondta, hogy õk (tehát nem csak maga, hanem valamennyiük nevében beszélt) valójában azt setudják, hogyan kerültek bele ebbe a dologba.
Akik ilyen kijelentéseket tesznek és ennyire megtagadják az egész mozgalmat, melynekállítólag vértanúi, azoknál teljesen kárba veszett törekvés, ha még azt is csak Görgey befolyásával próbáljuk magyarázni, hogy nem is az egész 48-as mozgalommal, hanem csak a trónfosztással nem azonosították magukat. De láttuk, hogy még az utolsó éjszaka és felesége
számára írt imában is milyen alattvalói tisztelettel emlegeti még Damjanich is azt a Ferenc
Józsefet, aki akkor már eltûrte, hogy Haynau megkegyelmezésüket megtagadja.
Bartha azt is írja, hogy a vádlottak csak „elsõ kihallgatásukkor voltak majdnem valamennyien rendkívül megrendülve”, de „a második kihallgatás alkalmával mindenkinek észrevehetõen visszaállt már a lelki egyensúlya”. (168. o.)
Ennek az állításnak a legkisebb tárgyi alapja sincs. Én a Bartha közölte jegyzõkönyvekbõl, éppen ellenkezõleg, azt látom, hogy második kihallgatásuk alkalmával – ha ugyan ez
egyáltalán lehetséges – még jobban megtagadták azt az ügyet, amely miatt meg kellett halniuk, mint az elsõ kihallgatáskor.
Bartha az elsõ ijedtséget, illetve 48-nak szerinte nem õszinte megtagadását azzal magyarázza, hogy a vádlottak annyira hittek az orosz ígéretekben, hogy eleinte egészen bizonyosra
vették, hogy nekik semmi bajuk nem lehet. Csak késõbb, a mindig szigorúbbá váló bánásmódból látták, mennyire tévedtek.
Bartha ezen érvelésébõl logikusan éppen az ellenkezõ következnék, mint amit õ kihozni
igyekszik belõle. Aki olyan bizonyos a dolgában, az nem megalázkodik, sõt hazudik, hogy bíráinak kedvében járjon, hanem éppen ellenkezõleg: az magabiztos, hajlíthatatlan, sõt fölényes.
Ha látjuk, hogy olyan tábornokok tagadták meg 48-at, akik azt hitték, hogy bajuk úgyse
lehet és ennek ellenére mégis megtagadták, azok viselkedése csak még nagyobb erkölcsi vereség 48-ra, mert még jobban bizonyítja, hogy nem voltak az eszmének meggyõzõdéses, tántoríthatatlan hívei, hanem valóban csak az érdek, a jellemgyengeség, a forradalmi erõszak
elõtti megrettenés volt tettük oka.

494

Mészáros Lázár(1796-1858)
Mészáros 48-nak általánosan tisztelt, dicsért alakja. Csányi után a szabadságharc legnagyobb jellemének tartják, sõt újabban már Csányinak is elébe helyezik becsületben és önzetlenségben. Ha meggondoljuk, hogy Csányi vértanú lett, Mészáros pedig nem, pedigelsõsorban a tragikus vég szokott tiszteletre hangolni és az emberi gyöngeségekre fátyolt borítani, akkor értjük csak meg igazán, milyen jellem lehetett az a Mészáros, aki ágyban, párnák közt halt meg és dicsõségben mégis versenyezni tud Csányi Lászlóval.
Pedig mindehhez még azt is hozzávehetjük, hogy Csányi szélsõséges 48-as volt, míg
Mészáros nagyon is megalkuvó, az uralkodóházhoz húzó, sõt még a régi közös hadsereggel
is nehezen szakító, tehát nem olyan ember, aki nálunk könnyen szerezhetett népszerûséget.
Jelent is meg ellene 48-ban éppen elég támadás, meg is vádolták pecsovicssággal, svarcgelbséggel, gyanakodtak rá, hogy nem áruló-e, nem Bécs kémje-e. De a végén mindenki
meggyõzõdött gyémánt jellemérõl, önzetlenségérõl, nemes szívérõl, igazságosságáról, de alegõszintébb hazaszeretetérõl is, s végül mindenki belátta, hogy mindez nagyobb érdem, mint
amekkora bûn a pecsovicsság. Ha még ilyen jellem mégis 48-at szolgálta, az nagyobb haszon
48 számára, mintha szélsõséges szólamokat ordítozott volna a kamarilla ellen és hitszegõzte
és perfidezte volna a Habsburgokat, de ugyanakkor önzõ, hiú, szûkkeblû érdekember vagy
panamázó lett volna és állandóan társaival veszekedett volna, mint a többiek.
Mészárosról annak ellenére, hogy mindig nyíltan a mérséklet híve volt, még a legszélsõségesebben 48-as szellemû mûvek és egykorú feljegyzések is tisztelettel és megbecsüléssel
szólnak. Annak a világnézetnek pedig, melyet én itt képviselek, nagy erõssége van, hogy
amiként 48 legszélsõségesebb képviselõi majdnem kivétel nélkül a legjellemtelenebb szereplõk közé tartoznak, vagy ha ilyen lesújtó véleménnyel nem is kell róluk lennünk, akkor iskétségtelen, hogy tele vannak gyarlóságokkal, szeretetlenségekkel és önimádattal (Petõfi,Perczel), addig a köztük található tiszteletre méltó jellemek úgyszólván mind a mérséklõk, arendszert csak bizonyos keserû fájdalommal szolgálók közül kerülnek ki.
Mészáros elejétõl kezdve végig tisztában volt azzal, hogy õ rossz társaságba került 48-ban,rossz, bûnös ügyet szolgál. Hogy mégis végig szolgálta, nem hagyta el még a trónfosztás utánse és kitartott mellette egész az utolsó pillanatig, azt nála nemcsak az emberi gyarlóság okozta,
mely benne is megvolt, s melyet keserûen el is ismert, hanem bizonyos rosszul felfogott, katonás, férfias felelõsségérzet is. Nem akarta elhagyni azt az ügyet, melynek bölcsõjénél szerepet
játszott s melynek õ is oka volt. Helytelen felfogás, mert a rosszat akkor is ott kell hagynunk,ha mi okoztuk is, s kétségtelen, hogy a rossz utat elhagyni késõn is jobb, mint soha, kétségtelen azonban, hogy van ebben bizonyos becsületes, katonás, férfias vonás is.
Mészáros nemcsak 48-nak, hanem jó ideig még 49-nek is hadügyminisztere volt, s mint
ilyen, a forradalmi ügynek sokat használt szakértelmével, helyes, józan ítélõképességével,szorgalmával, megbízhatóságával, önzetlenségével, lelkiismeretességével, puritánságával,igazságosságával. Amit 48 katonailag teljesített, nagyrészt az õ érdeme. Rendkívül fontos
munka volt az övé, de hálátlan, mert a dicsõség nem azé lett, aki a feltételeket megszervezte agyõzelmekhez, hanem a hadvezéré, aki a kiállított, jól felszerelt hadsereggel a gyõzelmet
aratta: Görgeyé. De emellett Mészárost még hadvezérnek, sõt fõvezérnek is használták nemegyszer, mikor más nem volt. E téren nem szerzett babérokat, sõt hadvezéri tevékenysége
mindig kudarccal járt.
Emiatt ráfogták, hogy tehetségtelen, s még ma is ezt tartjuk róla. Pedig Mészáros tehetséges volt, mint hadügyminiszter, tehetséges, mint író is (a Magyar Tudományos Akadémia
már akkor tagjává választotta, mikor még ki se tört a 48), Rakodczay pedig (Egressy Gábor495és kora) mint írót, egyenesen Mikes Kelemen oldalára állítja. Mint hadvezér is csak azért volt
„tehetségtelen”, mert nagyon jó ember volt.
Eredményes hadvezér csak olyan vaskezû ember lehet, mint Görgey, Damjanich vagy
Haynau volt. Mészáros annyira okos ember volt, hogy még ezt is nagyon jól tudta, õ még etekintetben is tisztában volt a helyzettel – ezt naplója, illetve feljegyzései éppen eléggé bizonyítják –, azonban neki az olyan sikerek, melyeket csak olyan keménységgel, sõt kegyetlenséggel lehet elérni, mint amilyeneket Görgey vagy Damjanich részérõl látott, nem kellettek.
Õ fontosabbnak tartotta azt, hogy jó és igazságos ember legyen, mint azt, hogy nagy hadvezér. Pedig fegyelmezetlen sereggel nem lehet sikert elérni, fegyelem pedig nincs félelem
nélkül, félelmet pedig csak úgy lehet felkelteni, ha néha, ha kell, még igazságtalan is tud lenni
az, aki a fegyelmet meg akarja teremteni. A kommunizmus is csak úgy tudta elérni, hogy féltek tõle, hogy úgy viselkedett, hogy az emberek csak suttogni mertek ellene még akkor is, ha
még annyira igazuk is volt, s elégedetlenségükben a kommunisták törvényeire hivatkozhattak.
Mészáros nem volt Bocskai-, Bethlen-, Nagy Frigyes-, Napóleon, Hitler-, Sztálin- vagy
Damjanich-típus, de nem is akart soha az lenni. Így aztán „tehetségtelen” hadvezér volt és
maradt is mindig.
Önzetlen volt. Láttuk, hányszor ajánlotta fel lemondását s mindig azzal a megokolással, hogyõ tehetségtelen, hogy nem érez magában hivatala betöltéséhez szükséges képességeket. Abban akorban, melynek az volt a fõ baja, hogy mindenki titánnak gondolta magát, már ez az önkritika,
ez a szerénység is milyen nagy érdem, milyen nagy áldás, sõt milyen nagy tehetség jele!
Mészáros mennyivel tehetségesebb (okosabb) volt, mint például a legendák övezte és körülrajongott Bem, aki igen jó gerillavezér volt ugyan, de egyáltalán nem volt olyan ember, akire egy
nagy sereget, annál kevésbé az egész nemzet sorsát rá lehetett volna bízni, õ maga azonban azt
hitte, sõt meg volt róla gyõzõdve, hogy erre a szerepre épp úgy alkalmas, mint a gerillaharcra. Ezzel tette aztán tönkre a nemzet utolsó reményét. Mészárossal ez nem történhetett volna meg.
De viszont Bem annyira a szerencse gyermeke volt, hogy a magyar nemzet ezt még ma
se tudja, hanem meg van róla gyõzõdve, hogy minket nem Bem tehetségtelensége tett tönkre,
hanem a bécsi ármány és az orosz túlerõ, no meg Görgey „árulása”. (De így aztán nem is csodálkozhatunk azon, hogy ennyire elesettek vagyunk s annak a hazának, melyet nekünk Árpád
szerzett s a Habsburgok olyan ellenség ellenére is, mint amilyent a török, a szomszédos kétszáz milliós szlávság és a százmilliós németség jelent, egész 1918-ig csonkítatlanul megtartott, ma már csak egy töredékét tartjuk kezünkben.) Ha meg nem változunk s továbbra is
mindig csak másokban keressük a hibát, sose lesz belõlünk semmi. Nem hazafiatlan mûködés, annál kevésbé nemzetgyalázás tehát az illetéktelen hazafias hõsök leszállítása a magaslatról, hanem nemzetmentés és az orvoslás egyedül eredményes módja.
A „hazafias” tömeg nem olyan lelkiismeretes, óvatos, megfontoló, magát igen könnyen,
de a közügyet sohasem kockáztató embereket szeret és bámul, mint Mészáros, hanem olyanokat, mint Bem, Napóleon, Bocskai, Damjanich vagy Görgey, akik mernek kockáztatni,
csak a sikert nézik és ennek érdekében mernek embereket igazságtalanul is a másvilágra küldeni, de ezrek életét feláldozni és milliók életét kockáztatni is. (A közvélemény és a történelem mindkettõt megbocsátja nekik a sikerért.) Ha a kockázat sikerült, a közvélemény szinte
térdre borulva imádja „tehetségüket”. Pedig valójában nem annyira a tehetségüket imádják,
mint a szerencséjüket, mert e nélkül ugyan elmehettek volna a tehetségükkel.
De a jó öreg Mészáros egyébként jellegzetes katona volt s jósága és lelkiismeretessége aharcmezõn nem puhaságot vagy gyávaságot jelentett. A maga életét nem félt kockáztatni,
csak a másokét. Igaz, hogy meglehetõsen szánalmas látvány, hogy mikor Kossuth és a minisztertanács a végén megint csak õt nevezi ki a Komáromban levõ, elcsapott Görgey helyettfõvezérnek, õ gõzhajójával visszafordul, mert az út az elõretört ellenség miatt már veszélyessé vált, utána azonban – szárazföldi úton – maga helyett csak megbízottat küld Komáromba,
hogy a megsebesült Görgeynek átadja Kossuth levelét és a fõvezérségtõl való elcsapása hírét.

496

Ha ugyanis megbízottai be tudtak jutni a levéllel Komáromba, akkor maga Mészáros, a kijelölt hadvezér is bejuthatott volna, ha nem lett volna gyáva ahhoz, hogy erre vállalkozzék,
gondolhatná a felületes ítélkezõ.
Mészáros azonban megemlékezéseiben meg tudja magyarázni a dolgot úgy, hogy eljárását
igazságosan senki se kifogásolhatja. Neki – írja – csak úgy lett volna érdemes Komáromba
mennie Görgeynek a fõvezérségben való felváltására, ha tekintéllyel és hatalommal mehetett
volna. De mi értelme lett volna az ellenségtõl már elárasztott vidéken át élete veszélyeztetésével egy-két emberével oda mintegy becsúsznia, mikor tudta, hogy õ Görgey seregében egy vele ellenséges érzületû honvédség körébe érkezett volna, mely régi vezéréhez ragaszkodik s az afelfogása, hogy Görgeynek a vezérségrõl való elcsapásával felháborító igazságtalanság történt,õ pedig azoknak az embere, akik vele ezt az igazságtalanságot elkövették?
Számíthatott volna-e hát õ ilyen körülmények között egy ilyen sereg élén eredményre?
Használt volna-e vele csak egy cseppet is a haza, illetve 48 ügyének? De ha nem, a semmiért
miért tette volna ki magát nemcsak a bejutás folyamata alatt az életét fenyegetõ veszélynek
vagy az elfogatás szégyenének, utána pedig az õt a seregben bajtársai részérõl váró megaláztatásoknak? Nem éppen õ volt-e tanúja annak az epeömlésnek, mely a táborba hasonló körülmények közt érkezõ Vettert érte ugyancsak Görgey miatt?
Emiatt nem volt tehát most „bátor” Mészáros, és el kell ismernünk, hogy nagyon ostoba
lett volna, ha „bátor” lett volna. Egyébként Mészáros bátorságát egyenesen bámulták azok,
akik harc közben látták.
Mészáros, illetve apjának története, úgy, ahogyan õ maga önéletrajzában leírja és amelyet már ismertettünk, annyira érdekes regény, hogy alig hiszi el az olvasó, hogy nem képzelet szüleménye, hanem valóság. De hát – láthatjuk – a jó Habsburgok országaiban még
ilyesmik is mindennaposak voltak s éppen azokkal a magyarokkal, akiket ezek a Habsburgok állítólag annyira gyûlöltek s akik érvényesülésének megakadályozására mindent megkíséreltek.
Mészáros önéletrajzából megtudjuk, hogy apja színmagyar származású volt és a Csallóközbõl került arra a Délvidékre, ahol már maga Mészáros – annyi más 48-as vezérrel egyetemben – született. Családja eredeti neve nem Mészáros, hanem Fekete volt. Anyja (Piukovics
Katalin) révén azonban már õ is délszláv (bunyevác) volt. Mivel a Csallóközbõl oda Bácskába származó apjának ott gyökere és rokonsága nem volt, anyja és anyjának ottani rokonai révén elsõsorban bunyevác környezetben élt és nevelkedett.
Mivel rokonai között sok pap is volt (természetesen ezek is bunyevácok: Szucsics Pál
szabadkai plébános és Szucsics Mátyás, aki késõbb fehérvári püspök lett), Mészáros nevelése
is meglehetõsen papos volt fiatalabb korában. Ami abban a korban meglehetõsen ritka volt,
pap- és szerzetes nevelõi között voltak hivatásuk magaslatán állók is. (Mutatja, hogy közülük
az egyik püspök lett, mert természetesen nem a papok salakjából lesznek püspökök, hanem ajavából, hacsak illetéktelen befolyások nem okozzák, a Habsburgok államának befolyása
azonban nem ilyen volt.) Ennek köszönhetõ, hogy Mészáros vallásos mûveltsége sokkal nagyobb, hite sokkal igazibb volt, mint katolikus vallású 48-as társaié, még azé a Horváth Mihályé is, aki pap volt és akibõl a 48-as kormánynak a Habsburgokétól teljesen elütõ befolyása
mégis püspököt csinált, bár azzá szenteltetni – hála Rómának – sose sikerült.
Voltak azonban természetesen Mészáros rokonai és nevelõi között a kor vallástalan szellemétõl és a jozefinizmustól megmételyezett papok is. Ez az oka, hogy Mészáros mégis 48-as
lett, mint láttuk, Kossuth lapjának, a Pesti Hírlapnak is olvasója lett s nem volt rendes templomba járó, annál kevésbé gyónó. A hit pislogó lángja, mint látni fogjuk, csak arra volt jó,
hogy 48 bírálójává tegye. Igazán, katolikus módra, csak a halálos ágyán lángolt fel, de sajnos, akkor valószínûleg már késõn.
Önéletrajzában kiemeli, hogy ferences tanárai kegyetlenül szigorúak voltak. (Bizonyára
részint azért, mert az a kor ezt így tartotta jónak és szükségesnek – láttuk, hogy Jósika Miklós
piarista nevelõje is ilyen volt Erdélyben annak ellenére, hogy tanítványa gazdag báró volt –,497

részint mert a lelki diszharmóniában élõ, bûnös pap és szerzetes többnyire rossz hangulatú,
elégedetlen, pesszimista, feszült, ingerült idegzetû. Akkora hite ugyanis nincs, hogy ösztöneilegyõzésére képessé tudná tenni, de viszont akkora hit még az ilyen papban is többnyire van,hogy miatta nem tudja nyugodtan, háborítatlanul élvezni a föld azon örömeit, melyeket ösztöneik kielégítésére megad azon „szerencsések” számára, akik nem kaptak akkora vallási mûveltséget s vele akkora hitet, mint õ.)
Mikor azonban ahhoz a Szukich Mátyáshoz került nevelõbe, akibõl késõbb Székesfehérvár püspöke lett, a kis Mészáros is olyan ájtatos kezdett lenni, hogy „a még csak nemrég pajkos diákot ötödik káplánnak nevezték”. (Úgy látszik, hogy ez a plébános rokona már akkor isolyan nagy plébánia lelkipásztora volt, hogy négy káplánja volt.) Azt írja 48 hadügyminisztere, hogy élete e korszakának köszönhetõek azok „a szent könyvekbõl való idézetek is”, melyekkel késõbbi írásaiban is gyakran találkozunk.
Kétségtelen, hogy ebbõl a forrásból (meg hát bizonyára becsületes magyar apjától örökölt vérébõl és természeti adottságaiból is) származik az az önzetlensége, jólelkûsége, becsületessége és szolgálatkészsége is, ami miatt mindig és mindenütt szerették és becsülték. A
közös hadseregben is – írja – mindenki jóbarátja és jóakarója volt és maradt. (Tehát mégsegyûlölték ott annyira a magyart.) Azonban részint mert sokat olvasott s úgyszólván minden
rossz volt, amit akkor olvasni lehetett, a jólelkûnek mindig megmaradt már felnõtt férfi Mészáros igazi vallásos, illetve igazi hívõ katolikus sose volt.
Nem szól, nem ír a vallás ellen semmit, sõt még azt is mindig lehet látni, hogy az Egyházat becsüli és szereti, de valami vallásos buzgalomnak nyoma sem vehetõ észre benne. Az
akkori egyházellenes irodalomnak és a kor vallás iránti közönyének átka mindez. Látni lehetírásaiból, hogy ha Mészáros a szíve hangját követné, katolikusnak mutatná magát, de nem teszi, mert fél, hogy akkor elmaradottnak és együgyûnek tartják. Akkor ugyanis ez ezzel volt
egyenlõ. Hogy pedig elmaradottnak nem akart látszani, az csak természetes.
Érdekes, hogy az uralkodóházhoz való ragaszkodását és a 48-asok iránti ellenszenvét
már éppen nem szégyelli. Pedig korábban ez is szégyen volt és az ma is. Meggyõzõdése azonban, úgy látszik, olyan erõs volt, hogy ezzel se törõdött. Emlékirataiban újra meg újra hangsúlyozza, hogy neki tulajdonképpen nem lett volna szabad hivatalában megmaradnia, mikor
látta minisztertársainak és általában az egész rendszernek a törvénytelenségét és erkölcstelenségét. Éppen nem tartja hazafias erénynek, sõt nyíltan helytelenségnek, sõt bûnnek bélyegzimeg, hogy mégis maradt. Hogy miért maradt mégis, azt megmagyaráztuk már akkor, mikor
az aradi vértanúk ebben való bûnét és e bûn eredménytelen mentési kísérleteit tárgyaltuk.
Itt lélektanilag egy nagyon érdekes és tanulságos dologra kell rámutatnunk. Láttuk, hogy
mikor az 1848. december 2-i trónváltozást a magyar országgyûlés törvénytelennek nyilvánította és Ferenc Józsefet uzurpátornak, azaz bitorlónak nevezte, „akinek engedelmeskedni hazaárulás”, Mészáros önéletrajzában felháborodva állapítja meg, hogy „a szájtátó konferencia
ebbe beleegyezett”, pedig hát „politikátlan együgyûség” volt. „Szép volt látni – teszi hozzá –az ájtatos, különféle nézetû, különféle véleményû érsekeket, püspököket, akiket most nem
szállott meg a Szentlélek, s kik, mint bárányok, hallgatták végig a tárgyalást s a „date caesari,quod est caesaris”-t [add a császárnak, ami megilleti] megsemmisítve látták.”
Mészáros tehát megbotránkozott a püspökökön, akik mindezt szó nélkül tûrték, s egy se
akadt köztük, aki fel mert volna ellene szólalni, ellene mondott volna és a király iránti hûségrõl tanúságot tett volna. Mindenesetre jellemzõ – és okulhatnának belõle a „hazafiak” –, hogy
48 egyik legönzetlenebb és legtiszteletreméltóbb alakja, akinek hazafiságát még a 48-as érzelmûek is egyhangúlag elismerik, nem amiatt kifogásolja a püspököket, ami miatt a magyar
irodalom és a közvélemény szokta, hogy ti. túlságosan is aulikusok, túlságosan is Bécshez
húzók voltak, még a nemzet kárára s érdekei elárulásával is, hanem éppen ellenkezõleg,azért, mert õ nem találja õket elég aulikusoknak. Õ megbotránkozik rajta, hogy mennyire
nem védték az uralkodóházat még akkor se, mikor az igazság és a törvény mellette volt.

498

Mészáros szerint 48-ban nem az volt a bûne a magyar püspöki karnak, hogy nem volt
elég hazafias 48-as értelemben, hanem éppen ellenkezõleg az, hogy szégyenletesen nem volt
eléggé királyhû és Habsburg-párti. Mészáros szerint a püspöki karnak sokkal jobban kikellett volna állnia a dinasztia mellett, mint amennyire kiállt, mert ez a kiállás a törvény, az
igazság és a magyar alkotmány melletti kiállás lett volna, hogy Evangéliumról és kereszténységrõl ne is beszéljünk.
Mészárosnak az ellen van kifogása, hogy az 1848-as magyar püspöki kar nem adta meg acsászárnak azt, ami a császáré, a ragaszkodást, a tiszteletet, az engedelmességet és az oldalánvaló kitartást, úgy mint azt az Evangélium elõírja s így kötelessége lett volna még akkor is,ha nem olyan katolikus uralkodóházról lett volna szó, mint a Habsburgok, hanem akár egy
protestáns vagy egy pogány uralkodóházról. Ez Mészáros emlékezéseibõl az elsõ tanulság.
A mi irodalmunk és történetírásunk éppen az ellenkezõvel vádolja a püspöki kart, mint
amivel a 48-as hadügyminiszter vádolja. A mi közvéleményünk abban találja bûnösnek,
hogy mindig túlságosan is az uralkodóházhoz ragaszkodott s inkább hozzá húzott, mint anemzethez. Ezek után azt gondolhatnánk, hogy a két „szélsõség” között bizonyára középen
van az igazság, s így annak a fõpapságnak volt igaza, mely 48-ban nem állt ugyan a túlzók
közé, de viszont a dinasztia mellé se állt nyíltan.
Ámde ne feledjük, hogy Mészárost, aki még a trónfosztás után is megmaradt 48-asnak,
semmiképpen se foghatjuk fel úgy, mint a legszélsõségesebb és legszolgalelkûbb dinasztiapártit és Habsburg-rajongót. Õ maga se politikai elvei alapján ítéli el a püspöki kar középutas
magatartását, hanem a kereszténység tanai, az Evangélium, a törvény és az igazság alapján.
Határozottan Mészárosnak kell tehát igazat adnunk s legalább elvben el kell ítélnünk a 48-as
püspöki kart. Természetesen nem túl aulikussága, hanem túlságosan negyvennyolcassága, illetve félénksége alapján. (Nagy mentsége azonban az, hogy alig volt ekkor néhány püspök. A
legtöbb püspöki szék üres volt.)
A magyar püspöki kar 48-ban emberi gyarlóságból nem állt oly szilárdan és oly nyíltan
az uralkodóház mellett, tehát nem védte úgy a törvényes hatalmat, mint amennyire ez az
Evangélium és az igazság alapján kötelessége lett volna. Õ is hagyta magát a mesterségesen
teremtett közhangulat terrorjától megfélemlíteni. Mentségére azonban felhozhatjuk, hogy az
igazságot és a belõle folyó kötelességet mégis sokkal tisztábban látta és álláspontját is sokkal
inkább annak megfelelõen választotta meg, mint az alsópapság. De viszont az alsópapság iskülönb volt, mint a világi katolikusok, viszont azok meg különbek, mint a protestánsok, ezek
pedig, mint a zsidók. Tehát nem az Evangélium, az igazság, a törvény, a felsõbbség iránti köteles tisztelet elárulásáról van szó a 48-as püspöki kar részérõl, hanem csak emberi gyarlóságról. Azon pedig, hogy az ember gyarló, tehát a fõpapi ember is gyarló, nincs mit
csodálkozni. Ez természetes és magától értetõdõ. Így volt mindig és így is marad mindig, míg
az igazságot emberek képviselik.
A katolikus papság vagy a püspöki kar 48-ban nem volt annyira gyarló, mint azok, akik
nem is voltak tagjai az Egyháznak; még annyira gyarló se, mint azok a hívõk, akiknek fõpapjai voltak. Ezzel már bebizonyította, hogy nem volt méltatlan arra az állásra, melyet betöltött.
Hogy lehetett volna tökéletesebb is, az is igaz. De hát milyen címen követelhetjük, hogy apapság, vagy legalább a fõpapság mindig a legtökéletesebb legyen? Emberek sose mondhatják el magukról azt, amit Krisztus urunk elmondhatott: „Ki fedd meg engem közületek abûnrõl?” (Jn 8,46) Ezt a papság, sõt az Egyház nem mondta magáról soha senkinek, mert jól
tudta, hogy mint emberekbõl álló és emberek kormányozta testület, emberi, tehát gyarló.
Nem elárulta tehát a fõpapság 48-ban az igazságot vagy az Evangéliumot, a tekintélytiszteletet, hanem csak gyarlón, emberien képviselte. Gyarlóbban, mint általában. Ez sajnálatos
ugyan, de természetes. Ennek szégyenletes volta is azonnal eltûnik azonban, mihelyt arra
hívjuk fel a figyelmet, hogy Mészáros megbotránkozásával szemben a magyar irodalom és aközvélemény nem azzal vádolja a 48-as magyar fõpapságot, hogy nem teljesítette az uralko-

499

dóház iránti kötelességét, hanem azzal, hogy túlságosan is teljesítette, hogy állítólag sose „anemzet” pártján állt, hanem mindig az uralkodóén. De az Evangélium is ezt írja elõ, az is uralkodópárti, mert mindig az engedelmességet hangsúlyozza és az alázatosságot hirdeti. Az ellenkezõt, a lázadás szellemét nem is kell hirdetni, mert az úgyis benne lakik mindegyikünkben.
Mészáros hívõ volt. Nem volt ugyan nagy katolikus, de mindenesetre még a jobbak közé
tartozott. Hiszen említettük, hogy 48-nak erkölcsileg és jellemileg elismerten egyik legnagyobb alakja. Látjuk, hogy meg is botránkozik azon, hogy a Ferenc Józsefnek az engedelmességet megtagadó, „szájtátó gyülekezetben” még a püspökök se nyitották ki a szájukat,
mert „elhagyta õket a Szentlélek”.
De hát Mészáros talán kinyitotta ott a száját? Vajon benne megmaradt vagy rá rászállt
akkor a Szentlélek? Vajon õ is nem bárgyú bárány módjára hallgatta-e végig azt a deklarációt, melynek igazságtalanságáról, törvénytelenségérõl, sõt együgyûségérõl és politikátlanságáról is oly élesen meg volt gyõzõdve, hogy esze és egész lénye és erkölcsi érzéke tiltakozottellene? Vajon õ nem volt gyáva, nem volt „szájtátó”? Õ nem ijedt meg attól, hogy ha ellenvéleményt nyilvánít, svarcgelbnek, hazaárulónak, az ellenséggel cimborálónak kiáltják ki? Vajon õ nem hagyta magát megfélemlíttetni a terrortól? S még õ, a katona is félt, joga volt-e
megbotránkozni azon, ha „a jámbor” püspökök is féltek?
De ha így van, mi címen mer akkor ilyen fölényes, lesújtó ítéletet gyakorolni püspökein,és hogy mer megbotránkozni rajtuk amiatt, ami miatt önmagán nem botránkozik meg? Pedig
hát Mészáros abban a rosszban, amelyen – mikor a püspökökben látja – megbotránkozik,
sokkalta tovább ment, mint azok a gúnyosan „ájtatosoknak” nevezett püspökök, akiket
annyira elítél. Azoknak ugyanis csak az volt a bûnük, hogy hallgattak, hogy nem mertek
szólni, nem mertek tiltakozni, nem merték a hazaárulás vádját vállalni. De hogy a viselkedésükkel mégiscsak eléggé kimutatták, hogy mégiscsak „hazaárulók”, tehát hogy lényegében véve
mégiscsak vállalták még ezt a nagy áldozatot is, éppen eléggé bizonyítja az a számtalan gyalázkodás, amit a magyar püspöki kar a magyar irodalomtól, történetíróktól és politikusoktól
48-as „hazafiatlansága” miatt már kapott és kap. Nemcsak a kommunista propaganda vádoltaõket éppen az ellenkezõjével annak, mint amit Mészáros megró bennük, s nem is csak a protestáns magyar sajtó és közvélemény, hanem még a katolikus is.
Az ájtatos püspöki karon fölényesen botránkozó Mészáros nemcsak „a száját tátotta” abban a dicstelen, tõle annyira lenézett gyülekezetben, mint a püspökök, hanem egyik legfõbb
tisztségviselõje, minisztere volt annak a rendszernek, mely ezt a tõle kifogásolt, sõt tõle botránynak tekintett dolgot csinálta. De – ami még ennél is szégyenletesebb – õ e botrányos dolog megtörténte után is megmaradt hivatalában, tehát még ahhoz se volt bátorsága, hogy
legalább lemondásával, visszavonulásával hozza az ország tudomására azt, amit gondolt ésami meggyõzõdése volt.
Mikor pedig késõbb még a nyílt detronizáció ideje is elérkezett, akkor visszavonult ugyan,
de akkor is csak a hadügyminiszterségtõl, de nem magától a rendszertõl. Azt tovább is támogatta, tehát a nyílt színvallásra, a tiltakozásra, az ellenmondásra, a példaadásra, arra, amit apüspököktõl már október elején megkívánt, neki még ekkor se volt ereje vagy bátorsága hozzá.
Hogy miért nem járt el meggyõzõdésének megfelelõen, már megmagyaráztuk, mikor az aradi
vértanúk és az ellene felhozott mentségeket tárgyaltuk. Életveszélyt, börtönt, de legalábbis menekülést, utána pedig számûzetést, a vagyon, rang, megélhetés, hírnév és becsület külsõ elvesztését és a hazaárulással való megrágalmazást jelentette volna és mindezek vállalására gyönge volt.
El is kerülte mindezt, mert akkor ugyan támadták eleget még ezért a fél színvallásért is,de ma már õt csak magasztalják, de azt a „szájtátó” püspöki kart még ma is gyalázzák és rágalmazzák azért, mert éppen nem találják annyira szájtátónak, mint amennyire ezt a szerintük
becsületes magyar hazafiság megkövetelte volna.
Mészáros szájtátásával azonban – látjuk – meg vannak elégedve. Ha õ csak annyira is kimutatta volna Habsburg-párti meggyõzõdését, mint a püspöki kar 48-ban is kimutatta, akkor

500

ma nem tartanánk 48 legnemesebb, legjellemesebb alakjának. Mert Mészáros valóban 48 embere volt, a püspökökrõl azonban „szájtátásuk” ellenére is mindenki tudta, hogy nem azok.
Az õ szájtátásuk tehát sokkal kisebb fokú volt, mint Mészárosé.
Ha pedig mindehhez még azt is hozzávesszük, hogy 48 a hitközönyösség és a jozefinistaállami neveléstõl megrontott papság kora volt s emiatt nemcsak a papok, hanem még a püspökök között is voltak, akik meg voltak mételyezve koruknak az Egyház tanaival összeegyeztethetetlen szellemétõl (például, hogy a haza mindennél, tehát még a hitnél is elõbbrevaló), végül hogy a püspöki kinevezések is sokkal jobban függtek a kor hitközönyös szellemében gondolkodó kormánytól, mint az Egyháztól, akkor nem botránkoznunk kell a püspöki
kar megalkuvásán, hanem örömmel és tisztelettel kell megállapítanunk, hogy még így is katolikusabb volt és jobban hivatása magaslatán állt, mint vártuk volna.
Hogy az alapjában igazságszeretõ, jólelkû, sõt alázatos Mészáros mégis nem ezt állapítjameg és veszi észre, hanem csak a negatívumot; hogy õ nem botránkozik is, meg elismerést is osztogat egyszerre, mint az igazságosság kívánná, hanem csak botránkozik, mégpedig oly bántó
fölénnyel, azon se csodálkozhatunk, mert ez is általános jelenség volt a múltban is és az napjainkban is. Bizonyítja azt a nagy erkölcsi tekintélyt, mellyel a püspöki kar az emberek elõtt bír, nohaaz emberek ezt látszólag nem veszik észre s Mészáros se adja semmi jelét, mintha észrevenné.
Csirkefogók tettein ugyanis nem szoktunk megbotránkozni, hanem csak olyan emberekén, akiktõl többet vártunk, mert egyébként nem szoktak megbotránkoztatóan cselekedni sezért tekintélyük van. Ez a még ma is javában meglévõ általános megbotránkozás bizonyítja,hogy a papság, illetve a fõpapság nem vesztette el ezt a tekintélyét. Csak kivételesen viselkedhetett tehát megbotránkoztatóan, mert ha ez rendszeres volna, s már századok óta tartana,
már régen meg kellett volna róluk állapítani, hogy csirkefogók (mint ellenségeik már kétezeréve állítják), vagy legalábbis egy cseppet se különbek híveiknél vagy a többi embernél, s akkor ma már egy pap gyávaságán (ha az igazság védelmérõl van szó), kényelmességén, anyagiasságán, erkölcstelenségén, elbizakodottságán, kevélységén vagy önérzésén már rég nem
háborodnánk fel, mint ahogyan senki se botránkozik meg azon, hogy miért éppen egy paraszt
anyagias, vagy miért éppen egy borbély kicsapongó életû, miért éppen egy tanár hiú, vagy
miért éppen egy szabó zsarnokoskodik annyira a család tagjai felett.
Ha pap teszi ezek akármelyikét, azon bizony ma is épp úgy megbotránkoznak az emberek, mint ahogyan Mészáros 48-as hadügyminiszter megbotránkozott azon, hogy a püspökök
nem voltak nála, a legjellemesebb 48-asnál is jellemesebbek. Ugyancsak bizonyítja ez azt,
hogy nem igaz az a sok hitvány rágalom és meggyanúsítás, mellyel a katolikus papságot illették és illetik. Bizonyítja, hogy a katolikus papság 48-ban is, ma is erkölcsileg erõsen feletteáll az emberek átlagának, hivatása magaslatán áll és példaképül szolgál az embereknek. 48ban például még annak az embernek is, aki legkevesebb szégyent hozott a „szabadságszeretetre” és a „hazafiságra”: Mészáros Lázárnak.
Ha a fõpapság kétezer év óta mást se csinált volna, mint mindig csak a száját tátotta, sõta híveket botránkoztatta és mindig csak erkölcsi tekintélyét rombolta volna – pedig igen sokan úgy írják a történelmet, mintha így lett volna –, akkor hogy lehet az mégis, hogy ha ez apüspöki kar rosszat tesz vagy nem is tesz rosszat, csak nem szól, hallgat akkor, mikor szólnia
lenne kötelessége, annyira megbotránkozik rajta még az igazságos és szerény Mészáros is?
Például a kommunizmus alatt is még a pártba is beléptek még jó magyar és hívõ emberek is, s még azok se merték gyermekeiket hittanra járatni, még õk se mertek templomba járni, még õk is veresre tapsolták a tenyerüket, valahányszor Rákosi vagy Sztálin nevét
meghallották, de viszont a hívõk azt semmiképpen se tudták megérteni s még az imádságban
is akadályozta õket, hogy hogy lehet az, hogy még papok és püspökök is akadnak, akik eltitkolják meggyõzõdésüket és a kommunistákkal nyájaskodnak azért, hogy börtönbe ne vigyék
és ott ne kínozzák meg õket, vagy legalább plébániájukat, megélhetésüket és az Evangélium
terjesztésére a lehetõséget el ne vegyék tõlük.

501

Pedig az embereknek csak a maguk lelkébe kellett volna belenézniük s mindjárt mindent
megértettek volna. Még azt is látniuk kellett volna, hogy a papság nem is olyan, mint õk, vagyis mint átlag az ember, hanem annál most is sokkal különb, mert annak nem voltak megkínzott Mindszentyjei, életfogytiglan internált Pétery, Badalik, sõt vértanúhalált szenvedettMeszlényi püspökei, illetve aránytalanul kevesebben voltak ilyenek, mint a fõpapságban és apapságban.
A dolgok másik magyarázata pedig az emberi gyarlóság, de most már természetesen nem
a püspökökben, hanem az õket bírálgató Mészárosokban. A gyarló emberi természetnek általános sajátsága, hogy a rosszat sokkal könnyebben és szívesebben veszi észre másban, mintönmagában. Erkölcsi érzékét és becsületességét nem abban éli ki, hogy a maga gyarlóságai
vagy bûnei fölött tör pálcát, hanem hogy másokén, de különös elõszeretettel azokén, akiknek
az ellenkezõre kellene példát adniuk, a papokén (a diákok a tanárokén). A papokon azonban
ilyenkor majdnem kizárólag a katolikus papokat érti még a protestáns és a zsidó is. Alig hallottam még protestánsokat a maguk lelkészeit, zsidókat a rabbikat pletykázni, de õket is bõven a katolikus papok magatartását kifogásolni. Vajon egy pap ittasságán csak azok szoktak-ebotránkozni, akik maguk még sose voltak mértéktelenek? S vajon a nõzõ papokon is csak
azok botránkoznak-e, akik feleségükön kívül soha nõt nem ismertek? Éppen ellenkezõleg.
De az ember már csak olyan, hogy jobban szeret a más bûnén botránkozni, mint a magáén, s ha már máson szeret botránkozni, akkor természetes, hogy elsõsorban a papokon. Aztán
meg mindenki nagyon szereti észrevenni és hangsúlyozni azt, amiben õ van fölényben. Mivela papnak állásánál fogva jobban kötelessége volna az erkölcsösség vagy bármely önmegtagadás, mint bírálójának, aki csak keresztény, de nem pap, azért nagy erkölcsi elégtételt okoz neki, ha a papban lát erkölcsi fogyatkozást. Valóban örül neki, mert ha sajnálná, hallgatna róla,
nem pedig kárörömmel újságolná fûnek-fának. Örül, ha látja, hogy valaki pap és mégis ittas,
pap és mégis nemi életet él. Ilyenkor szereti nagy fölénnyel megkérdezni: rendjén van-e ez?
Nincs rendjén. De a papokkal elégedetlenek még nagyobb alkoholizmusa, erkölcstelensége,
anyagiassága talán rendjén van?
Ezért botránkozott hát annyira Mészáros is, hogy a Habsburg-ellenes, a „szájtátó gyülekezetben” még az „ájtatos” püspökök is annyira hallgattak, nem pedig csak õ; hogy azok isépp úgy féltek a „hazafias” terrortól, mint õ, és jobb meggyõzõdésük ellenére épp úgy nem
merték nyíltan vállalni a hazaárulás vádját, mint õ, noha épp úgy vagy még jobban tudták,
hogy ez nem hazaárulás, mint õ. Közben aztán arról egészen megfeledkezett, hogy azok csak„ájtatos” (tehát félénk) püspökök voltak, õ pedig bátor katona, tábornok, sõt már a közös
hadseregben is ezredes volt s így neki sokkal nagyobb szégyen volt gyávának lenni, szájat tátani, meggyõzõdést (melyrõl emlékirataiban már nyíltan vallomást tesz), mint a jámbor püspököknek; továbbá, hogy a püspökök szájtátó hallgatása közel se volt akkora bûn, mint az
övé, mert azoknak semmi köze se volt ahhoz a kormányhoz, mely a törvénytelenséget az országgyûléssel kimondatta, de õ tagja volt ennek a kormánynak és utána is tagja maradt.
Mészáros arról is teljesen megfeledkezik, hogy mikor késõbb Debrecenben már a nyílt
detronizáció jött, akkor már csak egy püspök „tátotta ott a száját”. (Bémer, nagyváradi püspök, mivel közel volt Debrecenhez, s így nem vonhatta ki magát. Késõbb halálra is ítélték
miatta, csak nem hajtották rajta végre az ítéletet. Mégis olvastam olyan hírlapi cikket is ésprotestáns felekezeti lapot is, melyben még õt is, mint 48-ban hazaárulót gúnyolták ki.)
Láthatjuk tehát, hogy voltak olyan esetek is, mikor még Bémer püspök se tátotta a száját,hanem meggyõzõdése és az Evangélium szerint cselekedett és megadta a császárnak azt, amia császáré. Mészáros ekkor ugyan nem táthatta a száját (mert másképp egész bizonyos, hogy
megint „tátotta” volna), mert szerencsére a trónfosztás idején a harctéren volt, de viszont ott
Ferenc József ellen harcolt és továbbra is szolgálta a rendszert, ami erkölcsileg nagyobb szégyen, mint a szájtátás.

502

Ecce homo! [Íme, az ember!] Ilyen az ember! Ilyen még akkor is, ha 48 legnagyobb jelleme ez az ember, mindenkinek jó „lázi bácsija”. Láttuk, hogy még Ferenczi Petõfi-életrajza
is kiemeli az õ jólelkûségét s csodálkozik, hogy a költõ arroganciáját milyen bámulatos keresztény türelemmel vagy bölcs filozófusi nyugalommal elviselte és megbocsátotta. De még
ennél is rokonszenvesebb Mészárosban, ahogyan Emlékirataiban a tiszti szolgálatáról megemlékezik.
Mészáros nem lett vértanú, mert idejében kimenekült az országból. Okosabb volt, mint
az aradiak, mert õ tudatában volt annak, milyen nagyot vétkezett, s tudta, hogy bármily mentségei vannak is rá, a törvény halált szab ki bûnére. Hogyne lett volna tudatában Mészáros amaga bûnének! Hiszen az imént láttuk, hogy még a püspökök jámbor bárány módra való viselkedését is mennyire elítélendõnek tartotta. Mennyire megrótta, hogy nem adtak példát s
nem adtak erkölcsi oktatást annak az elbizakodott 48-as gyülekezetnek! Hogyne kellett volnatehát magát is bûnösnek tartania! Hiszen õ is nemcsak a leckeadást mulasztotta el, hanem
még szolgálta is a rendszert s így azt a látszatot keltette, mintha õ is egyike lett volna a felségárulóknak, noha külön katonai esküje is az ellenkezõre kötelezte, s hivatása az lett volna,s éppen arra esküdött meg, hogy kardjával szétver a gonoszok között.
Mészáros tehát menekülésével is bebizonyította, mennyivel okosabb ember volt, mint
Görgey vagy az aradi tábornokok, akik nem menekültek, mert nem hitték el, hogy bajuk lehet. Menekülése közben tûnik ki tiszti szolgájához való igazán keresztényi, igazán demokratikus, igazán szeretetteljes, emberi magatartása. Nem is leereszkedõ már ez a magatartás,
mert látni fogjuk, hogy szolgáját nemcsak bátrabbnak, hanem még okosabbnak is tartja magánál. A szolgája természetesen nem menekült vele s neki Mészáros se mondta, hogy meneküljön, mert tudta, hogy Bécs nem kegyetlen s azt nem fogja bántani. Ha valaki csak egy
tiszti szolgaság erejéig vesz részt a hûtlenségben és a lázadásban, azért még nem kap Bécstõl
halált. Egész más egy tábornok, sõt hadügyminiszter. Az sokkal bûnösebb, annak sokkal nagyobb a felelõssége.
„Egész Rékásig – írja (Emlékiratai, II., 365. o.) – a haza veszte miatti szomorúsággal eltelve követtem Dembinszkyt. Búmat kissé az is növesztette, hogy kocsim egész szegénységemmel együtt Besenyõ óta hiányzott, melyet, minthogy az Szentandrásnak tartott, holseregünk poggyásza az ellenség kezei közé jutott, szintén elveszettnek s magamat szent patrónusomhoz (Lázár) hasonlónak tartottam. Azonban húsz év óta szolgabarátom, a derék
Szalay János, okosabb, sõt bátrabb is levén a fõhadiszállási térparancsnoknál, a szekerek tovább menetét ellenzé s így sokan az õ okos elõrelátásának köszönheti mind a maguk, mind
kis holmijuk megszabadulását. Szalay János egyszerre csak ezzel a mondással köszöntött Rékáson: „Mindenestõl itt vagyok!” S így tizedikén könnyebb lélekkel mentünk Lugosra.”„Lugoson átadva az átadandó fõhadiszállási irodát s pénztárt, s búcsút vevén az utolsó
magyaroktól, 11-én Karánsebesre indulánk, 12-én Mehádiára, s 13-án Orsovára, hol még egy
zászlóalj honvéd õrködött. Végre elbúcsúzván derék szolgámtól, ki annyi idõ alatt jót-rosszat
együtt élt velem, s el többi kísérõmtõl, mint magán s kötelezettség nélküli lény, augusztus 14-én
Dembinszkyvel a török földre hajtattam.”Csakugyan elmondhatjuk, hogy Mészáros 48-nak legrokonszenvesebb alakja (azok is ezt
mondják, akik nem azt az elvet képviselik, melyet én). Noha a régi világból való volt, hiszen még
az 1700-as években született (de talán éppen ezért) és mint láthattuk, a régi világhoz is húzott,mégis (a szó nemes értelmében) demokratább volt, mint bármely mai kommunista vezér.
Neki már abban a régi világban is tábornok, sõt hadügyminiszter létére nem szolgája
volt, hanem „szolgabarátja” (egy kommunista nem szolgának tekintette volna magát szolgájával együtt, hanem azt mondta volna – de természetesen csak hízelgésbõl –, hogy szolgája isépp oly úr, mint õ), akit nemcsak szeretett s megbecsült, hanem bizonyos tekintetben még
tisztelt is. Elismerte, hogy néha bátrabb is, okosabb is, mint õ, s akit érdemesebbnek tartottarra, hogy hazája elhagyásakor elbúcsúzzék tõle, mint a kíséretében levõ összes urakat s a tõ-503

le való végsõ megválást nagyobb veszteségnek tartotta magára, mint a vele egyenrangúaktól
való elválást.
Távozásakor Mészáros csak a hazáját sajnálta és húsz éven át jóban-rosszban társát, hûséges „szolgabarátját”. Bizony, ez a Szalay János alighanem többet is ért mint 48 legtöbb híresés neves szereplõje. Kár, hogy mint más szolgaszerepet betöltõé, az õ neve is elenyészett.
Nem tudhatni már közelebbrõl, ki volt, melyik vidék vagy falu szülötte s kik azok a derék
mai magyarok, akik vérébõl származtak. Büszkék lehetnének ugyanis õsükre, mert nemcsak
becsületben, de észben s bátorságban is szép példánya volt fajunknak. Örülök, hogy a neveaz én szûkebb hazámból való származásra utal.
A jó Lázi bácsinak aztán külföldön, az emigrációban is olyanforma dolga volt, mint itthon, csak megtoldva még a hontalanság keserû érzetével, mely olyan érzõ szívû embert, mintõ, még jobban sújt, mint egy könnyelmûbbet és vastagabb bõrût és amely öregkorban mindenkinek nagyobb teher, mint fiatalon.
Ezért nem menekült Csányi se. Öreg fát semmiképpen se lehet más földbe átültetni. De
Mészáros erkölcsileg is volt annyira intelligens, hogy a múltat nem tudta magáról úgy lerázni, mint a kutya a vizet. Õ nem tudta magát azzal megnyugtatni, hogy semmit se vétkezett, alelkiismerete tiszta, sõt éppen erényei miatt érte a hontalanság keserû sorsa.
Az emigrációban is puritán volt és bölcs, ott is általános tiszteletnek örvendett, de ott sesikerült neki semmi. Vándorolt ide-oda, még Amerikába is kiment farmernek, még házitanítónak is elszegõdött. Végül visszajött Európába s itt egy angliai szigeten, Teleki angol protestáns anyósának házában megbecsülés és gondos ápolás közepette 62 éves korában hamarosan
meghalt pap és szentségek nélkül, 24 napra Amerikából való hazaérkezése után.
Halála 1858. november 16-án történt, tehát több mint kilenc évig élt még hazátlanságban. Mészáros vallási mûveltsége oly nagy, hite annyira igazi volt, hogy még ott, az idegenés protestáns házban és azon az akkor még a katolicizmustól teljesen idegen szigeten és vidéken is annyira fontosnak tartotta, hogy mielõtt meghal, meggyónjék, hogy halála elõtt három
nappal, november 13-án, lady Langdale, az angol protestáns háziasszony, kérésére írt a nevében Rónai Jácintnak, a szintén Angliába emigrált 48-as bencés papnak, hogy „a beteg látni
kívánja”. Világos, hogy a szegény jó Mészáros nem Rónai Jácintot látni akarta, hanem meggyónni akart elõkészületül a halálra.
Látni fogjuk, hogy a halálos ágyán Deák Ferenc is Rónai Jácintot hívatta s nála gyónt
meg. De akkor, mikor Deák hívatta a halálos ágyához Rónait, már hazajött a számkivetésbõl,s nem annyira Istenért és meggyõzõdésbõl ugyan, de jó papi javadalomért, melyet természetesen nem az Egyház (mert iránta nem voltak érdemei), hanem „hazafias” érdemeiért a magyar kormány adott neki, már újra, mint pap szerepelt.
Akkor azonban, mikor még Mészáros akarta igénybe venni papi szolgálatát, ott kint
Angliában, Rónai nem élt papi életet, nem szerepelt ilyenként s bizonyára az életmódja és erkölcsei is ennek megfelelõek lehettek. Így aztán nem csodálkozhatunk, ha Mészáros kérése
eredménytelen volt. Rónai, a 48-as pap, nem viselte annyira a szívén Mészáros örök üdvösségét, mint protestáns háziasszonya, neki „körülményei nem engedték meg az utazást”. (Mészáros Lázár külföldi levelei és életirata, 152. o.)Lehet, hogy körülményei is akadályozták, de bajosan lehetnek olyan körülmények, hogy
valaki valakinek s kivált olyan nevezetes és rangos embernek, mint Mészáros volt, még utolsó kérését se teljesítse s még a halálos ágyánál se jelenjék meg. Az igazi ok tehát csak az lehetett, hogy Rónai, a pap, de világi életet élõ egyén, nem tartotta magát alkalmasnak erre aszerepre, mert természetesen õ is nagyon jól tudta, miért akarja õt Mészáros Lázár látni. Valljuk meg, hogy nem is tarthatta magát alkalmasnak erre.
Érthetõ, hogy nem szerette, idegesítette, ha valaki vagy valami pap voltára figyelmeztette, mert csak lelkiismeretét kavarta fel. Valószínû, hogy talán már magának a feloldozásnak aszavait is elfelejtette, tehát nem is tudta volna bûnei alól feloldozni. De jurisdikciója [jogha-

504

tósága] sem volt. Igaz, hogy e legutóbbi nem lett volna akadály, mert végszükség esetén s hajurisdikcióval bíró pap nincs a környéken – ott pedig akkor még nem volt – ez nem szükséges, mert az Egyház minden érvényes felszentelt papnak, tehát a már megházasodottnak is, ahitehagyottnak is megadja a jurisdikciót a feloldozásra.
A 48-as pap tehát ebben az esetben is csak olyan volt, mint amilyennek õket már régebben bemutattuk. Ördög módra jobban félt a szenteltvíztõl, mint amennyire annyi hit és emberség volt benne, hogy egy haldokló 48-as vezérférfiú halálos ágyához siessen. Mi lett volnabelõlünk, szegény magyar katolikusokból, ha 48 gyõz?
De szegény Mészáros Lázár ebben is csak bûneiért bûnhõdött, noha kevesebb volt a bûne, mint bármely más 48-asnak. Még kelletlenül 48-asnak lenni is nagy bûn volt azonban, kivált annak, aki ezredes volt, esküt tett az ellenkezõre, vallásilag pedig annyira mûvelt volt,
mint Mészáros. Aki azonban 48-as volt, az csak ilyen érzelmû papokat ismert, halálos ágyához is csak ilyeneket hivatott. Ezért kellett Mészárosnak is olyan papot hívatnia, hogy kalauza lehessen a másvilágra, mint Rónai Jácint. Mert aligha nyert volna vele többet, ha Rónai
helyett Horváth Mihályt vagy Mednyánszky Cézárt hívatta volna, hisz azok arra már talán
még mélyebbre süllyedtek, mint Rónai Jácint.
A 48-as papoknak, ha 48-asok voltak, még rosszabbaknak kellett lenniük, mint a Mészáros Lázároknak, mert nekik nagyobbnak kellett lenniük a vallási mûveltségüknek s ha mégis
48-asok tudtak lenni, a rosszaságuk is nagyobbnak és a hitüknek is még gyöngébbnek kellett
lennie, mint ha a híveik tették ugyanezt. Ezeknek a papoknak épp úgy csak a hazájuk volt az
istenük és csak a himnusz volt az egyetlen imádságuk, mint a Kossuth Lajosoknak. Az ilyen
papoktól pedig ments meg, Uram, minket!
Így és ezért kellett tehát szegény jó Mészáros Lázárnak pap, gyónás és szentségek nélkül
meghalnia, noha a hit olyan nagy és a jóakarat olyan mindenre képes lett volna benne, hogy
még protestáns háziasszonyát se sajnálta effajta kérelmével zavarni és még olyan nem éppen
kívánatos papok elõtt is hajlandó lett volna bizalommal kitárni a lelkét – természetesen nem
az ilyen pap, hanem Krisztus kedvéért – mint Rónai Jácint volt. Pedig hát ehhez ugyancsak
nagy önmegalázás, hit és istenszeretet kellett. Gondolta-e szegény Mészáros, hogy pap nélkül
fog meghalni, noha volt pap és magyar pap volt, csak az volt a baj, hogy 48-as szellemû pap
volt s ezért haldoklóhoz menni nem ért rá? Gondolt-e erre, mikor még fiatal korában a jó társaság miatt olyan jámbor volt, hogy ájtatosságáért és papos viselkedéséért „ötödik káplánnak” nevezték?
De hát aki korpa közé keveredik, megeszik a disznók. Végrendeletet Mészáros még itthon, 1848. augusztus 26-án tett. Jellemzõ, hogy ebben is épp úgy tréfálgat, mint Emlékirataiban. Itt is lenézi és kifigurázza a nekünk annyira dicsõ 48-at. Mintha az egészet csak
komédiának, éretlen, vásott gyerekek játékának tartotta volna. A végrendelet aláírása ez: Mészáros Lázár, hüm. (hadügyminiszter). Bizony hümmögni lehet azon, mint került Mészáros
ebbe a különös társaságba és hogy maradhatott benne egész végig.
De persze nemcsak tréfál a végrendeletben. Kívül azt írta rá: „Végszó.” Belül: „Végakaratom”, s ezzel fejezi be: „Isten velünk és bocsássa meg bûneinket.” S ezt még 1848 nyaránírta. S utána még mennyi bûn jött!
Persze a végrendeletben, a „Végszó”-ban is szerepel „szolgabarátja”. Sõt más úgyszólván nem is szerepel benne, mint csak az, mert Mészáros agglegény volt, akinek nem kellett
feleségtõl búcsúznia és gyermekrõl gondoskodnia. S miért emlegetné benne Kossuthot, akire
jobb szeretett nem gondolni, vagy miniszter- vagy tábornoktársait, akikrõl nem éppen jó véleményérõl Emlékiratai tanúskodnak. „Szolgabarátja” jobban megérdemelte tõle a megemlékezést és a búcsúszót, mert nemcsak becsületesebbnek, hanem mint láttuk, még bátrabbnak,
sõt okosabbnak is tartotta, mint azokat, akik vezetõ szerepet töltöttek be 48-ban, s mivel szerény, alázatos, szigorú önkritikával rendelkezõ ember volt, önmagánál is. Szolgabarátja volt alegjobb barátja.

505

Közli a végrendeletben, hogy „mióta Pestre érkeztem (azaz mióta „hüm” lettem), mint
miniszter, fizetésembõl alig bírtam magamnak eleget tenni. Azért is újra vannak adósságaim.” (Okul nem tudom, mire gondoljak, mert hiszen Mészárost ismerve tékozlásra, fényûzésre, pompakedvelésre, pazarlásra semmiképpen se gondolhatok.) Aztán elsorolja, kiknek ésmivel tartozik.
„Ha lovaim és bútoraim – írja – eladatnak, hiszem, hogy eléggé födve lészen (az adósság), fõképp, ha a havi zsoldom is kifizettetik. A többi föl maradottat Szalay nevû becsületesszolgabarátomnak hagyom, kit is Antal bátyám és Jóska öcsém szívességébe ajánlok.”
Szóval 48 becsületes „hüm”-je és legtiszteletreméltóbb szereplõje után olyan kevés vagyon maradt, hogy „általános örököse”, Szalay, a „becsületes szolgabarát”, aligha ment vele
sokra. Azért volt aztán szükség még „Antal bátyám és Jóska öcsém szívességére” is. Bizonyára ennek eredménye lett, hogy a becsületes, okos és bátor Szalay Jánost 1867-ben, mint
hajdút, Pest vármegye szolgálatában találjuk. Ezt az állást kapta tehát örökség helyett. De elmondhatjuk, hogy a vármegye nem járt rosszul ezzel a protekcióval. Hogy meddig élt, mikor
halt meg ez a derék Szalay János és hol van eltemetve, azt se tudjuk.
Mészáros hátrahagyott irományai között a következõ maga készítette sírfelirat is maradt,
mely azonban nem került fel angliai sírjára, bár latinul írta, mintha csak tudta volna – szegény –, hogy olyan helyen lesz a sírja, ahol az emberek nem értenek magyarul:
Intus qui est, fuit Lazarus,
Pauper, sicut patronus.
Hungarus, Mészáros natus,
Honestus ab suis vocatus,
Sed tamen semel mortuus –Resurgat melior natur.
Aki itt bent fekszik, Lázár volt,
Szegény, mint a védõszentje volt,
Magyar, neve Mészáros.
Akik ismerték, becsületesnek mondották,
De azért egyszer mégiscsak meghalt.
Legyen a másvilágon majd boldogabb.
Nem lett volna-e sokkal jobb szegény Mészárosra, ha 48 elmaradt volna s õ, mint csász.
kir. ezredes, magyar földben és csakugyan e sírfelirat alatt nyugodna, nem pedig messzemessze távol az óceán egy ködös, rideg szigetén, ahol Mészáros és Lázársága senkit se érdekel? Akkor Szalay János öröksége is több lett volna, mert nem kellett volna csupán gazdája
és testvére jóakaratával megelégednie s – ami a legfõbb – sokkal valószínûbb, hogy Mészáros
Lázár a másvilágon is sokkal boldogabb lett volna, mert a halála se lett volna ilyen szomorú.
Isten irgalma ugyan végtelen, s annak üdvösségén se kell kétségbeesnünk, aki pap nélkül
halt meg, kivált mikor õ nagyon is kívánta a papot, de akkor ennek a derék, tiszteletre méltó
embernek nagy bûnei: a lázadás, a felségsértés és a hûtlenség, a gyáva szájtátás akkor, mikor
honfitársai hitvány piszkolódások közepette mindezt elkövették, katonai esküjének megszegése, Kossuthéknak még a Habsburgok detronizálása után is szolgálása, melyeknek minden
tudatában volt és ezért rendkívül szégyellt, mint elmaradtak volna.
Meg kell hagynunk, tragikus egy sír ennek a második Lázárnak a sírja és minden magyarra rendkívül tanulságos, bár eddig még senki se okult rajta. Nyugodjál békében, 48-nak
derék „hüm”-je!
Hogy rajongott s rajong még ma is nemzeted a csillogó szavú Kossuthért, téged pedig
alig emleget és alig ismer, pedig mennyivel jobban megérdemelted volna a szeretetét te, mint
õ. De a földi életben ez már csak így van.

506

Más, nevesebb 48-as katonák
Klapka György (1820-1892)
Klapka az egyik legismertebb, legnépszerûbb s legszerencsésebb kezû 48-as tábornok.
Mint születési évébõl láthatjuk, az egyik legfiatalabb is. Nevét már csak a róla nevezett induló is fenntartja. Komárom várának egy ideig való tartásával még Világos után is a magyarság
reménye volt, de híressé tette magát és reményeket keltett a magyarságban azzal is, hogy felhasználta Haynau túl merész elõtörését, még Világos elõtt kitört a várból s messze Komárom
környékén túl is egy kis idõre újra rettegetté tette a honvéd nevet.
Õ nem úgy adta fel Komárom várát, mint Damjanich Aradot, s nem úgy tette le a fegyvert,
mint Görgey Világosnál, hanem elõnyös feltételeket vívott ki magának s így nem szégyennel
vonult ki onnan. Ezt Damjanich is megtehette volna Arad várával, de õt megtévesztette a lelkileg összeomlott rossz tanácsa, no meg az az ostoba dac és honvédgõg, mely elhitette vele,
hogy ha nem az osztráknak, illetve nem a saját királyának adja meg magát, hanem az orosznak, akkor már nem is szégyen a megadás, mert hiszen borsot tör vele az „osztrák” orra alá.
Hogy ezzel maga teszi lehetetlenné, hogy õ és tábornoktársai kegyelmet kaphassanak, arranem gondolt, mert a dac elvette az eszét. Mi pedig annál jobban szidjuk érte az osztrákot.
A „hazafias” gõg velünk is elfeledteti, hogy az az „osztrák”, akinél neki még a minden
oroszok cárja is elõbbre való és – hazafias szempontból, úgy látszik – kívánatosabb volt, méga 48-as alkotmány szerint is a mi törvényes királyunk volt. Klapka azonban nem okosabb
volt Damjanichnál, hanem csak szerencsésebb. Hiszen õ egyébként Kossuthnak Damjanichnál sokkal lelkesebb híve volt (de természetesen az emigrációban már nem), s nem azért nem
az orosz elõtt tette le a fegyvert õ se, mert a hûségnek még maradt benne egy szikrája az
iránt, akinek tiszt korában esküt tett, hanem egyedül csak azért, mert akkor már nem voltak
itt az országban azok az oroszok, akiket királya elé tehetett volna.
Az emigrációban eleinte Kossuth híve volt, majd kirívó gyarlóságai miatt õ is pálcát tört
felette, aztán – mert csak így volt lehetséges a szereplés számára – mégiscsak megint vele
együtt mûködött. A 67-es kiegyezés és általános amnesztia után õ is hazajött, képviselõvé választották s mint legendás 48-as hõs halt meg öreg korában.
Õ is délvidéki, temesvári születésû (apja Temesvár polgármestere volt), s mint 48 annyi
más híres szereplõjében, talán még egy csepp magyar vér se folyt az õ ereiben se. Az apja
még Csehországban született. Õseik állítólag nagy protestánsok voltak, tehát már évszázadokkal elõbb elkezdték a Habsburgok elleni lázadozást, csak akkor még nem magyar „nemzeti”, hanem protestáns cseh alapon. A fehérhegyi csatában még II. Ferdinánd ellen küzdöttek,
de utána a jó Habsburgok gondoskodása folytán katolikusok lettek. Klapka családjában már
meglehetõsen erõs katolikus szellem uralkodott. Még bérmaapjává is papot választottak. A
keresztapja azonban – jellemzõen a kor szellemére – nagy szabadkõmûves volt, „mint fennmaradt irataiból kitûnt”. (Klapka: Emlékeimbõl, 3. o.)
Klapka a családi körben és szülõvárosában édeskevés magyarságot szívhatott magába.
Az anyja is délvidéki sváb volt: Kehrer Julianna. E sorok sváb nevû írója valóságos Bendegúz-ivadék hozzá képest. Az iskolában is, hová járt, „kizárólag német nyelven folyt a tanítás”(6. o.). A színdarabot, melyet gyermekkorukban elõadtak, bizonyos Schaubach nevû költõ írta, természetesen németül. Szûkebb hazáját, Temesvárt, Kisbécsnek hívták.
Klapka is elég papos nevelésben részesült, sõt tizenegy éves korától kezdve két éven át
egy Lebzeltern nevû „színmagyar” kanonoknál volt nevelésben, aki papnak is akarta nevelni,„de ezen szándékával csakhamar felhagyott, midõn látta, hogy természetem és hajlamaim
nem olyanok”. Klapka Lebzelternt egyébként „humánus, nemes papnak” nevezi. Iskolai hitoktatója azonban neki is túl szigorú volt s az „oktatásban a vesszõ játszotta a fõszerepet”. Így
nem csoda, hogy Klapkából nem lett lélekben is katolikus ember.

507

Tizenhároméves korában még csak németül (és latinul) tudott. Ekkor elvitték Kecskemétre atyja egyik testvéréhez, hogy magyarul is megtanuljon. (Ilyen „németesítés” folytugyanis nálunk I. Ferenc „sötét elnyomása” alatt még olyan családokban is, ahol az apa még
Csehországban született s melyek még hozzánk költözésük után is Kisbécsben laktak.)Klapkát tehát semmiképpen se tekinthetjük magyar embernek. Sem a vére nem volt az,
se az anyanyelve, se a szülõföldje, se a neveltetése. Apja is elõször régi cseh nemességének
felújítását és elismerését kérte Bécsben, csak mikor ez a törekvése nem járt sikerrel, kért és
kapott ott magyar nemességet. (Bizonyára ez is az udvar nagy „magyarellenességének” a jele.) Egyetlen fiútestvére, aki férfikort ért meg, Nándor, nem is lépett át a honvédekhez még
testvére ottani érvényesülése ellenére se s megmaradt a közös hadseregben. Még 1885-ben is,
mikor Klapka Emlékei megjelentek, Brünnben élt nyugalomban, mint osztrák tábornok. Ebbõl is láthatjuk, mennyire véletlenül váltak hazafias hõsökké a 48-as honvédtábornokok!
Klapka György rendkívül tehetséges gyerek volt. Katona lett. Nem panaszkodhatott, hogy
nem tudott érvényesülni a közös hadseregben, mert hamarosan testõrhadnagy lett Bécsben azelõkelõ magyar nemesi testõrségben. Mivel sokat olvasott, természetesen hamarosan az akkori
divatos eszmék rabja lett. Dr. Honigbergerrel, egy indiai maharadzsa orvosával való ismeretsége miatt õ is Indiába kívánkozott s e terve mellett minden akadály ellenére is ki akart tartani.
De hát jött 48, jött a párizsi, a bécsi, a prágai, majd a pesti forradalom s Indiába utazás
helyett ennek szolgálatába állt. Bajosan azért, mert lelke a magyarságért lángolt, mert hiszeneffajta lángok felébresztésére a bécsi környezet se lehetett sokkal alkalmasabb, mint elõtte akisbécsi, hanem azért, mert akkor ez volt a divat. Így lett aztán 48-as hõssé, lánglelkû magyarrá és a Klapka-induló hõsévé.
De ha Klapka apja, anyja, egész családja, szülõhelye, vérsége, anyanyelve, neveltetése
annyira bizonyítja, hogy éppen nem kellett magyarnak lennie valakinek, hogy 48 hõse válhasson belõle, akkor ugyanebbõl éppúgy következik az is, hogy nagyon könnyen és nagyon
szépen lehet igen jó magyar ember érzelemben, származásban és vérségben is az, aki viszont
48-ban „reakciós” volt vagy ma áll éles ellentétben az eszmével. Világnézeti kérdés ez, nem
pedig nemzeti. Nem attól függ, magyar-e az illetõ vagy idegenvérû, hanem attól, hogy katolikus-e a lelke vagy nem, van-e vallási mûveltsége vagy e tekintetben nem részesült nevelésben.
Azt hihetnénk, hogy Klapka, mint katona, a szabadságharcban vezérszerepet már csak fiatal kora ellenére se játszhatott. De hát Görgey két évvel még fiatalabb volt nála s Klapka fiatal korában még nagyobb tehetségnek indult, mint Görgey. 48-ban a honvédségnél egyébként
is igen könnyen lehetett emelkedni, mert láttuk, hogy képzett tisztekben igen kicsi volt a választék. Nem csoda tehát, ha Klapkából is hadtestparancsnok és tábornok lett a szabadságharc
rövid egy éve alatt. Noha elég szerencsés kezû katona volt, mégse ért el olyan sikereket, mint
ifjúkorában mutatott nagy tehetségei után várni lehetne. Aki 48 csatáit tanulmányozza,
ugyancsak bõven talál rá baklövéseire, hibáira és gyöngeségeire a sikerek mellett. Igen sok
honvédkudarcnak éppen õ volt az oka.
Emlékeit s ebben önéletrajzát olvasva rokonszenves embernek látszik, de természetesense önzetlenségben, se egyszerûségben, se igazlelkûségben nem volt Mészáros Lázár. Maga írja, hogy testõrhadnagy korában tele volt adóssággal. Õ nem mondja ugyan, de nekünk kellazt mondanunk, hogy emiatt igen jól jött neki 48-ban a forradalom. Neki már csak emiatt isörömmel kellett üdvözölnie. Világos tehát, hogy sokkal tüzesebb 48-as is volt, mint Mészáros, s az ügyet nála sokkal lelkesebben szolgálta. Õ, a kisbécsi félcseh-félsváb egyáltalán
nem érezte azt a lelkiismeret-furdalást a Habsburgok detronizációja miatt, amit a magyar Mészáros érzett. Õ nemcsak abban volt bûnös, hogy a száját tátotta akkor, mikor tiltakozni lettvolna köteles, hanem lelkesen üdvözölte a rosszat. Tudjuk, hogy a tábornoki karban is Kossuth képviselõje volt. Pedig hát õ is épp úgy esküt tett ennek a Debrecenben a trónról letaszított uralkodóháznak a szolgálatára, sõt õ egyenesen testõre volt ennek a trónjától megfosztott,illetve megfosztani próbált császár-királynak.

508

Dembinszky Henrik (1791-1864)
A szabadságharc köztudomásúlag „tehetségtelen”, lengyel származású fõvezére. Dembinszky azonban nem annyira tehetségtelen, mint inkább szerencsétlen fõvezér volt. Mészáros nagyon képzettnek és tehetségesnek tartotta, pedig hát õ értett hozzá, mert szakember
volt. Nem is lehetett tehetségtelen, mert hiszen csatákat nyert és tehetségét már bebizonyította akkor, mikor hozzánk jött. Nem is õ jött, hanem Kossuth hívta, sõt ide csalogatta éppen
azért, mert megnyerését nagy tehetsége, vagy legalábbis már megszerzett nagy hírneve miattigen elõnyösnek tartotta ügyünkre.
Az igaz, hogy Kossuth is, a nemzet is nagyot csalódott Dembinszkyben, mert nálunk
egyik kudarc a másik után fûzõdik nevéhez. Világos azonban, hogy valaki nem lehet az egyik
országban tehetséges, a másikban meg tehetségtelen, hanem a különbség oka bizonyára az,
hogy az egyik helyen engedték, hogy tehetségét kifejtse, míg a másik helyen bizonyos tényezõk ezt megakadályozták. Az lehet, hogy egyszer kísér valakit a szerencse, máskor nem, az
azonban bajosan, hogy az egyik országban mindig kíséri, a másikban meg sohasem. Az azonban bizonyos, hogy a hadvezérnek, ha mégoly tehetséges is, szerencsére is szüksége van.
Hogy tudott volna azonban Dembinszky nálunk sikert aratni és szerencsével mûködni,mikor ideérkezésekor Kossuth egy olyan sereg élére állította, melynek volt már vezére (Görgey), sikerei is voltak már ennek a vezérnek, tisztjei és katonái is bíztak benne, sõt lelkesedtek érte; melynek hadtestparancsnokai is a régi fõvezér emberei voltak és mindnyájan szinteelõre elhatározták, hogy az új, rájuk erõszakolt vezér érvényesülését lehetetlenné teszik s
annyi borsot törnek az orra alá, amennyit csak tudnak.
Aztán Dembinszky fõvezérré tevését a seregben mindenki úgy fogta fel, hogy ez igazságtalanság, rosszakarat, irigység és ármány eredménye, tehát a seregben mindenkinek becsületbeli kötelessége Görgey mellé állni és az új fõparancsnok iránt ellenszenvet mutatni.
Kiélezték aztán azt is, hogy idegen s az éppen most keletkezett önálló magyar sereg élére idegent állítani sérti a nemzeti önérzetet.
Szeretném látni azt a Napóleont, aki még ilyen sereggel is gyõzni tud! Hiszen a fõvezér
egymaga nem gyõzhet még akkor se, ha mégoly lángelme is, mert õ csak feje a seregnek. Mit
ér azonban, ha a fõ kiváló, de a kéz, a láb, az ujjak ellenségei s nem engedelmeskednek neki?
Lelkes, egészséges szellem nélkül nem gyõzhet a sereg. De lehetett-e a honvédseregben szó
ilyen szellemrõl addig, míg Dembinszky volt ráerõszakolt feje, akit a sereg nem vett be a vérkeringésbe? Szeretniük is kell a tiszteknek és a legénységnek egyaránt azt a vezért, aki diadalt akar velük aratni, fõképpen pedig bízniuk kell benne. Itt azonban ennek éppen az
ellenkezõje volt. A sereg szinte egyenesen arra törekedett, hogy megmutassa, hogy az új vezér alatt csak azért se gyõz.
Dembinszkyt igazán sajnálnunk kell 48-as szerepében, nem pedig tehetségtelennek mondanunk. Õ nem azért lett Görgey helyett a vezér, mert intrikált ellene, mert kitúrta helyérõl. Õ
nem túrt ki senkit s nem is sejtette, hogy Magyarországon ilyen helyzet várja. Legfeljebb
Kossuthot hibáztathatjuk, aki ide hívta s ilyen, a sikert eleve lehetetlenné tevõ körülmények
ellenére is fõvezérré tette. Kossuth volt az, aki Görgey ellen intrikált, nem Dembinszky.
De Kossuthnak is mentsége, hogy hírneve miatt hívta ide Dembinszkyt, mikor pedig már
itt volt s látta a nehézségeket, már nem mondhatta neki, hogy menjen vissza, mert még sincsen rá szüksége. Ezt még akkor se tehette volna, ha a meghívás anyagi oldalát ennek ellenére is teljesítette volna, bár a nemzet pénzével nem lett volna szabad ennyire önkényesen
rendelkeznie. Nem adhatta volna ki az útját még így se azért, mert egy hadvezér nem elégedhet meg fizetésként csak a pénzzel. Neki munkabérre, dicsõségre is szüksége van s így a kegyelembõl ingyen adott pénz olyan sértés számára, melyet el se fogadhat.
A legkevésbé megalázó megoldás még az lett volna Dembinszky számára, ha látva, hogy
a viszonyok sikeres mûködését egyenesen lehetetlenné teszik, mindjárt az elején õ maga fordult volna sarkon és hagyta volna el az országot. De az ilyen visszatérés is szégyen volt és509

nagy áldozattal és önmegtagadással járt. Aztán meg joga volt remélni, hogy még megváltozhatnak a viszonyok s tehetsége érvényesülésére itt is nyílik alkalom.
Ez az idõ azonban sose jött el, pedig Kossuth egész a legutolsó idõkig próbálkozott vele.
Dembinszky tehát nem gondolhatta, hogy sose lesz szükség reá. A legvégén azért nem tudott
sikert elérni, mert ekkor már egy teljesen kedvevesztett, sikerre már nem is törekvõ sereggel
volt dolga, melybe még a legendákkal övezett Bem se tudott már kedvet önteni, mint a temesvári ütközet lefolyása bizonyítja, s az, hogy a sereg ezzel végleg fel is oszlott, noha az ütközetben alig szenvedett veszteséget.
A hadvezéri sikerhez a szaktudáson, éles észen, lélekjelenléten, nyugodtságon, parancsolni tudáson és következetességen kívül még önbizalom is szükséges, s az a képesség is,hogy ezt a seregbe is át tudja vinni, hogy õ is bízzék vezére képességeiben és hogy tudja,
hogy sorsa jó kezekben van. Úgy látszik, hogy Dembinszkyben már ezek a képességek ismegvoltak, mert hiszen tudjuk, hogy magyar alvezérei azt is kifogásolták benne, hogy haditerveit senkivel se közli s õket nem avatja be a hadititkokba. Így azonban csak olyan vezér
viselkedhet, aki biztos a maga dolgában, határozott, a maga tehetségén kívül nem szorul senkire, így pedig tekintélyt lehet szerezni.
Mivel azonban eleve rosszakarattal és ellenszenvvel fogadták, még ezzel az egyébkéntelõnyös tulajdonságával is nem tekintélyt szerzett magának serege elõtt, s nem bizalmat öntött bele maga iránt, mint egyébként történt volna, hanem csak hadiparancsnokai büszkeségét
sértette meg vele. Természetesen ha nem lett volna idegen s a seregben nem lett volna oly tekintélyes ellenfele, mint Görgey, gondoskodni tudott volna arról, hogy akaratának így is érvényt szerezzen s vezéri tekintélye elõtt mindenkit meghódolásra szorítson, amint meg tudta
ezt tenni Damjanich, akit serege eleinte szintén ellenszenvvel vett körül. Így azonban Dembinszky az ellenszenvvel szemben tehetetlen volt és energiát megbénító, kedvét elvevõ megalázásoknak kellett magát alávetnie.
Bizony el kell ismernünk, hogy Dembinszkynek sokkal több panasza lehetett ellenünk,
mint nekünk õellene. Neki ugyancsak oka volt rá, hogy keserûen gondoljon itt töltött esztendejére, sõt az egész 48-as magyar nemzetre. Idecsalogatták, aztán szemére hányták, hogy
idegen és tétlenségre kárhoztatták. Fõvezérré tették s aztán eltûrték, hogy a hadsereg ne engedelmeskedjék neki, s végül nem a függelemsértõk és õt porig alázók bûnhõdnek, hanem hivatalosan is õt mozdították el a fõvezérségtõl.
Aztán hogy munka nélkül ne legyen, csapatvezéri teendõkkel bízzák meg a volt fõvezért,
a legvégén pedig rábízzák az egész ország sorsát, de csak akkor, mikor már más nem vállalta
a nehéz szerepet s mikor már a sereg nem is akar harcolni, mert már rég lemondott a gyõzelem lehetõségérõl. Õ még ezt a megbízást is vállalja, de aztán a végén mégis kiveszik kezébõl a hatalmat és Bem kezébe adják. De ekkor is sokkal lelkiismeretesebbnek bizonyul, mint
honfitársa, a szeretett, a magasztalt, a „tehetséges”, sõt „legendás” Bem.
Mészáros olyan sokat adott Dembinszky tehetségére, hogy késõbb már a fõvezérséget amaga alkalmatlanságát igen jól tudva, csak azzal a feltétellel vállalta, ha Dembinszky leszmellette a vezérkari fõnök. De nemcsak tehetséges, de becsületes és jellemes embernek is tartotta – pedig Mészáros szava e tekintetben igen sokat számít –, úgyhogy emlékirataiban egy
helyütt (II., 93. o.) azt írja, hogy „többet és elébb hiszek Dembinszkynek, mint Kossuthnak”.
Igazán nem lehetünk ellenszenvvel azon Dembinszky iránt, akinek aztán a végén éppúgy vagy még jobban (mert neki még az oroszoktól is félnie kellett s csak azoktól igazán)
menekülnie kellett, mint magyar társainak. De míg azoknak többé vagy kevésbé dicsõ szereplés, érvényesülés után, neki megannyi mellõzés, csalódás, sértések, igazságtalanságok, kudarc és megalázások után.
De még ha nem magától jött is, hanem hívásra, miért is kellett neki, a lengyelnek, ide
jönnie a magyarok szabadságának állítólagos visszaszerzésére? Miért nem maradt veszteg, ha
már a maga hazáján úgyse segíthetett? A kérdésre megint csak az lehet a felelet, hogy kora

510

szelleme, lényegében tehát nemzetközi elvek éltették és vezették. Mivel pedig ezek az elvek
nem építõk, mert katolikusellenesek voltak, ebben a tekintetben Dembinszky is bûnös volt.
Otthon, lengyel hazájában nemcsak a hazájáért, hanem a katolicizmusért is küzdött, mert
ott a kettõ egyet jelent s mert ott a nemzeti ellenség az Egyháznak is ellensége volt. Nálunk
azonban éppen ellenkezõleg állt a dolog. Itt nem a maga hazája, hanem egy másik nép állítólagos szabadságáért harcolt, de a saját vallása ellen. S hogy honfitársai ezreivel egyetemben
erre is kapható volt, mutatja, mennyire csak lengyelek voltak már õk, de nem egyúttal katolikusok is. Pedig a katolikus hitet otthon lengyel hitnek mondták. Látszik, hogy õk is koruk
gyermekei voltak és annak szellemétõl megmételyezettek.
Guyon Richárd (1812-1856)
Bem és Perczel típusú hadvezér volt: vitéz, bátor, sõt vakmerõ, de nem elég komoly,
megfontolt vagy okos. Ez utóbbi fogyatékosságát neki is épp úgy megbocsátottuk, mint amásik kettõnek, s csak arról az oldaláról bámuljuk, ami felemelõ volt benne. Ezért annak ellenére, hogy csak hadtestparancsnok volt s így nagyobb jelentõségû szerepet nem is játszhatott, mégis 48 egyik leglegendásabb hadvezérének tartjuk s mint hazafias példaképet
bámuljuk.
Ez a nagy hazafink is Angliában született; a magyar néphez, a magyar vérhez, a magyar
nyelvhez s a szülõföldhöz semmi köze sem volt. Hogy Guyon mégis oly lelkes 48-as lehetett,megint csak bizonyítja, hogy a 48-as eszmében nem a haza és nem a magyar volt a lényeg,
hanem a nemzetközi forradalmi elvek, bár Guyont nem is annyira az elvek irányították, mint
inkább kalandos, nyugtalan vére sodorta a szabadsághõsi „pályára”.
Láttuk, hogy még a nála sokkal komolyabb Klapka is eredetileg Indiába készült. Ne csodálkozzunk hát azon, ha az angol Guyonnak viszont Magyarország lett az Indiája s így belõle
magyar szabadsághõs lett. De azon se, hogy mielõtt hozzánk jött, a portugálok „szabadságáért” harcolt.
Hogy csak fene nagy magyar lett, de annál mérsékeltebb keresztény volt, mutatja, hogy
az emigrációban, Törökországban, szemrebbenés nélkül cserélte fel keresztény (protestáns)
hitét a mohamedánnal.
Nem volt hadvezéri tehetség. Sok baklövést csinált a harctéren. Görgey különösen lenézte és haragudott rá. Késõbb az emigrációban a törökök már mint basájukat is elcsapták, mertõk se voltak megelégedve hadi teljesítményeivel. De a mi szemünkben a kis „branyiszkói sikeres csetepaté” mindent elfeledtet, mert ott – s kétségtelenül másutt is – vitathatatlanul vitéz
és bátor volt.
Guyon igazi bohém lélek, fenegyerek, aki fiatalos túlzásaiban is rokonszenves, mert derûre hangol. A hangulat és az érzelem embere. Olyan Gyurkovics fiúféle, akit megmosolygunk, szeretünk is, de semmiképpen se állítunk példaképül fiaink elé, s annál kevésbé bízzuk
rá az életünket. Még kevésbé szabadságunkat és a nemzet életét.
48 elõtt Guyon is császári tiszt volt. Hogy angol létére is a császári seregben szolgált, ismét csak kalandvágyát és nyugtalanságát mutatja. Természetesen nem sokáig szolgált. 48ban már nyugállományban volt, mert unalmasnak találta a dolgot. A közös seregben együttszolgált a már sokat emlegetett erdélyi Pálffy Jánossal. „Mint huszárkadét és hadnagy – írjaróla – semmivel se vonta magára a figyelmet, legfennebb hogy itta a bort, a rumot és a teát és
ette a beefsteakot a l’anglais”.
Egész egyéniségét megítélhetjük házassága történetébõl, melyet szintén Pálffy beszélt el.
Eszerint hadnagy korában néhány hónapnyi szabadságot kapott, hogy Angliába utazhasson.
Elutazása elõtt Budán tisztelgett az ezred tulajdonosánál, báró Splényi generálisnál. Pálffy iséppen ott volt. Mivel kevéssel ebéd elõtt volt az idõ, a tábornok azt mondta neki, hogy tegye
le a kardját és maradjon ott ebéden. Guyon bocsánatot kért, hogy nem maradhat, mert fél óra
múlva indulnia kell.

511

Közben a tábornok egyik lánya bejött apjához a szobába és a másik ajtón kiment. Guyon
rajta felejtette a szemét s rossz németséggel azt mondta a tábornoknak, hogy mégiscsak ottmarad ebéden. Splényi mosolygott s azt mondta, hogy jól van. Az ebédnél a lány éppen melléje került, de szót alig váltottak egymással.
Ebéd után Guyon kijelenti a generálisnak, hogy õ már nem is megy Angliába, hanem itt
marad és megházasodik. Splényi nevetve kérdi, hogy kit vesz el. Guyon azt felelte, hogy a tábornok leányát, azt, aki mellette ült és akinek még a nevét se tudta (s amit „én is elfejeltettem”, teszi hozzá Pálffy is). A lexikonból megtudhatjuk, hogy Guyon felesége Splényi Mária
volt, tehát csakugyan ez a lány lett a felesége. De megházasodásával egy idõben a katonaságot is otthagyta, birtokot bérelt s ott gazdálkodott évekig, míg csak ki nem tört 48, mely gondolhatjuk, hogy kapóra jött neki, mert már unhatta az egyhangú falusi életet a bizonyára
mérsékelt jövedelmével. Érthetõ hát, ha angol létére csak véletlenül és egy lány kedvéért ragadván nálunk, izzó magyar hazafi lett belõle, nekünk pedig nemzeti büszkeségünk.
Róla adott rövid jellemzését azzal fejezi be Pálffy, hogy Guyon „nem sok ésszel és semmi(!) haditudománnyal sem bír, de bír csaknem az õrültséggel határos személyes bátorsággal”.
Ilyen ember kezébe ezrek sorsát bízni nem szabad, annál kevésbé egy egész nemzetét, debolond trükkjeit élvezni s mikor bolond bátorságához néha bolond szerencse is szegõdik, bámulni is szabad, sõt jól is esik.
Kazinczy Lajos (1820-1849)
Honvédtábornok és aradi vértanú, bár nem tartozik az ismert tizenhárom közé. Kazinczy
Ferencnek, az ismert írónak a fia. Õ is nyugalomba vonult csász. kir. tiszt volt, mikor a szabadságharchoz csatlakozott s ezért bûnhõdött õ is halállal katonai esküje megszegéséért. A
honvédségnél fiatal kora ellenére õ is a tábornokságig vitte, noha nemcsak tehetségtelen volt,
hanem igazi kétbalkezes is, akinek semmi se sikerült.
Mindig a leghálátlanabb feladatokat kellett elvégeznie. Még abban is szerencsétlen volt
és igazságtalan volt hozzá a sors, hogy noha vértanú s ráadásul aradi vértanú és tábornok is
volt, mint a többiek, az aradi tizenhárommal szemben neki mégis még a nevét is alig ismeri
valaki, mert õt véletlenül nem október hatodikán, azaz nem a többivel együtt, hanem október
20-án végezték ki.
Mikor az oroszok észak felõl betörtek az országba, a Kossuth-kormány õt bízta meg feltartóztatásukkal (mondhatom, kellemes és sok sikerrel kecsegtetõ feladat!). Bár serege aránylag nagy volt, világos, hogy mégse akkora, mint az oroszoké, s ráadásul nem is volt rendesen
ellátva, mert hiszen a fõ ellenség Haynau volt s a felszerelés javát az õt feltartóztatni törekvõ
Görgeynek adta a kormány.
Így aztán részint hogy az oroszokkal való összeütközést s így a megsemmisülést elkerülje, részint, hogy haderejével még idejében tudjon Görgeyhez, a fõsereghez csatlakozni, s ígya végsõ, döntõ ütközetben részt venni, gyors, erõltetett menetekben vezette lefelé seregét.
Mivel emiatt még élelmiszereket rekvirálni, sõt kenyerüket megsütni se volt elég idejük, emberei
mérhetetlenül sokat szenvedtek (s ráadásul teljesen hiába, mert az oroszok közel se siettek
annyira, mint Kazinczy gondolta, Görgey seregéhez pedig végül mégse tudott csatlakozni) sa kimerültség, a nélkülözés és késõbb a kolera miatt úgy hullottak, mint a legyek.
Végül aztán anélkül, hogy akár csak egy érdemesebb ütközetben is részt vett volna, az
egész sereg szétoszlott, semmivé lett. Aki megmaradt belõle, az az oroszok elõtt tette le a
fegyvert, mert „hazafiságban” természetesen õ se akart elmaradni a többitõl. Arra tehát minden kudarca és minden keserve ellenére is volt gondja Kazinczynak is, hogy valamiképpen
még ne a saját királya elõtt tegye le a fegyvert s így ha majd esküszegésért bírói elé került,
nehogy még valami jó pontot szerezzen magának.
Tragikus élet! Pedig Kazinczy nem lehetett rossz ember, mert azokat a Gondviselés nem
szokta már itt a földön ennyire sújtani.

512

Lenkey János (1810-1849)
Õ is honvédtábornok lett s kissé ismertebb neve van, mint Kazinczynak. Hisz neve megörökítésérõl Petõfi is gondoskodott.
48 elõtt Galíciában magyar huszárok századosa volt. Mikor itthon kitört a „hazafias”
buzgóság, õ huszáraival hazaszökött onnan, hogy honvédnek álljon be.
Ez a szökés, bár közel se olyan „hazafiasan” történt, mint Petõfi gondolta s nálunk hittéks hiszik még ma is, s amelyet még ha úgy is történt volna, mint a legendában volt, komoly
emberek, köztük Mészáros és Batthyány Lajos is, egyszerû esküszegésnek, azaz becstelenségnek tekintett, legendássá tette itthon a nevét. Pedig láttuk, hogy nem õ szökött meg, hanem csak a huszárai, azok se hazafiságból, hanem fegyelmezetlenségbõl és engedetlenségbõl.
Õ csak azért ment utánuk, hogy visszavigye õket, de a vége – mint ez „nagy tehetségû” tisztekkel szokott megtörténni – az lett, hogy nem a huszárok mentek vissza, hanem a százados
urat vitték azok tovább magukkal.
Érdemes volt azonban Lenkeynek inkább a legényekre hallgatni, mert legendás hõs és tábornok lett érette jutalmul. Jutalmul, noha a szabadságharc folyamán semmi nagyobb tehetséget nem mutatott és semmi említésre érdemes haditettet nem vitt végbe. Esküszegésért az
aradi tizenhárommal együtt került a katonai törvényszék elé, a velük együtt való kivégzéstõl
azonban megmentette, hogy a vizsgálat alatt megõrült s utána hamarosan meghalt.
Megõrülése arra vall, hogy egzaltált, idegbeteg ember lehetett. Meg talán arra is, hogy
igen bûnösnek tartotta magát, hogy nagyon belátta, hogy vétkezett. Láttuk, hogy magából
Galíciából se akart megszökni. Erre csak a nála – úgy látszik – „okosabb” (vagy „hazafiasabb”?) közhuszárok tudták rávenni. Ezt azonban a magyar közvélemény nem tudja, mert afélisteneket nem szabad kisebbíteni, mert mi lesz akkor a nemzetbõl? (Az, hogy józanabb
lesz tõle, a józanság pedig senkinek se annyira szükséges, mint éppen nekünk.)Annyi bizonyos, hogy sorsa részvétre méltó és az ifjúságra tanulságos. Csak nem olyanértelemben, mint Petõfi értelmezte.

513

A 48-as tisztek
Láttuk, hogy katonai lángelmét egyet se kapott vagy termelt ki 48. Volt benne néhány tehetségesebb vezér, de nem sok, s ezek is csak részben voltak tehetségesek. Mindegyikben atehetség mellett ott volt ellensúlyul a hiba, a fogyatékosság is. Görgey átlagon felüli tehetség,de túl lassú és túl megfontolt, semmit se kockáztató, szeszélyes, pesszimista és sokszor vannak lelki depressziói. Ráadásul kényelmes. Bem, Perczel és Guyon éppen ellentétei. Õk
gyorsak, merészek, eredetiek, de nagyobb had vezetésére alkalmatlanok s a kicsiben is tervszerûtlenek, meggondolatlanok, túl merészek, kalandorszerûen viselkedõk. Damjanich elsõrendû csapatvezér, de szintén nem nagyobb szabású haditervek készítésére és nem egy egész
seregkomplexum vezetésére való. Dembinszky szerencsétlen kezû, Mészáros túl jó, ezért puha és szerénysége miatt nincs elég önbizalma.
Jellemileg egyes jótulajdonságaik mellett tele vannak ezek a vezérek kirívó fogyatékosságokkal. Görgey cinikus, elbizakodott, hiú, nagyravágyó, bosszúálló, pártoskodó, igazságtalan,kegyetlen, túl sokat politizáló, a végén pedig annyira katonátlan, hogy csak akkor kímélhetjük meg a leglesújtóbb kifejezésektõl, ha az „idegösszeroppanás” szót alkalmazzuk rá.
Bem szintén elbizakodott, szeszélyes, cinikus, pazarló, törvényt vagy urat maga felett
nem ismerõ és lelkiismeretlen, de önzetlen, bátor és igénytelen. Perczel lehetetlen magaviseletû, összeférhetetlen, elviselhetetlenül goromba, az eszelõsségig elbizakodott és öntelt, bár
becsületes és önzetlen. Aulich öreg, beteges. Vetter szintén s õ is hiú.
Bár alapjában becsületes és nemes lelkû, tiszteletreméltó és jólelkû, még Damjanich iselbizakodott, nyers, indulatos, önérzetes ember számára sokszor kibírhatatlan (pedig minden
tehetséges és minden becsületes, tehát minden értékesebb ember önérzetes; Damjanich e tulajdonságával tehát ezeket ûzte el közelébõl), bosszúálló és gyûlölni végtelenül tudó. Látjuk,
hogy még õ is könnyelmûen, csak gõgbõl, minden vizsgálat nélkül végeztet ki embereket,
köztük még papokat is.
Hogy aztán az alantasabb tisztek milyenek lehettek, mindabból, amit a kiválóbbakról
kellett mondanunk, következtethetjük. Bizonyára nem a tisztikar salakjából lettek ugyanis atábornokok. De látjuk ezt Mészáros megemlékezéseibõl és keserû célzásaiból is. Pedig hát õismerhette õket a legjobban, hiszen õ volt a felettes hatóságuk, õ alkalmazta õket, tõle függöttemelkedésük. Nála elõszobáztak alkalmaztatásukat vagy elõléptetésüket kérve.
Hát még az a sok veszekedés, megsértõdés, féltékenység, összeveszés egymás között!
Szegény Kossuth azt se tudta, mit csináljon; hogyan simítsa el köztük a sok, sõt állandó viszályt; kinek adjon közöttük igazat úgy, hogy a másikat véglegesen el ne keserítse. Perczel
elõször agyon akarta lövetni Görgeyt, Damjanich Perczel öccsét, Arad vára törvényesen kinevezett parancsnokát, Bem Vécseyt, a vele egyenrangú tábornokot, Klapka Petõfit, viszontPetõfi Klapkát (õ nem is lövetni, mert hiszen alattvalója volt, hanem személyesen agyonlõni,mert hát õ meglehetõsen jól lõ).
Görgey ellenlábasa Dembinszkynek, Mészárosnak, Bemnek, Vetternek; nem szenvedheti
Nagy-Sándort, Guyont, Knézichet, Asbóthot, Kmettyt. Sem Bem, sem Perczel, sem Vécsey
nem tûr maga felett parancsnokot, hanem csak függetlenül hajlandó mûködni. Bem összeveszik Vécseyvel (mással csak azért nem, mert mint önálló erdélyi vezérnek, mással nem volt
dolga) és minden kormánybiztossal. Vécseyvel például úgy, hogy becsületsértõ kifejezéseit
még egy bakakáplár se tehette volna zsebre. Damjanich összeveszik Vetterrel és Vécseyvel,
Klapka Bayerrel, Dembinszkyvel pedig mindegyikük. Görgey Damjanichcsal nem merösszeveszni, de féltékeny és titkon irigykedik rá. Hogy a maga hírnevét el ne homályosítsa,eltávolítja a harctérrõl és irodába küldi, noha a harctéren pótolhatatlan, az irodai munka pedig
nem való neki.

515

De maga Kossuth is összeveszik és állandó viszályban él Görgeyvel s egész Világosig(azaz dehogy csak addig: halálukig) intrikálnak egymás ellen és rágalmazzák egymást. Kossuth minisztertársai megsértõdnek, hogy csak magát ünnepelteti és minden dicsõséget egyedül a maga számára foglal le. A pesti bevonuláskor tüntetõleg visszavonulva, magára
hagyják stb.
A tábornokok jellemére jellemzõ, hogy késõbb, mivel a dinasztia gyõzelme után kellemetlen volt nekik, hogy õk is a trónfosztás helyessége mellett nyilatkoztak, vagy legalábbis
nem tiltakoztak ellene, mikor Kossuth elõtte a táborban, Gödöllõn, véleményüket kérte felõle, Kossuthtal ellenkezõen adták elõ a dolgot, de mindegyik másképpen. (Steier: A trónfosztás, 185. o.)
A tisztek visszaéléseirõl már eddig is számtalan adatot hoztunk fel. Láttuk, milyen sokszor panamáztak s mily gyakran voltak elsõk a futásban, mily sokszor lógtak meg a csatákelõl a harctérrõl (Steier: Görgey és Kossuth, 35., 93., 120., 173., 263., 255. o.; Steier: A trónfosztás, 8. jegyzet, 52-53., 121., 119., 144. o.)„Tisztjeink nagyobb része mit sem ér” – írja Pozsonyból Csányi 1848. november 13-án
Kossuthnak. (Steier: Görgey és Kossuth, 136. o.) De még ilyen nyomorultul is csak olyan kevés tiszt volt hajlandó szolgálni õket, hogy azt a rendeletünket, hogy minden tiszt szabadon
választhat Bécs és õközöttük, nem merték közölni a már õket szolgáló tisztekkel, mert féltek,
hogy akkor még ezek is mind otthagyják õket. Láttuk, hogy közülük még azok is, akikbõl késõbb aradi vértanúk lettek, otthagyták volna õket, ha merték volna.
Luzsénszky kormánybiztosnak Kossuthhoz Lõcsérõl tett 1849. február 6-i jelentésében
Görgey seregét illetõen ilyesmik foglaltatnak:„Midõn Besztercebányára érkezénk és én Danielis ezredesnél a rettenetesen sok pogygyászról említést tettem, a következõ feleletet kaptam, hogy miután a sereg a bányavárosokba érkezett, az feladatának tartotta a sereg felszerelése céljából mindent kifosztani. Mivelazonban a sereg ezt tervezé, tudnia is kellett (de ezt természetesen már nem Danielis ezredes
mondta, hanem a kormánybiztos magyarázza Kossuthnak), hogy egy ellenséges sereg
nyomon követi, egy másik Túrócba nyomul, egy harmadik Kassánál, egy másik pedig Miskolcnál várja; tudnia kellett, hogy annyi poggyász elszállítására nemcsak a hadseregnek mozdulatait akadályozza, hanem magát a poggyászt is veszélyezteti s mégis elhalmozták apoggyászt és pedig annyira, hogy a selmecbányai, történelmi érdekességû ágyúkat be kellett
olvasztani, mert nem tudták elszállítani és alig hiszem, hogy ezen ágyúk olyan súlyosak lettek
volna, mint csak a cukor és a kávé.” (Melyet a lakosságtól összeraboltak, illetve – legyünk
tárgyilagosak – összerekviráltak. Ez a sereg és e sereg „hazafias” vezetõi, tehát édeskevesettörõdtek az „édes” hazával, melyet pedig annyit emlegettek s melyet állítólag annyira szerettek. A valóságban csak annyira szerették, hogy ittak a javára.)„Most kezdik a poggyász terhét érezni és mindenképpen igyekeztek tõle megszabadulni.
Ezért küldetik egy része Dobsinára, másik része Telgárdra, hol kereskedelmi árú gyanánt deponáltatik (tehát annyit harácsoltak össze saját hazájuk népétõl, hogy maguk fel se tudták
használni, hanem üzleteket kötöttek vele): mindebbõl azt követeljük, hogy hadseregünk, haSelmecbányát el nem veszti, az egyesüléssel nemigen sietett volna.” (Steier: A trónfosztás, 50. o.)
Steier (A trónfosztás, 243. o.) Görgeynek Komárom környéki 1849 áprilisi harcairól írvaezt állapítja meg:
„A komáromiakat összeforrasztotta a hazaszeretet és Görgey hídjait úgy a vághídfõnél,mint a dunai hídfõnél ellenséges ágyútûz közepette komáromi ácsok és komáromi önkéntes
polgárok építették (éppen nem bizonyos az, hogy önként és hazafias lelkesedésbõl tették). A
város közönsége egyetértésének éppen ellenkezõjét mutatta a várõrség, melynek tiszti karában négy hónap alatt a viszálykodás, veszekedés, gyanakvás, vádaskodás legrútabb jelenetei
játszódnak le és csakis a vár kedvezõ fekvésének, erõsségének és az ostromlók tehetetlenségének lehet tulajdonítani, hogy ellenséges kézre nem került.

516

„Görgey Komáromban sötét és felette csúnya helyzetet talált. A tisztikar, az ún. haditanács tagjai, gyûlöletes féltékenykedéssel álltak egymással szemben. A haditanácsnak majdnem mindegyik tagja volt már várparancsnok, sõt az egyiket, Mack alezredest, árulás
vádjával terhelten börtönbe is vetették (ártatlanul), míg egyik elõdjét ugyancsak ezért a várból kiûzték. Ez utóbbi elárulta az osztrákoknak a vár belsõ adatait” stb.
Ludwigh kormánybiztos 1849. május 16-i jelentésében Buda ostromával kapcsolatban
ilyesmiket találhatunk:„Hivatalos adatok után, melyeket a vésztörvényszék elõmbe terjesztett, mondhatom,
hogy a pénzek nem az ellenségtõl vétettek el, hanem Almásytól és Wuvermanntól (ezek ahonvédek fogságában levõ császári tisztek voltak) formaliter [látszatra] elraboltattak.” (Steier:
A trónfosztás, 305. o.)
Micsoda szégyen a magyar tiszti becsületre, sõt a magyar névre!
Lahner, az aradi vértanú, 1849 májusában „gyomról” ír Görgeynek, „mely hazánk lakosai között oly gyakran található”. Ugyanõ „nyomorult bandát” (elende Brut) emleget (merthát természetesen – mint honvédtisztekhez illett – németül leveleztek egymással). Lásd
Steier: A trónfosztás, 319. o.
Lipótvár 48-as õrsége 1849 júniusában önként és minden különösebb ok nélkül, tisztán
csak azért, mert nem akart tovább harcolni, megadta magát a császári csapatoknak. A váratátadó 48-as parancsnok, Ordódy Kálmán (ilyen szép magyar névvel!) ráadásul még be is vádolta náluk báró Mednyánszky László és Gruber Fülöp honvédtiszteket (jellemzõ, hogy nekik a 48-as igazi hõsöknek már nemcsak nem szép, hanem még nem is magyar a nevük),
mint véresszájú forradalmárokat, akik a vár átadását mindenáron meg akarták akadályozni.
Haynau aztán fel is akasztatta érte õket. (Steier: Haynau és Paskievics, I., 23. o.) Ez egyébként köztudomású a szabadságharc történetébõl. Köztudomású Ordódy becstelensége (48-as
szempontból becstelenség) és Mednyánszky és Gruber hõsiessége is. De a két hõs csak kivétel volt, mert hiszen az õrség nem melléjük, hanem Ordódyhoz, a parancsnokhoz állt. Ezért
lett a vár „az osztrákoké” és ezért került a két önzetlen 48-as bitóra.
„Itt a tisztikar semmit sem tud, semmit sem olvas” (Vajon mit csinálhatott helyette? Mert
valamivel csak töltenie kellett az idõt.) – írja Szemere is Görgey táborából 1849. augusztus
5-én, tehát olyan idõben, mikor már az „édes” haza szomorú sorsa ugyancsak megokolttá tette volna, hogy fiai végre csináljanak õérte is valamit.
Az is jellemzõ, amit Szilágyi Sándor ír „A forradalom férfiai 1848-49-bõl” címû mûvében (II. kiadás, 322. o.):„Csak néhány képviselõrõl szólandunk. A legtöbb nem tûnt ki. Mit tõn, jobbadán a bal
vagy jobb oldal részire szavazás volt. Más része major (õrnagy) lett, mert szeretett pléhgallérral parádézni és nem menni a hadba.”
Bizony nagy szégyen e megállapítás 48-ra, de az akkori tisztikarra is. Mutatja, mennyire
nem õszinte volt az akkori hazafiság s hogy szereplõi nem a hazáért, hanem a hazából éltek.
A 337. oldalon ezt találjuk: „A debreceniek máig is emlékeznek azon jelenetre, midõn
Mérei (az egyik legtúlzóbb és „leghazafiasabb” 48-as képviselõ) Duschekhez, az országos
pénzesláda cerberusához [õréhez] ment. Pléhgalléros (tiszti) kabátja fölébe vette a burnótszínût, bekopogtat s mint pecsétõr, kéri fizetését. Szívesen, mondja a cerberus és kifizeti. Mór
barátunk kimegy, leveti a felsõ kabátot s pléhgallérjával bemegy s kéri (most már) õrnagyi fizetését.
Szívesen, mond a cerberus, csak akkora kis kaplárt [altisztet] küldjik zaszlaaljabul, mintaz ujjam s kifizetem holnap, mert ma igazán nincs.
Mondják, hogy Mérei máig is keresi zászlóalját, hogy elküldjön abból egy tizedest a pénzért.”Jellemzõ az eset a 48-as tisztekre. Külön szomorú azonban az, hogy azt, aki ilyen „cerberusa” volt az állam pénzének s ennyire vigyázott rá, azt Kossuth Bécsbõl hozta ide hozzánk.

517

Ezért lehetett tréfálkoznunk a lelkiismeretességén is, meg a rossz magyar kiejtésén is. Az
olyan tisztek azonban, mint Mérei Mór és társai, nem Bécsbõl jöttek ide 48-at szolgálni, illetve kihasználni, s õk nagyon is jól tudtak magyarul.
Már a 48 utáni, emigrációs idõkbõl való, de mégis a 48-as tisztek „erényeit” bizonyítja
Szemere naplójának (II., 245-246. o.) ez a kis esete is:„Teleki Sándor nem mert Szicíliába menni (a Garibaldi-harcok alkalmával). Csak akkor
ment Nápolyba, mikor Garibaldi már oda bevonult gyõzelmesen. Õ könnyelmû, önzõ kalandor (!), nem egyéb. Türr beszélte róla, hogy midõn 1859-ben vele és még egy más magyarral
elküldve valahová kocsin utazának, este hirtelen katonai alakokat vettek észre, azaz Teleki.
Figyelmessé tétetvén Türr és a másik a kocsi egyik ajtaján merõ vizsgáló szemmel tekintének
ki és végre kitalálták, hogy a katonának vélt alakok levágott ágú fatörzsek valának. Aztán körülnézték magukat s Telekit nem találták. A másik ajtón kiugrott. Csak késõbb jött vissza. Smidõn kérdék vala, hol járt volna, azzal felelt, hogy bizonyos ok miatt kellett kiszállania. Kalandor, semmi más.”
Mondtuk már, hogy ez a Teleki volt az egyetlen mágnás, akit Petõfi is bevett, mert Teleki
pertut ivott vele. Mondtunk már rá más furcsa dolgokat is. Ki hiszi el ezek után, hogy Petõfi
a rosszat gyûlölte az arisztokratákban s a jó volt az, amit Telekiben megbecsült?

518

A politikusok
Szemere Bertalan (1812-1869)
Szemere Kossuth után polgári téren a legelõkelõbb állást töltötte be a szabadságharc idején. Az elsõ felelõs kormányban, Batthyány Lajos miniszterelnöksége alatt belügyminiszter(Mészáros vele bizonyára úgy tréfált, hogy „büm”, ha ugyan érdemesítette és szerette annyira, hogy szokott vele tréfálkozni), a trónfosztás után pedig egyenesen miniszterelnök lett.
Hogy a trónfosztás után lett a miniszterelnök, mutatja, hogy a szélsõségesebb irányhoz tartozott. Valóban, még Kossuthon is túltett e tekintetben, mert õ nyíltan és egyenesen köztársasági érzelmûnek vallotta magát, míg Kossuth ezt sose tette, a rosszmájúak szerint azonban csak
azért, mert titkon királlyá választására számított s hûséges Terézét nem akarta megszomorítani azzal, hogy a köztársaságot kimondva nejét egyenesen elzárja attól a lehetõségtõl, hogy
még Magyarország királynéja lehessen.
Szemere Borsod megyei kálvinista köznemes volt. Mint neve és vallása mutatja, magyar,de egy bécsi udvari ágens leányát vette el, akinek neve Jurkovich és katolikus volt. Az esküvõ természetesen nem katolikus templomban történt, mert a forradalmár Szemere sokkal jobban gyûlölte a katolicizmust és sokkal gõgösebben ragaszkodott református „vallásához”(ezzel az idézõjellel nem a reformátusok vallását akarom megsérteni, hanem csak Szemere„vallását”, amely – mint láttuk már – nagyon is megokolttá teszi ezt az idézõjelbe tevést),semhogy reverzálisadásra hajlandó lett volna. Felesége pedig bizonyára csak olyan katolikus
volt, mint amilyenek abban a korban az értelmiségi családból származók s általában a városi
lakosok voltak.
Szemere nagytehetségû ember volt. Egész életén át a nagy munkabírás és a fáradhatatlanszellemi tevékenység jellemzi. Az azonban, hogy életét elmegyógyintézetben fejezte be, azt
is bizonyítja egyúttal, hogy – mint általában a forradalmárok – õ is abnormális idegzetû ember volt. Ismertettük már, hogy Kossuthnak nagy lenézõje, sõt megvetõje lett, mert alkalma
volt közelebbrõl megismerni. Iránta való gyûlölete az idõ haladtával mindinkább fokozódott
s a sírig tartott.
Nagy szellemi élénksége az emigrációban terjedelmes irodalmi tevékenységre késztette.
Mûveit éles ész, széleskörû mûveltség jellemzi, de írni is jól tud. A kifejezõerõ is sajátja.
Aki kétkötetes naplóját elolvassa, nagyon rokonszenves, nemes lelkû, becsületes és önzetlen embernek találja, ámde a történelem, mely tetteit jegyzi fel, nem mindenben erõsíti
meg azt a fennkölt jellemet, melyet magáról rajzol. Ebben egyébként semmi különös nincs,
mert nemcsak az az ember szokta magát jellemnek mutatni, aki valóban is az. Azt pedig márbõven láttuk, hogy a 48-asoknak különösen nem volt tulajdonságuk a szerénység és a tárgyilagos önismeret. Steier bizonyára a 48-as szereplõk önéletrajzaira gondol (hiszen 48-nak atörténetírója), mikor „a memoárok közös hibájának” nevezi, hogy „szépítik az elkövetett tetteket” és amit mondanak, „nem fedi teljesen a valóságot”. (Steier: Beniczky Lajos, 53. o.)
A teljesen forradalmi érzületû Steiernek bizonyára tetszett Szemere republikánussága,mégis kénytelen éppen nem rokonszenves képet festeni jellemérõl. Pedig hát a szabadságharc
elítélését is jelenti egyúttal, ha éppen az az ember játszhatott benne Kossuth után legjelentõsebb szerepet, akit még õ is kénytelen hiúnak, nagyravágyónak, álnoknak, intrikusnak mondani, akinek a Kossuth és Görgey közti viszony elmérgesítésében is nagy bûne van, mert
ahelyett, hogy az ellentéteket simította, Kossuth elõtt Görgey, Görgey elõtt Kossuth jótulajdonságait emelte volna ki, a rosszakat pedig leplezte, simította volna, egymás ellen lovaltaõket s Kossuthnak Görgey, Görgeynek pedig Kossuth bûneit emelte ki.
Én azonban mégiscsak hiszek Szemere naplójának s ennek alapján nem találom ellenszenves jellemnek, csak gyarlónak. Nagy szorgalmát, szép családi életét, neje iránti nagy sze-519

retetét és vele való állandó megértését, minta-családapa voltát el kell ismernünk. Aki úgyszerette a gyermekeit és úgy gyászolta elhunyt (katolikus) kislányát, mint õ, az nem lehetettrosszlelkû ember. Hogy oly sok baj és szerencsétlenség érte a földön – sokkal több, mint
Kossuthot –, az is jó jel, mert Isten átlagban nem a gonoszakat szokta szenvedésekkel meglátogatni. Hogy Kossuth annyira ellenszenves volt neki, az is jót jelent benne, mert az emigrációban is sokkal jobban érvényesülhetett volna, ha Kossuth elleni ellenszenvérõl hallgat. Az
igazságszeretet és a bûn utálata volt benne az, mely e tekintetben beszédre és írásra késztette,
nem törõdve azzal, hogy ezzel önmaga érvényesülésének mennyire árt.
Az emigrációban Kossuth miatt tétlenségre volt kárhoztatva. Semmiféle tervben vagy
akcióban emiatt nem vehetett részt. Igaz, hogy nem vesztett vele semmit, mert minden terv
halva született volt és egyik kezdeményezés se ért egy hajítófát se és a hazának se hajtottsemmi hasznot, legfeljebb az itthoniaknak okozott bajt s kárt, de ezt a tervezés közben még
nem tudták és Szemerére, erre a rendkívül eleven eszû, tevékeny, érvényesülni vágyó emberre mégis fájó lehetett, hogy minden nélküle történik. Az igazságot önmaga érdekei ellenéreszolgálta tehát abban, hogy Kossuthról nem hallgatott, vele szemben nem mérsékelte magát.
A számára lehetetlenné tett politikai tevékenység helyett irodalmi téren, naplóírással és
politikai mûvek megjelentetésével foglalkoztatta élénk szellemét és kívüle még pénzszerzéssel, anyagi ügyekkel, kereskedelemmel foglalkozott. Felesége ugyanis gazdag volt s vagyonának még megmaradt roncsai a kereskedelmi ügyleteket lehetõvé tették számára.
Üzleti vállalkozásai azonban nem sikerültek, s mivel mint protestánsnak, sõt egyenesen askótok vallásán levõnek, az anyagiak még az átlagembernél is fontosabbak voltak neki, szinte
kétségbe ejtette, hogy felesége hozományát szinte teljesen elspekulálta. Felesége állandó betegeskedése és a családjában elõforduló halálesetek igen sok bánatot okoztak neki. Mikor 1865-ben
végre hazajöhetett, már szanatóriumba is kellett szállítani, ahol háborodott elmével halt meg.
A 48-asok mind hõsöknek és a hazafiság példaképeinek tartották magukat. Ezen nem isnagyon csodálkozhatunk, hiszen látniuk kellett, hogy az ország és irodalma is annak tartja
õket. Ezért az emigrációban szégyennek tartották magukra, hogy szabadságharcos tetteiket
megbánják, hogy régi elveiket megváltoztassák. A 48 melletti kitartás náluk a becsület és önérzet dolga volt. Ez – ha mindjárt csak kifelé és külsõleg is – igen sokat számít az embernek,de fõképpen a közszereplõ emberek szemében. Hiszen a hírnév és a dicsõség az, ami a történelmi embereket az átlagemberektõl, a tömegtõl megkülönbözteti. Világos tehát, hogy egykönnyen (egy kis érdekért, egy kis kényelemért) nem mondanak le róla. Olyan volna ez, mint
egy tál lencséért az elsõszülöttségi jogot eladni.
Ezért amnesztiát kérni, a felajánlott kegyelmet akár csak elfogadni is, vagy a hazajöhetéslehetõségét itthoni barátokkal egyengettetni, legalábbis eleinte nagy szégyennek, jellemtelenségnek számított az emigránsok között. Kegyelmet ugyanis csak bûnösnek szoktak adni,
mégpedig csak bûneit megbánt bûnösnek. A Habsburgok abból sose engedtek, hogy a jog, atörvény és az igazság alapján õk állnak és õk álltak, nem pedig lázadó alattvalóik. Megbocsátottak, de ahhoz ragaszkodtak, hogy a lázadók elismerjék bûnös voltukat s a bocsánat, az amnesztia feltétele mindig ez volt.
Rámutattunk annak idején, hogy Bethlen Gábor is nagyrészt úgy érte el felkelése anyagielõnyeit, hogy a békeszerzõdésben mindig megalázkodott, mindig nagy tiszteletet adott acsászárnak, mindig elismerte igazát s szinte esküdözve ígérte, hogy soha többet fegyvert nem
fog. Ennek ellenében területeket kapott és nagyjelentõségû várakat. Erkölcsileg mindig õ volta vesztes, de anyagilag mindig nyert. Elõtte azonban csak az anyagiak, csak a megfoghatókés mérhetõk voltak az értékek. Az önérzettel egyáltalán nem törõdött, illetve nagyon is törõdött ezzel is, mert hiú volt és sértõdékeny, de akkor sose, ha ezért a megalázásért anyagi ellenszolgáltatást kapott. Jól tudta, hogy akinek kezében van a pénz és az anyagi erõ, az –legalábbis külsõleg – mindig erkölcsileg is a gyõztes marad, mert a gyõzõnek mindig igazavan és pénz beszél, kutya ugat.

520

Végeredményben így voltak a 48-as emigránsok is. Mivel az amnesztia kényelmet, otthont, nyugalmat, hazát jelentett, igen kevesen várták meg közülük az általános amnesztiát, az
1867-es évet, mikor külön bûnbánat, külön bûnelismerés, külön önmegalázás nélkül is hazalehetett jönni. Ezért elõbb-utóbb még azok is rászánták magukat az udvar elõtti megalázkodásra, akik eleinte ennek még a lehetõségét is felháborodva utasították el maguktól és a legélesebb szavakkal ítélték ezt el azokban, akik megtették. Könnyebb volt ugyanis adni éshirdetni a hajlíthatatlant és a spártai jellemet, mint gyakorolni is és benne évtizedeken át kitartani.
Szemere – nyilvánvalóan csak hiúsági okokból – kitartott régi elvei mellett, még republikánussága mellett is, pedig e legutóbbi igazán lehetetlenné tett minden hazatérést s ebbenúgyszólván egyedül állott társai között. Naplója és egyéb mûvei is mind a következetességének ezt a szellemét lehelik. De hogy ez mind csak virtuskodás és hiúság volt, és hogy a valóságban már nagyon is szakított régi elveivel s mint helyteleneket, rég megbánta õket; hogy
most már nagyon is kedvében igyekszik járni az udvarnak, melyet azelõtt a haza ellenségének hirdetett, jól mutatja, hogy a 60-as évek elején, mikor már az udvar kezdett közeledni anemzethez és bizonyos alkotmányos engedményeket és az országnak nagyobb önállóságot
adott, de természetesen közel se annyit, hogy egy 48-as, sõt egy egyenesen köztársasági érzelmû ember elfogadhatta õket (hiszen nem fogadhatta el õket még az a Deák se, aki itthon
volt, tehát jobban kellett volna a hatalomtól félnie, mint egy emigránsnak), Szemere írásaiban
a legnagyobb fokban helytelenítette, hogy ezeket a nagy engedményeket itthon nem fogadják
el. (Bizonyára azért, mert könnyû volt itthon, a kényelemben, hazai és rendezett viszonyok
között önérzeteskedni és kitartani, de annál nehezebb az emigráció hontalanságában, szenvedései között és honvágyában talán még évekig megmaradni.)
Naplójában nyíltan kifejezi ezt a véleményét (de természetesen nem azt, hogy azért vanezen a véleményen, mert unja már a hontalanságot), és olyan értelemben, hogy az engedményeket el kell fogadni, sok cikket írt a külföldi lapokban. 48-as, sõt köztársasági érzelmeivel
ezt úgy egyeztette össze, hogy azzal érvelt, hogy nem szabad túl erõszakosnak és elbizakodottnak lenni, hanem minden legkisebb vívmányt örömmel kell fogadni, mert ez is közelebb
visz bennünket célunkhoz, a teljes függetlenséghez.
Csak arról feledkezett meg, hogy ez nem 48-as politika. Ezt nem Petõfi és Kossuth, hanem Széchenyi s azok a konzervatívok hirdették 48 elõtt, akiket akkor Szemere hazaárulóknak tartott és feneketlenül gyûlölt. Ha a 48-asok a reformkorban is már olyan elveket
hirdettek volna, mint Szemere a 60-as évek elején az emigrációban, akkor sose lett volna szabadságharc, de (s ebben már igaza van Szemerének), akkor az, amit 48 miatt csak 1867-ben
tudtunk kivívni, sokkal elõbb meg lett volna, de akkor a magyarok ezreinek se kellett volna
az emigráció keserves évtizedeit átszenvedniük.
Szemere tehát az 1860-as években, az emigráció tanulságai után már elismeri annak aharcmodornak, izgatásnak, vadságnak, meg nem alkuvásnak, dölyfnek és kíméletlenségnek ahelytelenségét, melyet õ az 1840-es években hirdetett és gyakorolt s amelynek köszönhette
minden népszerûségét és közéleti érvényesülését, de a végén hontalanságát is. Nem közvetlenül és nyíltan ismeri el, hanem közvetve és burkoltan.
Az is nagyon ellenszenves Szemerében és mutatja, mennyivel inkább éretlen forradalmár, mint hazafi volt õ (legalábbis addig, míg 48 ki nem józanította), ahogyan a szent koronáról beszél. Azt mondja (I., 198. o.), hogy 1849. augusztus 10-én lakatossal felnyittatta aszent korona ládáját s a koronát „a fejemre tettem”. „Meggyõzõdtem, miként a föveg, nem
emberi fejre való.” „Hiszek Istenben – teszi hozzá –, hogy a koronák nemsokára kimennek adivatból.” „Azután visszaraktam lelkiismeretesen mindent, de bizony rendetlenül, nem oly
szépen, mint találtam. A pallos különösen nem akart beleférni, talán hegye el is tört.” (S ezneki még lelkiismeretesség! Talán csak nem azért bukott el maga 48 is, mert annak ügyét iscsak ilyen „lelkiismeretesen” intézték?)521

De – úgy látszik – Kossuth még olyan lelkiismeretesen se bánt vele (se a kormánnyal, seaz országgal), mint Szemere, mert ezt írja: „Kossuth sohasem gondoskodott róla (a koronáról), elõ sem hozta, s midõn Aradon 11-én reggel, a temesvári vesztett csata hírére, kérdeztem
tõle: hova rejtsük a koronát, hogy az osztrák dinasztia birtokába ne jusson és így a törvényesség e jelét a nép elõtt fel ne használhassa, oly közönyösséggel, mintha egy protokollum[jegyzõkönyv] lett volna szóban, azt felelte: Tedd le itt az aradi várban és hagyd itt. Õ már
akkor fejét teljesen elvesztette... futott, mint a megfélemlített vad.”
Tudjuk, hogy a szent koronát Szemere ásta el és hogy évek múlva találták csak meg, deSzemere és Kossuth „lelkiismeretessége” miatt akár örökre is elveszhetett volna.
Szemerének a katolicizmusról való, teljesen a mai kommunistákra valló torz fogalmait,ellene irányuló fanatikus gyûlöletét és lenézését, de emellett babonás ízû spiritiszta hajlamait
már ismertettem. Ilyen emberekre volt bízva 48-ban Magyarország és a magyar nép sorsa!
Szilágyi említett mûvébõl (342. o.) azt a nem éppen jót jelentõ tulajdonságát is megtudhatjuk, hogy nagy „dandy” [piperkõc] volt.

Csányi László (1790-1849)
A Zala megyei Csányból származik, Deák Ferenc birtoka, Kehida szomszédságából. A
szabadságharc egyik legnagyobb jellemének tartják. Régebbi történetíróink nem is tudtak etekintetben vetélytársáról, csak újabban emlegetik mellette, sõt fölötte Mészárost. Ez annál
többet jelent Mészáros elõnyére, mert õ nem volt vértanú. Pedig köztudomásúlag a vértanúhalál szokta leginkább legendássá magasztosítani a hõsöket.
Mint katolikusok, büszkék lehetünk rá, hogy annak ellenére, hogy 48-nak tehetségben
legnagyobbjai: Kossuth, Görgey és Petõfi, sõt még az utánuk következõ Szemere is protestánsok voltak, a két jellemileg és önzetlenségben legnagyobbnak azonban mindketteje katolikus volt. Igaz, hogy a katolicizmus nem nagy szerepet játszott egyikük életében se, kivált
Csányiéban nem, ámde õk nem magukat tették ilyen nagy jellemekké, hanem ilyeneknek
születtek, erkölcsi adottságaikat õseiktõl örökölték, azok pedig még lélekben is katolikusok
voltak, nemcsak anyakönyvben és gyerekkori nevelésükben. Mészáros jelleme és lelkiismeretessége például határozottan katolikus nevelésének következménye.
Csányiról e tekintetben úgyszólván semmit se tudunk. Jelent már meg ugyan életrajza,
de ez annyira sovány, hogy mikor elolvastam, nem tudtam meg róla mást, mint csak azt, amitmár úgyis tudtam. Talán nincs is kívüle még más olyan ember, aki történelmi szerepet játszott, a XIX. században élt, s mégis annyira ismeretlen volna, mint õ. Még a keresztlevele setalálható és még csak az anyja nevét se tudjuk, sem azt, hogy hol járt iskolában. (Bár legalább ezt a legutóbbit bizonyára ki lehetne kutatni.)
Felesége nem volt, mert agglegény maradt, így tehát utódai se voltak, legalábbis törvényesek nem. Így aztán nem csoda, ha senki se tud róla semmit, senki se kutatta életét, senki
se ápolta emlékét. Külön tragédia, hogy annak, akinek földi élete ily nyomtalanul enyészett
el annak ellenére, hogy történelmi szerepet játszott, örök életérõl se tehetünk föl semmi jót,
mert hiszen hite se volt. Ha hozzávesszük, hogy mindez egy rendkívül jellemes és lelkileg értékes emberrel történt meg, akkor látjuk csak igazán, mit vétkeznek azok az írók, akik mûveikkel a hitet ölik ki az emberekbõl, mint Csányi lelkébõl is kiölték.
Ismertem egy papot, többé-kevésbé még barátomnak is mondhatom, akinek Csányi
László volt a neve és aki Csányi László testvére leszármazójának mondta és tartotta magát sminden bizonnyal az is volt. Érdekes, hogy õ nagyváradi volt, tehát messze-messze Csányi
László zalai hazájától született. Az õ családja is kihalt, mert neki is csak két öregkisasszonynõvére volt. Kicsi emberke volt ez a pap, s a rokonságot egészen megzavarja az az állítása,
hogy Csányi Lászlónak az az öccse, akitõl õ származik, szabó volt. Csányi ugyanis nemcsak

522Árpád-kori, sõt esetleg honfoglaláskori nemes volt, hanem vagyonos, birtokos nemes is,olyan ezerholdas. Láttuk, hogy egy gróf volt a nevelt fia. Hogy lehetett tehát szabó az öccse,
még akkor is, ha elfajult a családból. Akkor még az elfajult nemesek se lettek szabók, és ez a
Csányi szabó nagyon is jellemes, önérzetes ember volt. Egyébként haragban volt bátyjával.
Csányi naplót, önéletrajzot, feljegyzéseket se hagyott hátra, mint például Mészáros, Kossuth, Széchenyi, Szemere, Madarász, Vukovics, Klapka, Görgey (illetve testvére) hagyott. Deérdekes, hogy az a Deák, aki épp oly jellem volt, mint Csányi és Csányi földbirtokos szomszédja volt, szintén nem hagyott, pedig hát õ ugyancsak tudott volna írni. Mivel azonban
Csányi 48 legöregebb szereplõi közül való s így ifjúkora még legjobban a régi világba esett,hogy erõsebben katolikus nevelésben részesülhetett mint a többiek, nagyon valószínû. Hogy
nagyobb mûveltsége lehetett, azt hitetlensége is bizonyítja, mert abban a korban erõsen
összefüggött a kettõ.
Érdemes, jellemes ember létére is hitetlen abban a korban csak az lehetett, aki igen sokat
olvasta a nyugati irodalmat, az akkor a szellemi világban egyeduralmat élvezõ francia „felvilágosult” és forradalmár írókat. Akkor bölcselõ és egyházellenes egyet jelentett, s Csányi hitetlensége ilyen bölcseleti alapon álló volt.
Csányi a legtúlzóbb, a legradikálisabb 48-asok közé tartozott. Õ is egyenesen republikánus volt. Nem izgága volt, nem okvetetlenkedõ vagy nagyszájú, hanem eszmei, bölcseleti
alapon volt republikánus. Ha komoly ember hitetlen, az mindig borúlátó, keserû lelkû.
Csányi is ilyen volt. Ezért nem tartotta érdemesnek Világos után még azt se, hogy meneküljön. Minek, mindegy – mondotta. És maradt és meghalt.
Kossuthnak tegezõ barátja volt. Elõször kormánybiztos volt, a detronizáció után pedig
egyenesen miniszter. Fiatalabb korában õ is csász. kir. tiszt volt. Mészáros mint katona,
Csányi mint polgár szolgálta 48-at, pedig Csányi sokkal katonásabb lélek volt, mint Mészáros. Mindketten magyar köznemesek voltak, csak Csányi sokkal magyarabb vérû. Mészáros
családja nem volt õsi, hiszen a nemességet csak az apja kapta meg, míg Csányi õsei talán már
a honfoglalás óta azok. Csányi továbbá vagyonos családból származott, mert bírta is még azt
a jószágot, melyet õsei talán a honfoglaláskor foglaltak el, míg Mészárosék csak hétszilvafások voltak, bár apja értelmiségi ember volt.
Csányi egész más fából is volt faragva, mint Mészáros. Mészáros puritán, önzetlen, túl jó
s emiatt talán puha is. Csányi épp oly önzetlen, mint õ, de kemény, katonás férfi. Vele nem
lehetett kukoricázni. Jogaiból nem engedett. Mikor például Erdélyben Bem mellett volt kormánybiztos, mindjárt összevesztek s lehetetlenné vált együttmûködésük. Csányi nem törtetett48-ban, csak dolgozott, mégpedig önzetlenül az ügyért, a szerinte elképzelt hazáért.
Neki elõbbre való volt az elv s a haza, mint a maga személye vagy kényelme. Rá senki
se mondhatta, hogy hiú, hogy rang vagy pénz kell neki, de azt se, hogy gyáva, mint Kossuthra. Õ nem tûnt el onnan valami ürüggyel túlságosan is hamar, ahol veszély volt, hanem a fõváros mindkét kiürítése alkalmával legutolsónak hagyta el Pestet. Az utolsó percekig
kitartott, intézkedett fáradhatatlanul és mentette, ami menthetõ volt. A végén õ is jóllakott
ugyan Kossuthtal, de össze sose veszett vele, mert nem a szenvedélyek, hanem az ész és azönuralom embere volt. Világos után se menekült, noha menekülhetett volna, mert volt alkalom. Pénz is volt nála, hívták is, mégis maradt.
Szép, sõt tiszteletre méltó vonás ez benne, kivált mikor tudjuk, milyen vége lett miatta,de mégis inkább fásultsággal kell megokolnunk, mint az önfeláldozás szellemével. Maga isöregségét és betegségét hozta fel okul. Olyan korban és olyan nehézkes testtel, mint amilyen
akkor már Csányié volt, nem olyan teher már a halál, mint fiatal korban és egészségesen, s
hitves, család, gyermek se tartotta vissza s kötötte az élethez. (Érdekes, hogy az agglegénységben is egyeztek Mészárossal, de ez nem válik becsületükre.)Csányinak nem volt olyan hõn szeretett hitvese, mint Batthyány Lajosnak, Damjanichnak, Lázárnak, Lahnernek, Leiningennek s nem az esküvõi oltártól vált el feleségétõl, mint

523

Dessewffy Arisztid. Majdnem hatvan éves korában és köszvényesen vágni neki a bizonytalannak és kezdeni el a hazátlanságot, nem valami kívánatos dolog. Pénze volt ugyan, de az se sok.
Azonban mindez a sok megfontolás mégse tudja lerontani Csányi jellemének ideális voltát, mert például az eszméért fáradni köszvényesen is volt kedve. Ehhez neki csak akkor nem
volt kedve, mikor a maga élete megmentéséért kellett volna fáradnia. S mikor Pestrõl kellett
kétszer is menekülnie, akkor se volt se fáradt, se kedvetlen. Ellenkezõleg: akkor frissebb voltés tevékenyebb, különösen pedig bátrabb, mint a fiatalok és a ruganyos testûek, vagy mint azok,
akiknek a felelõssége sokkal nagyobb volt, mint az övé, mert hiszen õ csak kormánybiztos volts rá nem mondhatta senki, hogy õ izgatta fel az ország népét, tehát most egye meg, amit fõzött.
Csányi miatt tehát nem kell szégyenkeznie 48-nak. A 48-as (s végeredményben a kommunista) világnézet annál büszkébb lehet rá, mert kevesen képviselték oly meg nem alkuvóan ezt a világnézetet mind politikailag, mind egyházellenességben, vagy talán inkább az
Egyházzal való nemtörõdés, az Egyház iránti közöny tekintetében, mint Csányi. Mint egyéniségéhez s mint általában olyan jellemhez illik, mint õ volt, nem beszélt, nem izgatott õ az
Egyház ellen, csak meghaladott dolognak tartotta, gondolta. Szegény, õ is az Evangélium helyett Horatius ódáit olvasgatta a siralomházban (nagy vigasztalást adhattak neki!).
Ami az önzetlenséget, a puritánságot illeti, Csányit több joggal lehetne példaképül állítani a magyar ifjúság elé, mint Petõfit. De természetesen rajta is jól látható, mennyivel gyarlóbb a pogány, a természetes jellem, mint a keresztény. A természetes jellem csak olyan jó
tud lenni, mint Csányi volt, aki nemcsak agglegény volt, hanem természetesen benne leledzett az agglegénységgel együtt járó bûnökben is. Láttuk, mennyire nem volt érzéketlen aszép zsidó asszony bájai iránt még idõsebb korában se, s az õ kedvéért még nem éppen illõvagy erkölcsös kijárásokra is kapható volt még õ is.
Jellemében rokonszenves a kemény férfiasság, de természetesen ennek is megvannak amaga hátrányai. Míg Pálffy szerint az a Kossuth, aki éppen nem volt jellem, még egy nyúlfiat
se tudott volna soha kivégeztetni, Csányi, noha akkor még csak kormánybiztos volt, nemegyszer mocskolta be vérrel a kezét s Bemmel éppen azért voltak olyan rossz viszonyban, mert
Bem éppen ezeket a kivégzéseket nem helyeselte.
Noha vádiratában, melynek alapján halálra ítélték, az is hangsúlyozottan benne volt,
hogy „igen sokat (!) felakasztatott a császárhoz hû emberekbõl”, Csányi a vádakból „mit sem
tagadott”. Egyedül csak azt hozta fel mentségére, hogy „legjobb meggyõzõdése szerint cselekedett”. (Eyssen Gyula: Csányi László pályája, Arad, 1917., 76. o. Ez Csányinak az az életrajza, melyet elõbb említettem.) Látjuk tehát, hogy férfiasan viselkedett ugyan a halálárnyékában és ez jellemre vall, de az is kétségtelen, hogy azok között, akiket „az osztrák” kivégeztetett, még a legnemesebbnek a halálos ítélete se volt igazságtalan s meg nem érdemelt.
Még õ is halálért kapta a halált, mégpedig „igen sok” halálért, azt is úri módon és úri bánásmód közepette, nem pedig olyan börtön, sõt olyan kínzások után, mint legtöbbször a bolsevizmus csinálta.
Az is jellemzõje Csányi józan férfiasságának, hogy mikor a nemzeti katasztrófa hatása
alatt, az akasztófától való félelem és a menekülés izgalmai közepette az akkor még fiatal Jókai Csányi elõtt azt mondogatta, hogy öngyilkos lesz, Csányi csak ennyit mondott neki:„Tedd, de ne mondd!”
Természetesen hidegzuhanyként hatott a bölcs és nyugodt férfi e mondása az izgékony éshisztérikus fiúra, ha a mondás még annyira nem is volt keresztény, s világos, hogy Jókai nem
fogadta meg a tanácsot és nem tette, amit mondott. De legalább tanult belõle egy kis férfiasságot és önuralmat és többet nem is mondta.
Eyssen Gyula, Csányi életrajzírója, azt mondja, hogy Csányi „ezen megszégyenítéssel
megmentette a nagy írót az öngyilkosságtól”. Dehogy mentette! – feleljük neki. Jókai e megszégyenítés nélkül se lett volna öngyilkos, mint ahogyan nem lett Kossuth se, aki akkor
ugyanígy beszélt Görgey elõtt. Õt senki se szégyenítette meg s mégse volt esze ágában se ön-524

gyilkos lenni. Nem mindenki olyan férfi ugyanis, mint Csányi László, s nem mindenkinek aszavára lehet annyit adni, mint az övére.
Csányi lakonikus megjegyzése arra figyelmeztette Jókait (de azt a Kossuthot is, aki nem
hallotta), hogy a férfi nem beszél, hanem tesz, s különösen nem mondja azt, amit nem tesz.
Azt jelentette, hogy gyáva vagy és következetlen, fõként pedig férfiatlan. Csak fecsegtek, denem tesztek úgy, ahogy beszéltek, mert rég megszoktátok már, hogy nem komolyan beszéltek,
hanem csak azért, mert érvényesülni akartok és babérokat aratni. Úgy megszoktátok már a sok
beszédet és a pózolást, s azt, hogy belsõtök nem egyezik azzal, amit mondotok vagy mutattok,
hogy már észre se veszitek, hogy komoly és becsületes emberek elõtt mennyire ellenszenvessé
teszitek vele magatokat.
Jókai is olyanforma ember volt, mint Kossuth, és ezért nem becsülte Kossuthot senki, aki
ismerte. Jókait se tisztelték azok, akik ismerték, de õt legalább szerették. Kossuthról azonban
ezt se mondhatjuk. Csányit azonban mindenki becsülte s tisztelte, aki ismerte.
Említettük, hogy Csányi elvei a legtúlzóbb 48-asok voltak. Azonban rajta is világosanészrevehetõ, hogy minél többet átélt a tényleges negyvennyolcból, annál mérsékeltebb lett õ
is, azaz annál jobban belátta, hogy tévedett. Kossuth személyes barátja volt és eleinte rendületlenül híve, késõbb azonban határozottan Görgey mellé állt kettejük vitájában, „kit mint fiátszeretett”. Ezt Eyssen, Csányi életrajzírója mondja (64. o.). Szilágyi pedig azt írja (306. o.),hogy „Csányi Görgey testi-lelki barátja volt s valahányszor ügye forgott fenn a miniszteri tanácsban, mellette szavazott”. Pedig hát Görgeyrõl akkor mindenki azt tartotta, hogy Kossuth
személyes ellenfele, sõt hogy ellene fegyveres puccsra készül. Ennyire nem volt hát végül
48-as még a meg nem alkuvó és jellemes Csányi se!
Mivel éppen nem valószínû az se, hogy Csányi a cinikus, hideg, szeszélyes és nagyravágyó Görgeyt emberi tulajdonságai miatt, mint barátot szerette volna, kétségtelen, hogy azt apolitikát szerette, melyet képviselt, tehát a bécsi kormánnyal való megegyezést. Mivel
Csányi kétségtelenül elsõsorban a hazát nézte, a haza érdekében volt a királlyal való kibékülés híve. Ez pedig a 48-cal való szakítást jelenti. Erre egészen kétségtelen bizonyítékaink
vannak. Csányi már Debrecenben is a békepárt híve volt s ennek fejével, Kovách Lajossal,
Széchenyi hajdani emberével, akit Kossuth is és a 48-asok is árulónak tartottak s ma is annak
tartanak, Csányi szintén jó barátságban volt (Eyssen, 64. o.).
Pedig hát Csányiról elhiszik még a leggyerekesebb 48-asok is, hogy nem érdekbõl, nema bécsi udvar kegyeiért, nem is a harc rossz kimenetelétõl való félelembõl változtatta meg régi álláspontját s lett meg nem alkuvóból a megalkuvás híve. Hogy a törvényszék elõtt, mely
halálra ítélte, ezt nem hozta fel mentségül maga mellett, az nemcsak Csányi jellemét, önérzetét, bátorságát bizonyítja a legfényesebben, hanem okosságát is. Nem akart bírái elõtt hiába
megalázkodni. Jól tudta ugyanis, hogy ez úgyse segít rajta, hiszen õ a detronizáció egyik fõ
tényezõje volt, miniszter lett az ez után megalakuló kormányban, de már elõtte is „sokat felakasztatott a császárhoz hû emberekbõl”. Remélhetett-e hát ilyen ember józan ésszel kegyelmet, s ha nem, mi szükség volt az önmegalázásra, mikor nem volt keresztény?
Csányi helyzetében száz közül kilencvenkilenc azonban mégis megalázkodott volna,
mert a haláltól való félelem és az élethez való görcsös ragaszkodás elhomályosítja az észt,vagy ha nem, a halálfélelem akkor is lehetetlenné teszi számára, hogy az eszére hallgasson,
ne pedig életösztönére. A haldokló a szalmaszálba is belekapaszkodik. Csányi azonban olyan
okos ember volt, hogy esze még ekkor is rendes élességével mûködött, fõképpen pedig olyan
igazi férfi, olyan jellem volt, hogy akaraterejét a halálfélelem se tudta megtörni. Neki utolsó
napjaiban is volt ereje úgy cselekedni, ahogy az esze mondta. Így aztán õ tényleg hõs módjára halt meg s így messze túltett az aradi vértanúkon. De természetesen csak akkor mondhatnánk ezt, ha 48 igaz lett volna.
Az aradi vértanúk legtöbbjében azonban nemcsak az életösztön, illetve elsõsorban nem
az életösztön ébredt fel, hanem a keresztény. Például még Damjanichban is s éppen benne ta-

525

lán legjobban. Õk õszinte bûnbánatot tartottak azért, mert esküszegõk, kevélyek, engedetlenek voltak törvényes királyukkal szemben, s mert neki tett esküjüket megszegték, nem pedig
halálfélelembõl vagy gyávaságból viselkedtek bûnbánólag. Közülük sokan nem gyávábbak
voltak Csányinál, hanem csak keresztényebbek.
Jellemzõ, hogy Csányi, ez a nagy jellem, bár nem hívõ keresztény, még abban is egyetértett velünk, hogy Bemet nem értékelte, nem szerette. Pedig – illetve éppen azért, mert – Bemet alkalma volt megismerni, mert hiszen kormánybiztos volt mellette. Igaz, hogy BemetPetõfi is ismerte (bár közel se annyira, mint Csányi). De Petõfi alattvalója volt Bemnek, függött tõle, míg Csányi egyenrangú munkatársa, tehát független tõle. Petõfi mindenkit a maga
szempontjából ítélt meg, míg Csányi szenvtelen, bölcs és tárgyilagos ítélõ volt. Petõfi a szenvedélyek embere volt, a nagy gyûlöleté és a nagy szereteté egyaránt, míg Csányi a hideg észéés tárgyilagosságé.

Gróf Teleki László (1811-1861)48 egyik legjelentõsebb politikai szereplõje, bár ma már egyáltalán nincs olyan híre ésközel se ismerik annyira, mint hajdani nagy népszerûsége után várni lehetne. Kálvinista volt,
Kossuth jóbarátja és Batthyány Lajos társa a 48-as idõket megelõzõ kor ellenzéki, a régi rendellen küzdõ társadalmában.
Teleki nem kanyarodott közben jobbra, mint Batthyány, hanem végig kitartott Kossuth és
szélsõséges politikája mellett. Azokat a bûntetteket, melyekkel perében Batthyányt vádolták,
õ valóban elkövette: mint Kossuthék párizsi követe, valóban a legszélsõségesebb elemekkel
tartott fen gyanús összeköttetést és izgatta õket tevékenységre. 49-ben itthon õt is halálra ítélték ugyan, de csak jelképesen, mert hiszen nem volt itthon s így nem lehetett bírái elé állítani.
Tehetség volt, aki irodalmilag is mûködött s egyéniségében is volt valami vonzó, valami
megnyerõ. Az emigrációban már õ se értékelte, sõt bírálta Kossuthot, szakítani azonban nem
akart vele, mert szerepelni akart s ez Kossuth nélkül s kivált Kossuth ellenében nemigen volt
lehetséges. Teleki ugyanis nem volt Csányi-jellem, ami nem is feltûnõ, mert hiszen mások sevoltak azok. Kossuth elleni gyûlölete se volt akkora, hogy miatta még a szerepléstõl isvisszavonult volna, mint Szemere. Szemere azt írja róla naplójában (II., 219. o.) – annak ellenére, hogy jó barátságban voltak és abban is maradtak –, hogy „õ mindig ahhoz módosítja
beszédét, akivel beszél”. „Örökké hajlong a nagyvilágban – írja egy lappal késõbb –, mindig
alkalmazkodik, szüntelen mosolyog és finomkodik.” Pedig a hatvanas években „a nemzet
bálványozott kedvence volt, kire a néphit megváltói (!) szerepet ruházott.” (Pallas-lexikon)
Ilyen naiv a mi nemzetünk és ilyen bolond és istenkáromló a mi „néphitünk”!
Mint afféle felkapott ember, nagy párbajhõs is volt Teleki. Talán éppen ezért volt „a nemzet” bálványozott kedvence s ez imponált benne akkori értelmiségünknek annyira. Szemere
mikor arról ír, hogy Kossuthot felelõsségre kellene vonniuk, azt írja róla naplójában (I., 223.
o.): „Nem mondom, hogy ha megharagszik, Kossuthot párbajra nem hívja. Igen, párbajban adolog végzõdhet, de eredményben nem.” Ilyenfajta ember volt tehát Teleki.
Mikor Batthyány Kázmér, az emigrációban társuk és mindenben elvbarátjuk oly hirtelen
meghalt, Szemere így kesereg (I., 279. o.):„Teleki is igen hidegnek mutatkozik, õ, aki oly meleg barátjának mondogatá magát.
Másnap Vukoviccsal meglátogatott. Alig szólt róla, éppen nem szánakozó hangon. Engem e
hidegség megdöbbentett s mélyen elszomorított. (Annál megbotránkoztatóbb a dolog, mert
hiszen Teleki egyébként erõsen a szív embere volt.) Tehát a számûzöttnek sorsa ez: nem sajnáltatni társai által sem? Nem is írt Teleki haláláról egy lapba sem, pedig õ annyi lappal vanösszeköttetésben. Pedig õ oly igen kap minden alkalmon szavát hallatni.”

526

Szemere Teleki jóbarátja volt, elvbarátok is voltak, hittestvérek is, mégis újra meg újra kimutatja naplójában, hogy nem értékeli. Valahányszor találkoznak, utána mindig olyan megjegyzések
kerülnek naplójába, melyek ezt bizonyítják. De nemcsak Telekire, hanem a többi hazátlanul kesergõ 48-asra se valami megtisztelõ, amit naplója II. kötete 55. oldalán olvashatunk:„Almásy is itt van. Nem tõle, de mástól tudjuk, õ maga a megtestesült titkolózás, hogy Teleki L. és Klapka vívtak. Ama kapott könnyû sebet. Okát nem tudjuk. Nem lehet más, mint
asszonyi dolog. (Szegény haza!) Tavaly Almásy és Teleki vívtak, azaz a harag komoly volt, dea párbaj komédia. (Miért komédiáztak hát akkor? Talán csak nem azért, hogy mindenki megtudja, hogy a 48-asok mennyire gyûlölik egymást is, nemcsak a Habsburgokat?) Almásy a légbe lõtt és aztán Teleki is. Ez nem békült ki soha, végre Batthyány Lajosné kiengesztelte õket.”
A II. kötet 88. oldalán: „Teleki L. is volt nálunk. Õvele két és fél év óta nem találkozánk.
Anélkül, hogy okát adta volna, egyszerre csak kimaradt házunkból. Õ oly furcsán viselte magát irányunkban fontos pillanatokban, hogy elmaradását nem értém, nem is sajnálám. De
ezen hidegségem kezdé õt bántani. Õ nervózus [ideges, nyugtalan] és ingatag ember. Minden
hívás nélkül most újra eljött. Engem nem talált, csak Dinát (a feleségét), s mondá neki: Ne
beszéljünk a múltról, hanem legyünk jó barátok.
Másodszor is eljött anélkül, hogy én hozzá mentem volna, csak ekkor hagytam nála kártyát, de õ másnap elutazott. Õ mindig vándorol, mint az örök zsidó, sehol nincs nyugta, csodálatos egy természet. Elveiben erõs, tette soha el nem határozott; bátor, de egyszersmindnépszerûséget vadászó; büszke, de hitvány emberekkel is tegezõ viszonyba lép; akit gyûlöl,azt üldözi, de kétértelmûeket sem vet meg, mint tennie kellene. Kár érte. Mint szónok, igenügyes, kivált ha felelni kell, mint státusférfi, nem lát helyesen, mint forradalmi ember, használhatatlan.”
Szilágyiból azonban azt tudjuk meg (323. o.), hogy „selypítve, halkan beszélt”, tehát
nagy szónok bajosan lehetett.
Szemere több érdekes példát – melyeket hosszadalmasságuk miatt nem közlünk – hoz felarra, hogy Teleki milyen ideges, nyugtalan, örökké habozó és tétovázó ember, aki sohase tudja eldönteni, mit tegyen s ezzel valóságos gyötrelmére van azoknak, akik környezetében vannak. Azt mondja (II., 227. o.), hogy még 1848-ban a pozsonyi diétán [országgyûlésen]megtörtént vele, hogy mint nemzetõrkapitány, az ifjúságot gyakorlatoztatta, „Balra át, indulj!”-t vezényelt, de azonnal megbánta s elkiáltotta magát: „Nem, jobbra át, indulj!”, s természetesen a század fele jobbra, fele balra ment.
„Ez jellemzi az egész embert, kinek élete örökös habozás, ingadozás, mi a szemlélõben
igazán kínos érzést okoz. De megjegyzem – teszi hozzá Szemere, hogy igazságos legyen –,miképp õ politikai elvében soha nem ingadozott (nem lett volna jobb, ha inkább ebben ingadozott volna?), sõt inkább mindig elõre járt, semmint hátra. Hanem ott – s itt már megint
gáncsolni kénytelen –, ahol nemcsak szólni, hanem tenni kell s a mindennapi életben olyóvatos, ingadozó, kételkedõ, hogy azt nézni komoly embernek kínos, lengének nevetséges.”
Naplója II. kötete 254. oldalán már ezt írja Szemere: „Régóta nem kedvelem Telekit. Ingatag, népszerûség-hajhászó, tettre alkalmatlan ember. Ilyesmi után nem tudom becsülni sem.”
Teleki 1861 legelején hamis útlevéllel Szászországba utazott. Ott a hatóságok leleplezték
s kiadták Ausztriának. Bár már 1849-ben halálra volt ítélve, s már akkor is százszor jobban
megérdemelte volna a halált, mint például Batthyány, s az azóta eltelt évtized folyamán még
garmadával növelte bûneit, mégis mivel nem Haynau kezében volt akkor már a hatalom s
egyébként is egy évtizednél több telt el már a 48-as lázadás óta, a börtönbõl nem a vérpadra,
hanem a Burgba vitték s egyszer csak Ferenc József, a császár elõtt találta magát.
„Jól tudom, mondá neki az három tanú elõtt, hogy Ön házam ellensége még mindig s az
utóbbi idõkben is még birodalmam ellen konspirált, azonban én Önnek megkegyelmezek, de három feltétel alatt: 1. Hogy mint hû jobbágy, a külfölddel minden összeköttetést megszakít. 2. A
birodalom határain kívül nem távozik. 3. Minden politikai tevékenységtõl távol tartja magát.”527

„Törvényes téren se tehetek semmit?” – kérdi Teleki egy kis gondolkodás után. „Nem,
most még azon sem” – feleli neki a császár.
Teleki azután azt felelte, hogy elfogadja a feltételeket.
„Ezután Vayjal kimenendõ lévén már az ajtónál volt, mondja naplójában Szemere (II.,272. o.), midõn visszaszaladt köszönetét a császárnak kifejezni. Ez oly hû kép róla, e zavar, eszórakozottság, e visszafutás, mintha csak látnám.”„Innen Széchenyihez ment oly meghatva, oly izgatott állapotban, hogy csaknem elájult,sõt meg is történt ez, bár barátai ezt, mint sírást is, utólagosan tagadták. Ki Telekit ismeri, ebben semmit sem lát. Õ egy idegbeteg, egy siránkozó, egy határozatlan és impresszionábilis[befolyásolható] ember rendkívüli mértékben.”Teleki azonban itthon végtelenül csalódott, mert a közvélemény (mely a Burgban lejátszódott jelenetrõl akkor még természetesen semmit se tudott, ha pedig tudott volna róla, egészen bizonyosra vette volna, hogy a hõs Teleki a császár részérõl tett ajánlatot, minthonszerelmével ellenkezõt, kereken visszautasította) itthon hazafias hõst, sõt félistent csináltbelõle, aki a nemzet élére áll és megmenti, illetve Ausztria urává teszi Magyarországot. Az
nálunk senkinek se jutott eszébe, hogy Ferenc Józsefnek azért, mert ennyire nagylelkû volt,
hálával adózzék, akár az ország, akár Teleki. De azért természetesen a magyar mégis mindig
nagylelkû, az osztrák pedig becstelen.
A bántatlanul hazajutott Teleki a mindent elsöprõ népszerûségi hullámnak, sõt istenítésnek nem állhatott ellent, mert a nemzet kitörõ érzelmeire nem válaszolhatott cáfolattal, demég hideg semlegességgel sem. Kénytelen volt tehát harmadik fogadalmát megszegni, s a„hazafias” ellenzék élére állni, s így nemcsak újra politizálni, hanem éppen annak a politikának a vezérévé lenni, mely a császár legnagyobb ellenfele volt.
Bécsben elhûltek a hallatlan szószegésen, de egyelõre még semmit se csináltak Teleki ellen, hanem vártak, mi történik. Teleki is érezte a becstelenséget, s úgy segített magán, hogy
agyonlõtte magát.
Azt mondják nálunk, hogy azért, mert ellentétbe került egymással a szava és a hazafias
meggyõzõdése. Nem fogadhatjuk el ezt a magyarázatot, mert ha igen, akkor Telekit becstelenembernek kellene tartanunk. Valamirevaló ember nem adja ugyanis olyasmire a szavát, ami
meggyõzõdésével ellenkezik.
Még csak azt se mondhatjuk, hogy erkölcsi kényszer alatt állt, mert attól, hogy ha nem
adta volna szavát Ferenc József három feltételének elfogadására, kivégzik, szó se lehetett.
Nem olyan világ olt akkor már. Akkor már Bécs kedveskedett a nemzetnek s ugyancsak nem
volt számára kívánatos, hogy újabb vértanút adjon a nemzetnek s vele a kiegyezést lehetetlenné tegye.
Ferenc József nem azt kívánta Telekitõl, hogy tagadja meg elveit, hanem hogy egyelõre
passzívan viselkedjék. Nem becstelenséget, nem meggyõzõdése megtagadását kívánta tõle,hanem csak azt, hogy egyelõre ne lépjen sorompóba elvei megvalósítása érdekében, hanem aszereplést engedje át másoknak. Hiszen ha megtagadja az ismertetett erkölcsi kötelezvény kiadását, akkor se tehetett volna semmit elvei megvalósítása érdekében, mert hiszen Ferenc József foglya volt, s ez esetben természetesen nem helyezte volna szabadlábra.
Nem ellenkezhetett Teleki meggyõzõdésével az, amire ünnepélyes ígéretet tett, mert hiszen az a politika, melyet a nemzet közvéleménye Telekitõl követelt, az egy tapodtat sem engedés, egyébként is lehetetlen politika volt s ezzel az emigráció keservei, csalódásai éstanulságai után még a republikánus Szemere is tisztában volt. Hogyne lett volna hát tisztában
Teleki, aki sokkal gyöngébb idegzetû volt s ezért sokkal könnyebben csüggedt! Ha mégis így
lett volna, akkor lekenyerezte volna és megváltoztatta volna meggyõzõdését Ferenc József
váratlan jósága.
Telekit adott szavával nem a meggyõzõdése, hanem az a páratlan lelkesedés hozta ellentétbe, mellyel õt itthon a magyar közvélemény fogadta s így az a biztos s ezért kényszerítõ

528

hatással bíró feltevés, hogy Teleki az után a „dicsõ” múlt után, mely mögötte áll, csakis a
meg nem alkuvás híve lehet.
Telekinek nem volt ereje a nemzetet e rá nézve annyira hízelgõ hitébõl kiábrándítani s
nyilvánosságra hozni, hogy õ közel se az a nemzeti hõs, akinek gondolják. Ha õ visszavonul,
mindenki azt hitte volna, hogy elárulta elveit és hagyta magát Bécstõl lekenyerezni (merthogy még elvbõl is lehessen valaki Bécs szolgája, azt a „hazafias” magyar közvélemény márévszázadok óta lehetetlennek tartotta), ez pedig egyenlõ lett volna az erkölcsi halállal. Félistenbõl egyszerre hazaárulóvá válni olyan lesüllyedés, melyet önként senki se vállalhat. Ezért
kellett Telekinek öngyilkossá lennie.
Az akkor gyerekesen ostoba magyar közvélemény azonban még ez öngyilkosság köré islegendákat szõtt. Mindenki meg volt róla gyõzõdve, hogy Teleki nem öngyilkos lett – ezt
csak a hatóságok hazudják és a sajtó csak hatósági kényszerre írja –, mert az igazság az, hogya bécsi ármány és gyilok tette el láb alól a nagy hazafit. Természetesen az öreg Madarász Jóska bácsi is így volt. Mire naplóját a nyilvánosság elé bocsátotta, akkor már lehûlt ugyan kissé, de még ekkor se tudta elhinni, hogy valóban öngyilkosság történt s hogy titokzatos
kezeknek semmi szerepük se lett volna a dologban. Így követelte ezt meg az igaz magyar hazafiság.
Ferenc József uralma alatt pedig olyan tökéletes sajtószabadság volt, hogy még ilyen
gyanúk megírására és terjesztésére is szabad lehetõség volt. Pedig hogy valójában kiért rajongtak annyira a magyar hazafiak Teleki személyében, azt láthatjuk abból a jellemzésbõl,melyet Szemere ad róla naplójában (II., 333. o.).
„Telekit kiáltá ki a forradalmi párt (így hívta, nem pedig hazafias pártnak, mert egy évtizedes emigráció után nincs kedve az embernek mást mondani, mint amit gondol) fejének, kinek esze van, de értelme, vezéri higgadtsága nincs, örökké az indulat rabja, dicsvágyó
végtelenül, soha semmire nem képes magát elhatározni, sem a mindennapi élet apró dolgaiban, sem a politika nagy kérdéseiben, az ügyek gyakorlati vitelében pedig oly járatlan, hogy
falusi bírónak alkalmatlan volna, minden dialektikai fényes tehetsége mellett.”„Kit nem hívott õ ki párbajra? Épp úgy kihívta Haynaut, mint Klapkát, Pulszkyt, Almásyt, engemet.”
Szemere azon is csodálkozik, hogy Teleki elfogadta Ferenc József feltételeit. „Mivel õbüszke és vakmerõ (inkább, mint bátor) volt.”
Mivel éppen hazajövetele elõtt ellentétbe került Kossuthtal s ez Gilpinnek azt írja róla,
hogy „he is morally dead” (erkölcsi halott). (Szemere naplója, II., 273. és 337. o.) Kossuth
azt híresztelte róla, hogy készakarva fogatta el magát, hogy hazamehessen, mert elveit már
rég elárulta. A hiú Teleki ezt a vádat nem bírta elviselni. Már Kossuth elõtt is mentegette magát s neki adott szava ellenére azért politizált hazajövetele után is, sõt vállalta az ellenzék vezérségét, hogy bebizonyítsa, hogy nem árulta el régi elveit.
Jósika Lajos, aki igen jó forrás, mert Apponyiékkal belsõ barátságban volt, azt is beszélte
Szemerének, hogy a bécsi rendõrség azt a levelét is elfogta, melyben Kossuth elõtt próbálta
magát igazolni, tehát azt is megállapította már róla, hogy kötelezvényének nemcsak a harmadik, hanem már elsõ pontját se tartotta meg, s finoman, de annál lesújtóbban úgy adta tudtára
Telekinek, hogy mindent tud, hogy ezt a Kossuthnak írt levelét borítékba tette, kétfejû sasos
pecsétjével lepecsételte s minden megjegyzés nélkül visszaküldte címére. Így aztán nem csodálkozhatunk, ha Teleki úgy érezte, hogy öngyilkossá kell lennie. A „hazafias” magyar közvélemény azonban olyan magasra tartotta bálványát és erkölcsileg annyira alacsonyraértékelte Habsburg királyát, hogy azt hitte, hogy a dicsõ Telekit õ gyilkoltatta meg, hogyigazmondó száját elnémítsa.
Ebbõl a Telekibõl öngyilkosságakor a mi igazán bolsevista jellegû hazafias propagandánk olyan nemzeti hõst csinált, hogy halála hírére az országgyûlés azonnal felfüggesztetteüléseit s talán nemcsak minden megye, hanem minden város és minden falu is gyászünnepé-529

lyeket tartott emlékére, amit még Széchenyi halálakor se tettek meg, pedig halálakor már õt
is sokkal jobban megbecsülték, mint életében, hiszen láttuk, hogy õt is megtették a bécsi ármány áldozatának.
Pedig hogy még az ingerlékeny, dicsvágyó és bosszúszomjas Teleki is mennyit tanult sélete végén már mennyire nem volt meggyõzõdése az, amit hiúságból még mindig képviselni
volt kénytelen, mutatja utolsó beszéde, mely „úgy látszik, akár Deák írta volna”. (Szemere,
II., 335. o.) Ez még a Timesnak is feltûnt, s ezt még az is megállapította.
Befejezésül csak annyit jegyzek még meg, hogy nem ez a Telki gróf volt Petõfi barátja.
Az ugyanis Sándor volt, ez pedig László. Az a szégyenletes gyávaság azonban, melyet
Szemere naplója alapján a 48-as tisztekrõl szóló fejezet végén állapítok meg egy Telekirõl,Sándor, tehát Petõfi barátjának gyávasága volt. Pedig õ is rendkívül bátornak mondta és tartotta magát, s annak is látszott. Emiatt még én is alig akartam elhinni, hogy ez a Teleki veleazonos.

Jókai Mór (1825-1904)
Bár Jókait nem 48-as szereplése tette nagy emberré, mégis itt említem meg. Hiszen Petõfi barátja és a márciusi ifjak egyike volt. Jókai élete bizonyítja talán legjobban, hogy a 48asság csak az ifjúkori lelkesedéssel és tegyük hozzá: éretlenséggel és tapasztalatlansággal jár.
A férfikor érettsége és az öregkor higgadtsága és tapasztaltsága éppen ellenkezõ természetûvé tesz. Vajon nem kötött volna-e ki Petõfi is ott, ahol Jókai, ha õ is megéri a férfikort és azöregkort? De nem is kellett volna hozzá ennyi idõ. Láttuk, hogy Petõfi már rövid életében,tehát már ifjúkorában is mennyire kiábrándult 48-ból, illetve a 48-as szereplõkbõl! Már õ ismegállapította róluk, hogy rosszabbak, mint a Habsburgok vagy tanácsadóik voltak. Láttuk,
hogy õ is hogyan unta már a háborút és hogy kívánta vissza azt a békét és nyugalmat, melyet
csak egy évvel elõbb még õ utált legjobban és elsõsorban õ zavart meg.
Jókai komáromi gyerek, ottani kálvinista köznemes családból. (Lásd élete utolsó költeményét, a „Szörnyû idõ”-t.) Színmagyar volt. Majdnem akkorát teljesített a regényirodalomban, mint Petõfi a költészet terén. De csak sikerben és népszerûségben hasonló hozzá,
tehetségben közel se. Regényeinek igen sok fogyatékossága van. Egyedüli érték, hogy sokan
vannak és hogy érdekesek (pedig ez regényben igen fontos dolog), no meg hogy magyar
szellemûek s hogy – különösen mai mértékkel mérve – nem erotikusak. Igaz, hogy ez utóbbiérdem nem annyira Jókaié, mint koráé, mert akkor még nem volt szokás és nem is volt megengedett annyira erkölcstelenül írni, mint manapság.
Jókai erkölcsi felfogása egyébként igen selejtes s regényei katolikus szempontból sok kifogás alá esnek. Annak a „hazafias” szellemnek is õ az egyik fõ képviselõje és fõ elterjesztõje, melyet mi idézõjelbe szoktunk tenni. Igen látszik ezeken a regényeken, hogy nem a mivilágnézetünket valló ember írta õket, sõt még az is, hogy gyûlöli, vagy inkább lenézi ezt avilágnézetet. Ha azonban tárgyilagosak akarunk lenni, azt is meg kell jegyeznünk, hogy ez se
annyira Jókai, mint inkább korának bûne. Akkor még egy anyakönyvileg katolikus Jókaitól
se igen kaptunk volna erkölcsileg magasabb színvonalú vagy a katolikus világnézet szempontjából megfelelõbb regényeket. Még ma is elég ritkák az ilyen katolikus szellemû regények a külföldi irodalomban éppúgy, mint a magyarban.
Jókai már 49-ben kigyógyult 48-ból. Hiszen láttuk, hogy már Debrecenben is annyira abékepárt embere volt, hogy Madarászék terrorja miatt egyenesen az életéért kellett aggódnia.
Ekkor tehát már feltétlenül meggyõzõdésbõl volt a mérséklet híve, hiszen ott Debrecenben,
Kossuth és Madarász uralma alatt, az, ki érdekbõl cselekedett, csak a Kossuth iránti megalkuvás híve lehetett, mert egyelõre ez biztosított az illetõnek nyugodt életet és állást. Hogy 1848.
márciusi szereplése mennyiben volt az önzetlen hazafias meggyõzõdés és mennyiben a sze-

530

replési vágy és hiúság következménye, már bajosabb eldönteni, mert ez a hazafiság már akkor is dicsõséggel járt és ünnepléssel, ha a jó állással néhány hétig még várni kellett is.
Ugyanígy vagyunk idõsebb kora kirívóan nagy Habsburg-pártiságával, illetve az udvarhoz való nagy ragaszkodásával. Az ilyen 48-as, azaz nem vallásos alapon álló emberek
ugyanis nem is tudnak eszméik független szolgálói lenni, mert hiszen szenvedélyeik rabjai.
Mint Petõfinek, Jókainak is három nagy szenvedélye volt: a nõ, a pénz és az ünnepeltetés. A
pénznek egyikük se volt rabja, hiszen éppen az volt a baj, hogy egyikük se adott rá semmit.
Szórták, ha volt. Nem a pénznek voltak tehát rabjai, hanem az igényeiknek. Nem tudtak szerények, takarékosak, igénytelenek, önmegtagadók lenni, s emiatt mindig pénzzavarban voltak. Ezért voltak a pénz rabjai és ezért nem lehettek függetlenek.
A bajt növelte még mindkettõnél, hogy szívük szerelme, a feleségük: Szendrey Júlia is ésLaborfalvy Róza is ugyanilyen volt. Õket se gyõzte volna senki pénzzel. Ezért nem szolgálhatta Petõfi ingyen a hazáját, ezért kellett kijárnia a századosi rangot, ezért kellett szégyenszemre már pár havi szolgálat után önzõen elõléptetést kérnie, mikor a valóságban nem isszolgált és így igazságosan inkább lefokozás járt volna és ezért volt – mesésen nagy jövedelme ellenére is – Jókai is állandó pénzzavarban és terhelték nagy adósságok.
Jókai akkor kezd íróskodni, mikor már megbuktak a népboldogító 48-as eszmék, mikor
az a Ferenc József ül a trónon, akinek õk megtagadták az engedelmességet s összbirodalom
van: monarchia. Ebben a monarchiában azonban olyan gazdasági virágzás és jólét van és Jókai is olyan jól keres, hogy regényei jövedelmébõl, képviselõi fizetésébõl és felesége nemzeti
színházi nyugdíjából akkor is megvolt neki az évi 15.000 forint jövedelme, mikor a legkevesebbet kereste. Ez a népi demokrácia nyomorult forintjaiban megfelel másfél milliónak. Képzelhetjük tehát Jókai nagy jólétét. Hogy mekkora pénz volt akkor az õ 15.000 forintja,
sejthetjük onnan, hogy hatalmas nagy íróasztalát mindössze öt forintért vette neki a felesége.
Laktak is ám tizenkét szobás lakásokban akkor is, mikor már nem volt saját házuk, mert
eladták. Ezenkívül még kastélyszerû, nagy villákat béreltek (melyek télen természetesen üresen álltak) a Svábhegyen is és Balatonfüreden is. Laborfalvy Rózának pedig „mázsaszámra
volt vertezüst edénye s antik ékszere”. (Hegedûsné, Jókai Jolán: Jókai és Laborfalvy Róza,
1927., 160. o.)Volt aztán még 17 macskájuk (mindegyiknek külön neve volt), hat kutyájuk, rigóik, kanárijaik, mátyásmadaruk, papagájaik, veresbegyeik, stigliceik, szarkáik, gerléik, mókusaik
stb. „A rigók fõtt májat, sárgarépát és hangyatojást kaptak, a kanárik kendermagot, a mátyás
magkeveréket, a papagáj rendes emberi ebédet, a feketemókus diót, mogyorót, a veresmókus
kávéba mártott kalácsot meg makkot.” (186. o.)Ilyen mesés jólétet varázsolt a földre Magyarországon a Habsburgok „elnyomása”. Hiszen ne feledjük, hogy 48 nem sikerült, s vajon ki meri azt mondani, hogy Jókai, a márciusi
ifjú, akkor is ilyen jólétbe került volna, ha márciusi vitézkedése sikerrel jár? S vajon Petõfi is
nem érhette volna-e meg ugyanezt a jólétet, ha nem sietett volna a toronyba s nem húzta volna meg „azt a vészharangot”? S vajon mondhatja-e valaki, hogy az õ Juliskája nem tudta volna a pénzt épp úgy elkölteni, mint Laborfalvy Róza tudta?
Mikor nyaranta Pesttõl távol üdültek, a fõvárosban hagyott személyzetnek minden héten
levelet kellett írnia Laborfalvy Róza részére és tájékoztatni benne az állatok egyenkénti állapotáról és közérzetérõl (263. o.). Tehát azt se tudták, mit csináljanak a nagy jóléttõl. (Annakbizonyítékául, hogy az „urak” minden korban egyformák, megemlítem, hogy Rákosi Mátyás
nõrokonai is olyanforma számú macskával rendelkeztek pesti lakásukban, mint Laborfalvy
Róza s balatoni nyaralásukból (Alsóörsön nyaraltak) õk is naponta küldtek balatoni üdvözleteket a pesti macskáknak, mégpedig kinek-kinek egyenként és a saját macska becenevére. A„népi demokráciában” se kellett ugyanis mindenkinek szegényen élnie.)
Ilyen jólétben éltek és ilyen életmódot folytattak azok a „hazafias” írók és színészek,
akik egyébként abból éltek, hogy mindig a hazát, késõbb pedig a nép nyomorát emlegették.

531

De Jókai legalább nem szidta mellette a grófokat mégis, mint Petõfi és Ady, aki épp oly grófi
módra élt, mint a grófok (csak a Hatvany–Deutsch zsidó pénzébõl) és József Attila, aki meg
legalább szeretett volna grófi módra élni, s mikor idõnként nõvére zsidó kitartója jóvoltából
megtehette, õ is úgy élt.
De még abban is utánozták a grófokat, illetve a grófok alját, mert nem minden gróf ilyen,hogy ha még oly sok volt a jövedelmük, mégse volt nekik elég, mert mindig többet költöttek,
mint amennyi a jövedelmük volt, sõt még abban is, hogy minél több volt az adósság, annál
többet költöttek. Részint büszkeségbõl, hogy ki ne tudódjék, hogy tele vannak adóssággal;
részint mert azzal érveltek, hogy most már úgyis mindegy.
1880-ban például, akkor, mikor Jókai eladósodásának mélypontján volt s úgy látszott,hogy semmiképpen se kerülheti el az anyagi összeomlást, Laborfalvy Róza egyik Váci utcai
bevásárló körútján a kocsiról (mert természetesen nem gyalog, hanem gumikerekûn szokott
bevásárolni járni) lecsúszott egy csomag, melyet „a becsületes megtalálón” hírlapilag kerestetett (ezért bírunk róla tudomással). Egy karmantyú (muff) volt benne, melynek értéke 200
forint (tehát mai pénzben 20.000 forint).
Ugyanekkor férjének balatonfüredi nyaralásából hitelezõi miatt többször is fel kell utaznia a fõvárosba. Ilyenkor (mivel természetesen felesége és házinépe is a Balatonon volt)
Jókai az Angol Királynõben szokott ebédelni. Az elsõ húsétel után (mert többfélét is fogyasztott) mindig vörösbor kellett neki és az ebéd késõbbi folyamán, a késõbbi húsételek közben
tért át aztán a fehér borok fogyasztására. A szokásos vörösbora kedvéért mindig egy palack
Rothschild Mouthont bontatott fel, melyet mindig hét forinttal (ma 700) számláztak neki „smelyet, mint valódi Rothschild, az egy pohár kiürítése után” egy igazi ezerholdas uradalmakat
elpazarló gróf módjára nagy gavallérosan „otthagyott”. (Mikszáth: Jókai élete, II., 155. o.)
Maga Jókai tehát épp úgy tudta költeni a pénzt, mint felesége, sõt talán még nála is jobban. Ugyanekkor – tehát mikor egyenesen fuldokoltak a nagy adósságban – a lakásukat is elcserélték s egyenesen 14 szobásat béreltek a szokott 12 szobás helyett. Az a kiadás, amivel etizenkét szoba bútorának, az állatseregnek és a kalitkáknak a szállítása került, nekik meg sekottyant.
Mikszáth azt írja, hogy nem is valamely nyugati gróf, „hanem csak egy oláh bojár tudja
úgy szórni a pénzt”, mint Jókai. (II., 215. o.) Mint országgyûlési képviselõ, a delegációknak
is tagja volt, s mikor ezek (a teljes egyenlõségnek megfelelõen minden második alkalommal)
Bécsben üléseztek s emiatt az ülések alatt Bécsben kellett tartózkodnia, olyan fényûzést fejtett
ott ki, úgy szórta a pénzt hordárnak, pincérnek, kocsisnak, szolgának, hogy „nem is szerettek
vele egy vendéglõbe szállni delegátustársai, mert mindjárt megmételyezte a szolgaszemélyzetet a nagy borravalóival.” (Mikszáth, II., 216. o.)Pedig hát a régi úri világ ismerõi jól tudják, hogy delegátustársai se lehettek éppen szûkmarkú magyar urak. Csak hát azok nem márciusi hõsök és a hazafiság hirdetésébõl élõ magyar írók, hanem csak ötszáz vagy ezeréves õsi fõnemesi és nemesi családokból származó
1000-10.000 holdas magyar urak voltak. Olyan jövedelmük azonban természetesen nekik
nem volt, mint Jókainak, vagy ha kivételesen voltak köztük olyanok is, akiknek annyi is volt,
azok olyan könnyen azért mégse dobták ki a pénzt, mint õ.
Mikszáth látta Jókainak az egyik bécsi delegáció alkalmával ottani kiadásairól vezetett
jegyzékét, s ebbõl megállapította, hogy közel hetven forint (tehát mai hétezer) esik egy napra, s ennek legnagyobb része borravaló. (Mikszáth, II., 215. o.)
1880-ban, mikor nyomasztó adósságai miatt helyzete már egyenesen lehetetlenné vált,
jóbarátja, kártyapajtása, no meg kálvinista hittestvére, Tisza Kálmán, megemlítette ezt a király elõtt is. Ferenc József megkérdezte, mennyi az az adósság, s Tisza válaszára, hogy 36
ezer forint (vagy hárommillió mai forint), szó nélkül kifizette. (De Ferenc József természetesen nem az állam vagyonából fizetett ki ilyesmiket, hanem magánvagyonából, mely akkori
pénzben 600 millió, tehát a világ egyik legnagyobb magánvagyona volt.) Késõbb azonban ki-

532sült, hogy Jókai tényleges adóssága még ennél is sokkal több volt. A valóság tehát még Tisza
Kálmán képzeletét is felülmúlta.
Világos, hogy Jókai ettõl kezdve többé nem volt már független, mert ezek után bármit írt
volna a dinasztia ellen, a legrútabb hálátlanságot követte volna el. Igaz, hogy a király annál
okosabbra is adhatta volna a pénzét, mint arra, hogy Jókai továbbra is hétforintos borokat
ihassék és felesége 200 forintos muffokat veszthessen el, ámde Ferenc József mellett joggal
felhozhatjuk, hogy õ nem is csak ilyesmire adta a pénzét, hanem kabinetirodai titkára, Kraybáró könyve szerint évente egymilliónál, tehát száz mai milliónál többet adott jótékony célras így már jobban megbocsátható, mert elveszik közte a Jókaira kidobott 36.000. Ne feledjük
el aztán azt se, hogy az író gondtalan élete biztosításával ki tudja, hány mûve megszületését
tette lehetõvé. Mi jobban szeretnénk ugyan, ha azok az így megszületett mûvek egy kissé keresztényebbek lettek volna, de a Habsburgok magyar ellenségei csak azt nézik, hogy azok aregények „hazafiasak” legyenek, Jókai mûvei pedig feltétlenül azok voltak.
S itt az a kérdés tódul agyunkba, vajon Petõfi is elfogadott volna-e ilyen kegyet Ferenc
Józseftõl? Mikszáth is felteszi ezt a kérdést. Mi azt feleljük rá: De mennyire, míg Mikszáthszerint csak határozott „nem” lehet a kérdésre a válasz.
Hiszen – mondjuk magyarázatul – Jókai se fogadta el, mert csak másfél évre rá tudta
meg, hogy ki volt az, aki segített rajta. Vajon ki hiszi el, hogy Petõfi – mihelyt megtudta volna, ki volt a pártfogó – visszakövetelte volna az adósságát? S még ha a hajlandóság s az akarat meg is lett volna benne hozzá, hogyan és mibõl tehette volna meg, hogy ezek után az
adósságát csak azért is õ fizesse ki? Hiszen Jókainál is csak azért került sor Ferenc József
közbelépésére, mert õ maga semmiképpen se tudta kifizetni.
Az ilyen gavallérosságokat, miket Petõfirõl egyesek feltesznek, csak azok engedhetik
meg maguknak, akik tudnak a pénzre vigyázni és kevesebbet költenek, mint amennyi a jövedelmük. Petõfi azonban épp úgy nem ilyen ember volt, mint Jókai. Hiszen éppen azért volt
mindig adósságban az egyik is, meg a másik is. S ez volt az oka, hogy Jókaihoz hasonlóanPetõfinek is akkor, mikor már szép jövedelme volt, az adóssága még nagyobb volt, mint akkor, mikor még éhezett. Igen egyszerû a lehetetlen dolog magyarázata: a nagyjövedelmû Petõfi már nagyobb összegeket kérhetett és kapott is kölcsön, mint a még csak vándorszínész
Petõfi. Aki nem kap kölcsönt, annak nem lehet adóssága se.
Ne feledjük aztán azt se, hogy Petõfi csak 26 évet élt és hogy 26 éves korában még Jókainak se volt 36.000 forint adóssága, ezért tehát õ se 26 éves korában fogadta el Ferenc József
úri gesztusát. Ennyi idõs korában bizonyára még Jókai se fogadta volna el. De olyan alakban,
ahogyan ez történt: megkérdezése nélkül, észrevétlenül és ilyen nagy megtiszteltetés és kitüntetésképpen (királyoktól ajándékot kapni, tehát elfogadni is, sose volt szégyen, hanem
mindig megtiszteltetés s így egyenesen dicsõség) elfogadta volna tehát Petõfi is és már 26éves korában is. Aki pedig adósságban fuldoklik, az egyébként se kényeskedik vagy válogat.
Az csak kapva kaphat az ajándék után.
Fiatalabb korában – láttuk – elfogadta Petõfi még a könyöradományokat is, kölcsönt pedig élete végéig nemcsak elfogadott, hanem még kért is. Még olyan kölcsönöket is (sõt csakis olyanokat), melyek bizony nem nagyon különböztek a Ferenc József 36.000 forintjától.
Igaz, hogy Petõfi szeretett úgy viselkedni, mintha kitüntetés volna valakire, ha õ kölcsönt kértõle s hiúságból (mert a nyilvánosság elõtt pózolni lehetett volna vele) egész bizonyosanvisszautasította volna Ferenc József még önként felajánlott kölcsönét is (hadd lássa országvilág, hogyan imádlak benneteket, szentséges szent elveim), de láttuk már éppen Petõfivel
kapcsolatban, hogy beszélni sokkal könnyebb ám, mint tenni, s kivált olyan embereknek,mint Petõfi volt, aki nemcsak a gõgjén, a hiúságán nem tudott uralkodni, hanem a pazarló
hajlamain se. Ezért ha Ferenc Józseftõl nem is, de valakitõl mégiscsak kölcsönt kellett elfogadnia, sõt még kérnie is. No és ha más nem adott volna, a szoba pedig hideg lett volna, a kis
Zoltán pedig enni kért volna? S az imádott Júliának is meg voltak a maga úri igényei!

533

Vajon ha õ is, mint Jókai, csak másfél év múlva tudta volna meg, hogy ki adta azt apénzt, amit õ már rég el is költött, vajon hogy önérzeteskedett, hogy pattoghatott volna, mikor szentséges szent elveinek további fenntartása 36.000 forint azonnali elõteremtésébe került volna? Honnan vette volna ezt az összeget?
Független csak az lehet, és „szentséges szent” elvei is csak annak lehetnek, aki tud magán uralkodni, aki tud szerény és igénytelen lenni. Petõfi és Jókai meg Ady és társai és a József Attilák azonban éppen ehhez értettek a legkevésbé. József Attilának például csak egypengõt ígért a sógora minden hónapban s nemcsak elfogadta tõle, hanem egyenesen úgy vasalta ki belõle minden elsején. Világos tehát, hogy a dolog vége Petõfinél is csak az lett volna, ami Jókainál, azaz a meghatódás, a hiúság jólesõ kielégítettsége (megtudta belõle, hogy õmilyen nagy ember), aztán az uralkodóház iránti hála és ragaszkodás, de egyúttal a dolog szégyellése és titkolása is. Részint mert pénzt ingyen elfogadni mindig szégyen egy férfira, a híres férfira pedig még inkább; részint pedig mert az akkori hazafiság szükségképpen együtt
járt a Habsburg-ellenességgel (egy protestáns magyarra különösen), s így szükségképpen az
ilyen író népszerûsége csökkenésével járt. Olyan dolog volt, ami miatt késõbb bármely ellensége szemére hányhatta, hogy az érdekért elárulta az elveit.
Ezért Jókai is annyira titkolta ezt az ügyet, hogy azokon kívül, akik a dolgot megcsinálták, egész haláláig nem is tudta meg senki. Valóban szégyen is az, ha valaki más kenyerére
szorul és ha valaki le van kötelezve. Még akkor is szégyen, ha egy császár-király az, aki lekötelezi.
De ne gondoljon itt senki arra, hogy Ferenc József is csak egyik ellenségét akarta elhallgattatni e „nemes” tettével, tehát tulajdonképpen részérõl is csak érdek és számítás volt az
egész. Jókai ugyanis csak 1848 márciusában volt az uralkodóház ellensége, akkor pedig még
nem Ferenc József, hanem a nagybátyja uralkodott. Jókai érzelmei már 1849 elsõ felében se
voltak dinasztiaellenesek, mert hiszen akkor már békepárti volt, tehát az uralkodóház hívének
számított.
Ferenc József ellensége Petõfi volt, nem pedig Jókai. Ferenc Józsefnek érdekbõl vagyszámításból Petõfit kellett volna leszerelnie, nem Jókait. Petõfinek azonban sose fizette ki az
adósságait, s aki Ferenc Józsefet közelebbrõl ismeri, elsõ szavunkra elhiszi, hogy ha még
1880-ban is élt volna Petõfi s szentséges szent elvei akkor is azonosak lettek volna az 1848
márciusiakkal, Ferenc József szóba se állt volna vele, nemhogy az adósságait fizette volna ki.
Ennél Ferenc József sokkal önérzetesebb volt. Hiszen láttuk, hogy még Görgeyt se méltatta
soha arra, hogy szóba álljon vele, noha Görgey ugyancsak kedveskedett neki s megalázkodott elõtte, s ugyancsak tudtára adta, hogy õ már éppen ellentéte annak a Görgeynek, aki
Zichy Jenõt még meggyilkoltatta.
Az igaz, hogy Görgey ekkor már nem volt veszélyes Ferenc Józsefre nézve, hiszen õ maga is megvetett „hazaáruló” volt, de Kossuth Lajos még akkor is veszélyes volt, mert érte az
egész ország rajongott s szava – elég ostobán és logikátlanul – még akkor is többet számított,mint az egész országházé. De azért Ferenc József Kossuthoz épp oly kevéssé közeledett, mint
Görgeyhez, s ha Kossuth közeledett volna, õt még jobban visszautasította, illetve még kevésbé vette volna észre, mint hajdani vetélytársát.
Ferenc József Jókaitól se várhatta s nem is kapta meg tõle soha, hogy regényeit ne „hazafias”, tehát ne Habsburg-ellenes szellemben írja. Hiszen ez Jókai részérõl annyit jelentett volna, mint lemondani népszerûségérõl és élõ halottá lenni. Ennyit pedig még 36.000 forint se ér
meg (hiszen éppen most láttuk, hogy a hazafiság és a vele járó népszerûség évente hozott neki a konyhára 15.000 forintot, a 36.000-res adósság pedig hosszú évtizedek alatt gyûlt csakfel). De eltekintve a pénztõl, az is igaz marad, hogy egy nemzet kegye még egy császár-király kegyétõl is sokkal többet ér, hiánya pedig sokkal nehezebben viselhetõ el, mint a királyi
kegy hiánya. Ilyen cserérõl tehát – az érdek alapján állva – szó se lehetett.

534

Mikor Kossuth holttestét hazahozták temetni s Jókait kérték meg a temetési gyászbeszéd
elmondására, e két egymással vetekedõ nagyúr szolgálata került ellentétbe lelkében. Tudta,
vagy legalábbis gondolta, hogy az udvar nem jó jelnek veszi részérõl e szerep vállalását, azt
azonban még biztosabban tudta, hogy a nemzet, a közvélemény szemében erkölcsi halottá
válik, ha az udvar kedvéért Kossuthtól megtagadja ezt a szolgálatot.
Ekkor azonban már Jókait úgy megigézték a Habsburgok s erkölcsileg annyira rabjuk
volt már, hogy mégis meg akarta tagadni s ürügyül azt akarta felhozni, hogy õ erre a szerepre
a legkevésbé alkalmas, mert hiszen õ a nagy halott elõtt mindig ellenszenves volt, õt Kossuth
sose állhatta. A lelki harc vége azonban mégiscsak az lett, hogy vállalta és elmondta a beszédet Kossuth ravatalánál, mégpedig óriási hatással és sikerrel, mert a közvélemény természetesen nem is sejtette, mi van a kulisszák mögött.
„Egész éjjel álmatlanul küszködött, habozott”, mire e dologra el tudta magát szánni.
(Mikszáth, II., 214. o.) Ennyivel közelebb állt szívéhez az uralkodóház, mint Kossuth, illetvea magyar közvélemény, mert hiszen maga Kossuth sose állt a szívéhez közel.
A népszerûség, a dicsõség vagy mint ezt a magyar közéletben hívjuk: a becsület még az
uralkodó kegyénél is elõbbre való volt neki és elõbbre való lett volna mindenki másnak is,hiszen egyenesen õrültség lett volna másképpen tenni, mint Jókai tett. Mást azonban mindent
hajlandó lett volna feláldozni azokért a Habsburgokért, akiket pedig ifjúkorában, akkor, mikor
még nem férkõzhetett közelükbe s így nem volt alkalma õket megismerni, annyira gyûlölt.
A „Koronás gyerekek” címû regényét például, melyet a Pesti Hírlap közölt folytatásokban, azonnal abbahagyta s így töredék is maradt mindörökre, noha talán még egy regényét seolvasta a közönség olyan érdeklõdéssel, mint ezt. Wekerle miniszterelnök ugyanis – csak
azért, hogy ugrassa, mert baráti köre természetesen rég észrevette már és kifigurázta Jókainak
ezt az uralkodóház iránti gyöngéjét – tréfából azzal ijesztette meg, hogy „haragszanak érte az
udvarnál”.
Hiába esküdöztek neki utána, hogy csak ugratás, csak tréfa volt az egész, nem lehetett
többé rávenni arra, hogy a regényt folytassa és befejezze. Ezt is Mikszáth Jókai-életrajzából
tudhatjuk meg.
Mikszáth ismételten „hiperlojalitásnak” [megalázkodásnak] nevezi Jókainak az udvar
iránti hódoló érzületét, de Hegedûsné Jókai Jolán is megírja, hogy Jókai „nagyon szeretett
Bécsben idõzni” (307. o.). Világos, hogy ennek a nagy dinasztiahûségnek nemcsak, sõt elsõsorban nem a 36.000 forintos adósság kifizetése volt az oka. Hiszen Jókai erre nem is gondolhatott szívesen. Mikor Ferenc József ezt az úri gesztust csinálta feléje, Jókai akkor már
régen az udvar rajongója volt. Erzsébet királyné és õ akkor már régen igen jóban voltak, sFerenc József bizonyára a királynétól hallott Jókairól sokat és sok jót. Akkor tehát már régennem volt szükség „lekenyerezésre”.
E ragaszkodás fõ oka is Jókai gyarlóságában, a hiúságban rejlett, no meg hát a világ elegelõkelõbb uralkodóháza varázsában. Jókainak rendkívül jól esett az a kedvesség, mellyel
az uralkodóház s különösen annak nõtagjai elhalmozták. Érintkezésben volt Erzsébet királynéval, József fõhercegékkel és más fõhercegekkel is, de legbensõbb érintkezésbe Rudolf
trónörökössel és családjával került „Az osztrák-magyar monarchia írásban és képben” címûmû kiadása révén, mely Rudolf trónörökös eszméje volt, õ volt a szerkesztõség elnöke és õ aMagyarországról szóló rész szerkesztõjévé Jókait kérte fel.
Jókai ettõl kezdve Rudolf trónörökös iránt valóságos rajongással viseltetett. Hegedûsné
szerint azt mondta, hogy Rudolf trónörökös „még nagyobb ember, mint én” (336. o.). Tehát
nemcsak az uralkodóház tagjainak hatalma és elõkelõsége, nemcsak Erzsébet királyné szépsége, nemcsak a fény, pompa és elõkelõség volt rá elbûvölõ hatással, hanem még a család
tagjainak tehetsége is. Okulhatnának belõle azok a magyarok, akik nem járhattak rendszeresen hozzájuk, hanem csak rágalmakból ismerik õket, s akik azt hiszik, hogy minden Habsburg
maga a megtestesült tehetségtelenség. (Sajátságos, hogy mégis azt hiszik, hogy az „ármány”,535

mégpedig a velünk szemben mindig sikeres ármány a fõ ismertetõjelük. Ki látott már buta ármánykodót? Az is érthetetlen, hogyan tudott egy tehetségtelenségérõl közmondásos uralkodóház félezer éven át összetartani és világhatalommá tenni egy, a népek tömkelegébõl álló és
földrajzilag is széttagolt birodalmat.)
Nem lehet vitatkozni azon, hogy Jókai Rudolf trónörökösnek még az övét is meghaladó
nagyságát csak a tehetségére, csak a szellemi képességeire érthette, mert hiszen hogy hatalomban, gazdagságban, származásban nagyobb volt, mint Jókai, azt Jókainak bizonyára nem
kellett volna hangsúlyoznia. Azt anélkül is mindenki tudta.
„Én csak azt mondom, folytatta bátyám – írja Hegedûsné –, hogy imádkozzék minden
Habsburg Rudolf életéért, mert Könyves Kálmán óta nem volt oly királya az országnak, mint
Rudolf lesz.”
Hogy nemcsak üres szólam volt ez szájában, hanem mennyire hitte is, amit mondott, mutatja, hogy mikor megtudta halálát – a képviselõházban volt, mikor megtudta – teljesenösszetörve botorkált haza, otthon bezárkózott szobájába, nem aludt, nem evett s csak harmadnapra jött annyira magához, hogy meg tudott írni egy cikket, melyben „Vezércsillagomnak”
nevezte Rudolfot. Elfeledni azonban késõbb se tudta s évek múlva egyik akadémiai elõadásában „azzal hozta nagy bámulatba hallgatóit, hogy Rudolf királyfi halálát mint a világszabadságnak hozott önfeláldozást tüntette fel”. Egyik újságírói lakomán pedig így kiáltott fel miatta:„Engem már nem érhetnek csapások! Én már mindent elvesztettem!” (Mikszáth, II., 193. o.)
Meg kell hagyni, hogy vagy Rudolf volt egész rendkívüli egyéniség, vagy pedig Jókainak, a hajdani márciusi ifjúnak, Petõfi egykori barátjának, a Habsburgok iránti kegyelete volt
annyira egészen rendkívüli, hogy már egyenesen az esztelen rajongásba csapott. Jókai „Az
osztrák-magyar monarchia írásban és képben” bécsi szerkesztõi ülésein késõbb is mindig
könnyekben tört ki, valahányszor az elhunyt királyfi, aki azelõtt ezeken az üléseken elnökölni szokott, eszébe jutott. Osztrák szerkesztõtársai nem gyõztek csodálkozni rajta, mert nekik
nem maradt Rudolf után ilyen ûr a lelkükben. Jókai sose tudta többet elfelejteni Rudolfot, s ahalála miatti kesergés egész életén át végigkísérte.
Majdnem olyan lesújtó hatással volt rá Rudolf halála, mint Laborfalvy Rózáé. Csodálatos, mekkora szerepet játszott Jókai életében ez az asszony. S itt jutunk el a hiúság és a pazarlás mellett Jókai harmadik szenvedélyéhez: a nõhöz, bár Mikszáth – csodálatos – azt írja róla,
hogy nem volt érzékies. Az igaz, hogy Jókait Laborfalvy Rózához nemcsak az érzékiség
kötötte. Laborfalvy Rózának hódítóan szép, királynõi alakja volt, de 8 évvel idõsebb volt Jókainál, tehát élete második felében már semmiképpen se lehetett az érzékiség az, ami hozzáfûzte, hanem a lélek, az egyéniség.
Laborfalvy Róza uralkodott rajta egész életén át. Õ vezette, õ kormányozta, õ irányította
mindenben. Jókai arra termett, hogy mások irányítsák. Ugyancsak meglepõ, mert hiszen fiatal korában, 1848 márciusában, mégis arra vállalkozott, hogy õ irányítsa az egész országot.
Még meglepõbb, hogy az ország el is fogadta ezt az irányítást s még ma is büszke rá, hogy
akkor olyan irányítói voltak, mint a márciusi ifjak.
Laborfalvy Róza végtelenül szerette Jókait, kitartott volna mellette a nyomorban is, nem
pedig csak a jólétben. Felesége irányítása okos is volt és Jókainak hasznára vált. De királynõi
természete miatt zsarnoka is volt, gyötörte is, s a pénzt is épp úgy pazarolta, mint Jókai, bár õ
nem annyira pazarolt, mint inkább költött, mert amire õ adta ki a pénzt, annak értéke nagyrészt maradandó volt. Állandóan vásárolt és természetesen az elõbb említett állatseregletet isõ tartotta. De ez a székely származású (laborfalvi Háromszék megyébõl) asszony, akinek eredeti neve Benke Judit volt, olyan nagy szerepet játszott Jókai életében és szemében olyan
nagy, fontos és pótolhatatlan volt, hogy mikor nagy beteg lett, kálvinista s vallástalan férjét
térden állva látták szobájában imádkozni. Halála pedig annyira porig sújtotta, hogy beteggé
lett miatt, álmait hallucinációkká változtatta s nem is tudott újra visszahelyezkedni régi életébe, míg csak egy külföldi út élményei nem csökkentették meg lelkében a rajongást.

536

Nemcsak Jókai önállótlanságát és befolyásolhatóságát bizonyítja ez, hanem jót is jelent.
Mutatja, hogy Jókai elsõ nagy szerelme nemcsak érzékiségen alapult, hanem lelki vonzalom,magasabb értelemben vett szeretet is volt. Az a nõ ugyanis, akit õ halálában ennyire sajnált,
már rég elvirágzott, és nagyon is zsémbes asszony volt akkor már, mikor meghalt. A házassága bizonyítja, mennyire tudott Jókai szeretni és értékelni, ha valaki megérdemelte. Ez annálfeltûnõbb, mert egyébként nem szeretett senkit, barátai se voltak (láttuk, hogy Petõfirõl is milyen lekicsinyléssel, mondhatnám, gyûlölettel nyilatkozott bizalmas körben), fel nem melegedett senki iránt. Mindezt Mikszáth állapítja meg. Neki még levelezése se volt, mint
másoknak. Ami levele fennmaradt, az csak formaságokat tartalmaz. (Ezen nem is csodálkozhatunk, mert aki annyit írt egész hosszú életében, mint Jókai (s õ természetesen még nem
géppel írt, illetve nem gépírónõnek diktált), annak nem csoda, hogy nem volt kedve, ereje ésideje azonkívül még hosszabb leveleket is írni.) Mikszáth azonban nemcsak azt állapítja meg
róla, hogy nem szokott levelet írni, hanem egyenesen és kereken azt is: „Bizonyosan senkit
sem szeretett”. (II., 176. o.) Úgy látszik, azért tudta Laborfalvy Rózát és Rudolf trónörököst
annyira szeretni, mert senki más nem foglalta el a szívét s ezért e kettõnek maradt ott bõséges
hely.
Második házassága, melyet 74 éves korában kötött a húszéves zsidó Gross Bellával, akikésõbb Nagy Bella lett, s akit úgy ismert meg, hogy mint színinövendék, pártfogást kérni
ment hozzá, s akihez való szerelme már igazán szégyenére válik, kirívó módon mutatja
mindkét fogyatékosságát, érzékiségét is (mely pedig Mikszáth szerint nem is volt benne) és
férfiatlan befolyásolhatóságát is. Egész rokonságát magára haragította és eltávolította magától miatta, mégis elvette. Csak az érzékisége tudta tehát befolyásolni, de az ennyire.
Egészen kétségtelen bizonyítékok vannak rá, hogy a második asszony akárhányszor leszamarazta, legazemberezte, szobafogságban tartotta és szinte éheztette, sõt ortodox zsidó
szokás szerint le is köpte. (Az ezt bizonyító tanúvallomásokat Fényes László közölte a kérdésrõl írt két röpiratában.) Szomorú példa az érzékiség bûnhõdésére s arra, milyen kicsi még
a legnagyobb ember is és hova jut, ha szenvedélyein nem tud uralkodni.
De viszont Nagy Bella némi mentségére is felhozhatjuk, hogy egy húszéves nõnek nehéz
lehetett az ellenszenvet és az iszonyatot elnyomni magában már 80 felé közeledõ szerelmes
férjével szemben. Igaz, hogy õ e hátrányok elviselése fejében rangot, vagyont, jólétet, hírnevet, fényûzõ kényelmet kapott egész életére, ezt még Jókai halála után egy fél évszázaddal isélvezte, s ha az ellenértéket elfogadta, akkor neki is meg kellett volna adnia, ami mindezek
ellenértékéül részérõl járt, a szeretetet vagy legalább annak külsõ jeleit.
A szellemi nagyság ellensúlyozza a kor és az emberi természet gyarlóságait, s nem egy
példát tudunk az irodalomtörténetbõl arra, sõt mondhatjuk: ez a szabály, hogy húszéves nõk
még szerelmesek is tudtak lenni szellemileg nagy, de már aggastyán férjükbe. Miért ne lehetett volna hát ilyen viszonyban Nagy Bella is az aggastyán Jókaival?
Jókainak Nagy Bellához való viszonya is összefügg 48-cal, mert ha Jókai önmagának és
szenvedélyeinek ura lett volna, nemcsak márciusi ifjúvá nem lett volna, hanem Nagy Bella
férjévé se. Az elsõre a zabolátlan dicsõségvágy, a fegyelem nem tûrése és az engedetlenség
szellemének szabadjára engedése, a másodikra a zabolátlan érzékiség vitte Jókait. Mindkettõnek a legyõzését attól az Egyháztól és papságtól tanulhatta volna meg, melyet annyira lekicsinyelt és magánál ostobábbnak tartott. Az elsõnek le nem gyõzése hazájára volt káros, amásodiké önmagára. Az elsõvel nemzetének, millióknak ártott, a másodikkal csak önmagának.

537

Deák Ferenc (1803-1876)
Azért nem foglalkozunk itt Deákkal olyan terjedelemben, mint amilyen jelentõségénél
fogva megilletné, mert hiszen az õ elveit cáfolnunk nemigen kell, sõt a közvélemény egyenesen azt tartja, hogy a mi elveinket képviselte. De a mi emberünk se volt olyan értelemben,
hogy példaképül hozhatnánk fel, s ezért lenne megokolt, hogy hosszabban foglalkozzunk vele. Diákkoromban például nagy fejtörést okozott részemre, hogy lehet az agglegény Deák amagyar hazafi példaképe. Hiszen minden hazafi kötelessége, hogy a hazának gyermekeket
neveljen és a magyarság számát szaporítsa. Ez alól csak a jó pap lehet kivétel, aki helyettepéldaadásával is erkölcsi értékekkel gyarapítja a népet.
Ma már könnyen megoldom ezt a nehézséget: a nagy emberekre nem vonatkozik ez aszabály, hanem csak az átlagemberekre. Olyan nagy tehetség, mint Deák Ferenc, szintén nem
gyermekek nevelésével, hanem ennél „kissé” nagyobb, milliókat érintõ és évszázadokra kiható tettekkel szolgálja hazáját és írja be nevét a történelembe. Az ilyen nagy alkotásokban
azonban csak akadályozza a nagy tehetségeket a gyermeknevelés és a családi gondok.
A válasz másik fele pedig az, hogy Deák e tekintetben nem is volt nagy ember. Nem volt
mintakatolikus, tehát nem lehetett minta hazafi se. Deák abban a korban, mikor házasodnia kellett
volna, még nem volt és nem is lehetett nagy ember, tehát nem érezhette magát felmentve az átlagemberek hazafias kötelességei alól. Nem is szólva arról, hogy az agglegénység bûnökkel jár (mertaz agglegények nem állnak a papi erkölcsök magaslatán) s nagy embernek se szabad polgártársainak rossz példát adnia, sõt egyenesen arra van kötelezve, hogy jó példát adjon.
A harmadik magyarázat pedig az, hogy ha valaki nagy államférfi vagy más tekintetben
nagy tehetség, abból még egyáltalán nem következik, hogy nagy jellem is egyúttal, s bár Deák jellemben is vetekedik a Mészáros Lázárokkal és Csányi Lászlókkal (sajátságos, hogynemcsak mindhárman katolikusok, hanem mindhárman agglegyének is voltak), a katolikus
erkölcs mértékével mérve még õ se lehet erkölcsi példakép, mint ahogyan se Mészáros, seCsányi nem az. Nemcsak agglegénységük miatt nem, hanem mert mindhárman 48-asok, tehát egy katolikusellenes eszme, egy egyházellenes szellemi irányzat követõi voltak (Deák is,mert õ is csak élete második felében lett 67-essé).
Katolikus részrõl azonban méltán büszkék lehetünk arra, hogy 48-nak ez a harmadik legnagyobb jelleme is katolikus õsöktõl származott és katolikus módon nevelkedett. Pedig a tehetség ugyan nem, de a jellem nagyon is összefügg a vallással.
Deák Ferenc annyira színmagyar volt, hogy az újabb antropológiai irodalomban mint
testileg-lelkileg egyaránt magyar típusra szokás rá hivatkozni. Valóban igazi jellegzetes
képviselõje volt a magyarnak külsejében és pszichéjében egyaránt. Zala megyei vagyonos
köznemes volt (az apjának még vagy 3000 holdja volt). Anyja (szarvaskendi Sibrik) és nagyanyja (Hertelendy) egyaránt õsi magyar családból származik. Árva gyermek volt. Anyja már
az õ születésében meghalt, apja pedig már ötéves korában. Apja felesége utáni bánatában halt
meg. Felesége utáni nagy bánatában az apa még az anyja halálát okozó fiúra se tudott keserûség nélkül nézni. Testvérbátyja, Deák Antal is nagytehetségû ember, híres politikus volt. Az
is korán halt meg és õ is agglegény volt.
Deák Ferencet nála tíz évvel idõsebb, Klára nevû nénje nevelte. Ezt a nénjét, Deák Klárát, a „haza bölcse” egész életében nagyon szerette. Míg élt, mindig hozzá ment pihenni s neki köszönhette azt a kis katolicizmust is, ami a kor szelleme ellenére is megmaradt benne.
Protestáns életrajzírója, Ferenczi Zoltán (az, aki elsõsorban Petõfi alapos életrajzáról ismert) azt gondolja, hogy Deák igen nagy katolikus volt. De hát õ vallási dolgokban olyan
kétségbeejtõen járatlan, hogy Deák Antal halálakor külön „gyászáldozatról” (melyet Laky
Károly apátkanonok tartott) és külön „dicsõítõ áldozatról” beszél (melyet Bresztyenszky Béla apát tartott). Ez utóbbi bizonyára azt akarja jelenteni, hogy Bresztyenszky tartotta a gyászmisén a prédikációt.

538

Deák diákkorában azt mondja, hogy „ha mennyországba jutna is és ott azt mondanák neki, hogy õ nem magyar és nem katolikus, onnan is kijönne”. (Ferenczi: Deák élete, I, 53. o.)Ez az ostoba mondás bizony nem vall a késõbbi nagy logikájú Deákra, de viszont bizonyítja
akaratosságát és az egyházi tekintéllyel való dacolását. Hit és erkölcs dolgában ugyanis az
Egyház (tehát a papok) még a Deák Ferenceknél is okosabbak, s ha a Deák Ferencek ezt nem
ismerik el (s természetesen többnyire nem ismerik el), akkor sajnálatos tévedésekbe esnek,
nagy bakokat lõnek, aminek természetesen azok a milliók isszák meg a levét, akiket tehetségük révén kormányoznak vagy sorsuknak az irányítást adják.
Ez volt aztán az oka, hogy Deák Ferenc állítólagos nagy katolicizmusából más bizony
nemigen maradt, mint csak az, hogy a halálos ágyán rászánta magát arra, hogy meggyónjék
és megáldozzék, de még ebben is csak annak a Rónai Jácintnak a kezébõl részesült, aki szegény Mészárosnak nem volt hajlandó ugyanezt a papi szolgálatot megtenni, mert akkor még
titkolta, hogy pap. No meg Deák még abban is „nagy katolikus” volt, hogy azt a kis Máriaérmet, melyet még Klára nénje adott neki, soha életében le nem tette, sõt olyan fontosnak tartotta, hogy még halála elõtt is külön megkérte unokaöccsét, hogy majd ha halála után
felöltöztetik, akkor se engedje róla levenni. (Ferenczi, I., 14. o.)Ferenczi Zoltán mindezt rettenetesen nagy katolicizmusnak tartja, mert azt tanulta a kálvinista kollégiumban, hogy a katolicizmus ilyesmikben áll. Hiszen a protestantizmus éppen
azért volt kénytelen tõle elszakadni és külön egyházat alkotni, mert állítólag babonássággá,illetve gépies formasággá, élettelen külsõvé vált. Pedig hát az effajta érmek viselése teljesen
mellékes az Egyházban, s a hívek csak azért tartják annyira fontosnak, mert ebben a tekintetben legkönnyebb „nagy katolikusnak” lenni. Rajtam például, mikor e sorokat írom, nincs
semmiféle Mária- vagy egyéb érem. Talán jobb volna, ha lenne, de éppen nem nagy baj az se,
hogy nincs.
Szép volt Deákban ez is, de sokkal szebb és jobb lett volna, ha Mária-érmet nem viselt
volna, de helyette legalább vasárnaponként rendesen eljárt volna a misére (amit Deák egyáltalán nem tett); ha évente legalább párszor meggyónt volna (amit Deák annyira nem tett,hogy halála elõtt utoljára akkor gyónt volna, mikor megházasodott, de hát õ nem is házasodott, tehát utolsó gyónása még ennél is régebben történt), és ha mint politikus nem gondolta
volna (Széchenyivel egyetemben) azt, hogy neki a vegyesházasságokban és általában mindenben, ami „klerikalizmust” jelent, az Egyházzal (a fõpapsággal) ellenkezõ nézeten kell lennie. Többnyire olyan nézetet képviselt ugyanis, melyrõl ma már az utolsó iskolás gyerek istudja, hogy nem egyeztethetõ össze a katolikus állásponttal.
Pedig hát Deák is papi nevelésben részesült. Egymás után volt premontrei, bencés és piarista diák, s különösen Nagykanizsán a piaristák és Pápán a bencések képében mind emberileg, mint pedagógiailag, mint természetfölöttileg egészen kiváló tanárai is voltak. Õ maga isnekik tulajdonítja gondolkodásának azt a nagy logikusságát, melyrõl egész életében híresvolt. Azoknak az idõknek átkozott egyházellenes szelleme azonban mindent elrontott, illetve
közömbösített, s az egész jó pápai katolikus nevelésbõl – úgy látszik – nem maradt meg más,mint csak a logikus gondolkodás és a Deákoktól, Sibrikektõl és Hertelendyektõl örökölt természetes becsületérzés, minden túlvilági igény nélkül.
Deák eleinte éppen olyan szélsõséges politikai elveket képviselt, mint késõbb Kossuth. A
48 elõtti pozsonyi országgyûléseken a legszélsõségesebb ellenzékhez tartozott. Éles esze, józansága és vaslogikája azonban s talán még inkább a dicsõségvágytól, népszerûség-hajhászástól, hiúságtól és szereplési viszketegségtõl teljesen távol álló önzetlen egyénisége
hamarosan a mérséklet helyes útjára terelte, s nemcsak idejében észrevette az útnak, melyen
elindult, helytelen irányát, hanem akaratereje is volt ahhoz, hogy meggyõzõdését és esze szavát kövesse is és legyen ereje másoknak átengedni a ragyogást, az ideiglenes sikert és ünnepeltetést, maga pedig visszavonuljon a magánéletbe (melyet szájjal Kossuth is oly sokszor
emlegetett), sõt a közvélemény hangos lekicsinylését is vállalja. Csak ahhoz nem volt elég539

bátor és elég önzetlen még õ se, hogy józan meggyõzõdését hangosan és nyíltan hirdesse ésígy még a nyílt hazaárulóságot is vállalja.
Deák is a többiek társaságától visszavonuló, magába mélyedõ, külön utakat járó gyerek
volt, mint Petõfi. De míg Petõfiben a különcség elbizakodottságban, nagyzolásban, feltûnõ
öltözködésben, s ha módja volt rá, költekezésben és állandó szerelmi hódításokban, vagy legalábbis az erre való törekvésben nyilvánult meg, addig Deák – noha erõs, vállas alkata miattmár 16-18 éves fiú korában kifejlett férfinak látszott – szemérmes volt, elpirult a nõk elõtt,bort nem ivott, nem táncolt, nem kártyázott, nem pipált (késõbb nagy szivaros lett, de a szivar fiatal korában még nem volt divatban), s új ruhára olyan nehezen szánta rá magát, hogynéha még kissé elhanyagolt külsejûnek is látszott. (Jellemzõ, hogy Deák, az ezerholdas fiú
volt ilyen és Petõfi, a nincstelen volt olyan. Petõfi tehát csak azért lett úrgyûlölõ, mert nem
született úrnak.)De azért Deák ennek ellenére is elköltötte egész családi örökségét (évjáradék fejében eladta családi birtokát, s érdekes, hogy éppen Széchenyi Istvánnak, illetve az õ feleségének),megmaradt végig „tekintetes úrnak”, kitüntetést se fogadott el soha, sõt késõbb még miniszterséget vagy miniszterelnökséget se. (Ebben tehát még Mészároson és Csányin is túltett. Hát
még Petõfi hogy elfogadta volna, mikor még az õrnagyságért is kilincselt!)
Jókaival ellentétben Deák sose szerette Bécset, ritkán, sõt csak akkor ment oda, ha kellett. A királyi kegy se kellett neki, a királyné kegyeit se élvezte, se a fõhercegekét, sõt õ még
Ferenc Józsefnek azon az ország-világra szóló koronázásán se vett részt, melyet egyedül õütött nyélbe. Okulhattak volna rajta a 48-asok (akik õt természetesen rossz hazafinak tartották, sõt még ma is annak tartja minden Habsburg-gyûlölõ, „jó hazafi”). Õk mint megalkuvót,
a nemzet jogainak és függetlenségének elárulóját, megvetették. Pedig hát nem árult el semmit,
csak visszaszerzett mindent, amit a nagyszájú 48-asok eljátszottak, sõt még annál is többet.
Persze mint mindenkinek, akinek becsületessége természetes adottságokon nyugodott,nem pedig természetfelettieken, Deáknak is voltak gyarlóságai. Bizonyára agglegénysége seerkölcsi tisztaságot jelentett. Hiszen még halálos betegségében is, mikor ápolónõje, egy férjes
asszony, akin igen meglátszott már, hogy gyermeket vár, kiment a szobából, régi huncut modorában még utoljára is ezt a tréfát engedte meg magának látogatói elõtt: „Remélem, nem
rám gyanakodtok?”
Azt hihetnénk, hogy puritánsága, az érvényesülés, a szereplés, a népszerûség iránti megvetése kissé már túlzásba ment s affektált volt. Pedig hát éppen ellenkezõleg, még õ is vétkezett az e gyarlóságoknak való hódolás által is. Például 48-as miniszter korában még õ issokszor hallgatott, mikor szólnia kötelessége lett volna. Annyira önzetlen tehát még õ se volt,
hogy az igazságért, a meggyõzõdéséért vagy a nemzet érdekében a becsületvesztést, példáula hazaárulás rágalmát is vállalta volna (melyet azonban akkor mindenki elhitt volna s cáfolnia nagy „nemzeti” terror miatt éppúgy nem állt volna módjában, mint ahogyan a kommunizmus alatt egy pap vagy kapitalista, földbirtokos, kulák vagy más reakciós nem védekezhetetta rágalmak ellen).
Pedig ha az erény ily fokban meglett volna benne, nem lehetetlen, hogy meg tudta volna
akadályozni a szabadságharc kárba veszett vérontását, velük a rác és oláh magyargyilkosságokat és a világosi katasztrófát, mert tekintélye már ekkor is igen nagy volt, s ha akkor személyében csak egy ilyen férfi akadt volna, követõje mindjárt sok lett volna. Hiszen láttuk,
hogy 1849 elején Debrecenben is már mindenki békepárti volt. De hát férfi akkor egy se
akadt s Deák se volt az a férfi. Emiatt Pálffy János is szemrehányásokat tesz neki. De abban õ
férfi volt, hogy Debrecenbe már el se ment. Ezt õ meg merte tenni.
Aztán az is tagadhatatlan, hogy Deák egy kissé kényelmes is volt. Hogy annyira nem
kellett neki se rang, se állás, se miniszterelnökség, se koronázási pompa, se hír, se dicsõség,annak részben talán kényelmessége is volt az oka. Részint az önzetlenség, részint a józanéletfilozófia, részint kényelemszeretete, melyet korpulens [kövér] testalkata is megkívánt,

540

vagy talán az igazi magyaros temperamentum és életmód együttesen okozta, hogy kényelmét, nyugodt életét nem volt hajlandó feláldozni se hírért, de dicsõségért, se rangért, se vagyonért, se népszerûségért. De elveiért és hazájáért se.
Ezért volt mérhetetlenül nagy a tekintélye, de sose volt nagy a tényleges hatalma vagy
befolyása. 67 után például, noha annyira teljesen õ csinálta az egészet, hogy a kiegyezés szinte azonos volt a személyével s az országgyûlés óriási többsége állt az õ pártjából, mégis lassacskán kicsúszott kezébõl a hatalom és a befolyás és átment más, kevésbé kényelmesek(Tisza Kálmán) kezébe. Aki ugyanis nem a hatalomért él, sõt a hatalmat nem is becsüli nagyon, azt a hatalom elhagyja. Ezért hagyta el Deákot is.
Sajátságos, hogy annak a Deáknak, akinek a politikai életben azok elõtt, akik ismerték,
oly mondhatatlanul nagy tekintélye volt (mégpedig mind az eszének, mind a jellemének), aszélesebb magyar közvélemény elõtt sose volt valami túl nagy becsülete. Õ sose volt bálványa a nemzetnek, mint Kossuth. Emléke úgy maradt fenn, mint megalkuvóé, mint a nemzet
jogait elalkudóé. Pedig Deák minden volt, csak megalkuvó nem. Példátlan becsületességét,önzetlenségét és puritánságát se vette tudomásul a szélesebb magyar közvélemény.
Nem tagadta, csak nem értékelte, illetve észre se vette. Úgy vette, mint ami nem fontos.
Mint ahogyan Kossuth nagy jellembeli hiányai se voltak fontosak elõtte s egyáltalán nem
akadályozták az iránta való rajongást. A közvélemény a jót csak kedvenceiben szokta észrevenni, a rosszat pedig csak ellenségeiben. Ezeket az utóbbiakban még akkor is, ha a valóságban nincsenek. Ilyenkor költi vagy legalábbis azonnal elhiszi õket, ha mások költötték.
Deák pedig sose volt kedvenc. A magyar antiszemiták még a zsidók recepcióját [befogadását] is az õ nyakába varrták. Pedig Kossuth, Petõfi, Jókai és általában minden 48-as (mertez a 48-as érzület egyik fontos kelléke volt) éppen olyan, sõt még nagyobb zsidópárti volt,
mint Deák. Mivel azonban a zsidók pártolása nálunk sose volt népszerû dolog, ezt csak Deák
nyakába varrták és ezért emiatt is csak õ lett népszerûtlen. Ki hallott például valaha Petõfi
zsidópártolásáról? Pedig láttuk, hogy 48-ban rabbik keresték fel, kérték pártfogását és természetesen nem hiába. (Illyés: Petõfi, 286-290. o.) De az emberek csak Deák filoszemitaságáról[zsidópártolásáról] tudtak, mert Petõfit vagy Kossuthot bírálni nem volt szabad, sõt még ma
se szabad.

Andrássy Gyula (1823-1890)
Õ is 48-as ember, ki már 48 elõtt is az ellenzékhez tartozott, s becsületére válik, hogynemcsak beszélt, hanem mint katona is részt vett mind a pákozdi, mint a schwechati ütközetben, sõt Görgey tavaszi hadjáratában is. Aztán Kossuth diplomáciai megbízással Törökországba küldte s a 48-as küzdelem vége ott érte. Õt is halálra ítélték. Ez a halálra ítélt ember
azonban késõbb a királyi ház minisztere, közös külügyminiszter, magyar miniszterelnök és akirály és a királyné bizalmasa lett.
Igen szép ember volt, nagy gavallér, ügyes, eszes, életrevaló, de fölényes, kényelmes, nem
alapos, nem szorgalmas és nem eléggé lelkiismeretes. Mindent szinte elvbõl hirtelenében, ösztönszerûleg csinált. Mivel szellemes, gyors volt s így ragyogni tudott, túlságosan is érvényesült, mert akkora ember azért mégse volt, hogy az impozáns Andrássy utat és azt a fényes,
nagy lovas szobrot, melyet állítottak neki, megérdemelte volna. Az õ érdeme volt a hármas
szövetség és a monarchia németbarátsága, amit ma már, száz év távlatából, nem érdemnek, hanem baklövésnek kell neveznünk. Bár az is igaz, hogy helyette mást bajosan választhatott.
Jellemébõl, szereplésébõl és a korból, melynek fia volt, következik, hogy katolicizmusa
csak névleges volt. Nem is mutatta soha, hogy Egyházával csak valamit is törõdnék. Hitközönyét növelte még, hogy felesége is kálvinista volt, mégpedig öntudatos kálvinista, gróf

541

Kendeffy Katinka, annak az erdélyi gróf Kendeffynek a lánya, akinek reformkori ellenzékiségét már tárgyaltuk.
Fiuk, az ifjú Andrássy Gyula, épp oly éles eszû lett, mint apja volt, csak sokkal képzettebb s alaposabb apjánál. Szüleibõl és nevelésébõl következik, hogy vallásilag õ se ért többet
apjánál. Sorsa azonban éppen ellentéte volt az apjáénak. Az jóval tehetségén felül érvényesült, fia jóval tehetségén alul. Amilyen szerencsés és felkapott volt az apja, olyan népszerûtlen és mellõzött õ.

Nyári Pál (1806-1871)
A 48-as idõk egyik legnevezetesebb szereplõje. Pest megyei kálvinista köznemes, aki
mindig híres volt kuruckodásáról. Nem lehetett valami nagy az az osztrák elnyomás, amelyben ez az ember már „a magyar szabadság” kivívása elõtt is az ország központi fekvésû, tehát
legjobban szem elõtt levõ és egyébként is legnagyobb, irányadó megyéjének elsõ alispánja
lehetett.
48-ban kurucabb volt Kossuthnál és a Madarászokkal egyetemben a kormány és Kossuth
kisszámú túlzó ellenzékéhez tartozott. Õ volt az, aki a híres országgyûlési jelenet alkalmával,mikor Kossuth a 200.000 újoncot kérte a nemzettõl, legelõször felkiáltott: Megadjuk!
Jellegzetes, izgágáskodó magyar volt tevékeny lelkülettel, éles ésszel, nagy természetességgel és jó kiszólásokkal. Mikor az ország forradalmi útra lépett, az ideiglenes forradalmi
kormánynak, az Országos Honvédelmi Bizottmánynak, Kossuth távollétében – pedig ugyancsak gyakran volt távol – õ volt az elnöke, s egyébként is legtevékenyebb és leghasználhatóbb tagja. Õ volt az is, aki a bizottmány ülései után eltávozó Kossuth után azt a „sztereotip”
szitkot szokta szórni: Ebadta komédiása!
Igen sokat mond, hogy 49-ben Debrecenben még ez az ember is békepárti lett már, tehát
egész ellenkezõ irányban lett Kossuth ellenzéke, mint még 48-ban volt. Akkor még azért,
mert Kossuth követeléseit kevesellte, most, mert már sokallotta. Most már egyenesen õ volt abékepárti, tehát a királlyal való egyetértést helyreállítani akaró mozgalom vezére. Most már
Görgeyvel egyetértésben szerette volna eltávolítani Kossuthot, a „komédiást” a hatalomból
és kiegyezni az uralkodóházzal.
Õ, a hajdan legnagyobb kuruc, most már a detronizációnak is ellensége lett s a kimondását megelõzõ titkos ülésen fel is szólalt ellene. Egyéniségére és kálvinistaságára vall azonban,
hogy nyíltan nemcsak ezt nem tette, hanem éppen õ indítványozta, hogy ha már kimondják,
egységesen mondják ki azt, amit hazájára kárhozatosnak tartott (igazi 48-as logika).
A közvéleménytõl tehát, még akkor is, ha ez Madarászéktól mesterségesen létrehozott
volt, õ, a nagy fenegyerek is félt, sõt õ félt tõle legjobban és se a hazáját, se a meggyõzõdését
nem szerette annyira, hogy miatta gyûlöletnek vagy megvetésnek lett volna hajlandó magát
kitenni. Hírhedtté vált az akkori híres énekesnõvel, Schodelnéval való bûnös viszonya miattis, akit Debrecenbe is magával vitt.
Õt a „bosszuló” osztrákok nem ítélték halálra, hanem csak várfogságra, melybõl való
gyors megszabadulása után újra folytathatta a régi kuruckodást, újra sütkérezhetett a vele járó
népszerûségben és szorgalmasan elnökösködött a kálvinista felekezeti életben is. Végül öregkora sok baja miatt, s mert családi vagyonát is elherdálta s anyagilag is tönkrement, öngyilkos lett: leugrott a negyedik emeletrõl.
Az öngyilkosság vagy az elmezavar (mert rokon dolog a kettõ) meglehetõsen gyakori
tehát 48 nagyjai között, bizonyítékául izgékonyságuknak, nyugtalanságuknak, túlfûtött
agyuknak, egzaltáltságuknak és beteg idegzetüknek: Szemere, Teleki, Nyáry, Vidacs János (amárciusi ifjak egyike), Neuwirth, Lovassy mind vagy öngyilkosok lettek, vagy megõrültek.
Megõrült a börtönben már Zrínyi János Boldizsár, az utolsó Zrínyi is.

542

Klauzál Gábor (1804-1866)
48-as miniszter s a 48 elõtti reformkor egyik legismertebb ellenzéki szereplõje. Cseh eredetû császári katonatiszt gyermeke, anyja azonban már magyar volt. 48 elõtt még szélsõséges
kuruc volt, de 48 márciusában, mint idõsebb, okosabb és tapasztaltabb, már a titánkodó ifjak
mérséklõje. Mint vezetõ ellenzéki hazafi, miniszter lesz Batthyány kormányában, de ott már
a mérséklet híve. Ez a mérséklet eszének bizonyítéka, de miért nem jött meg az esze korábban? Miért jutott neki az a szomorú sors osztályrészül, hogy azt a tüzet kellett oltania, melyeta tõle vetett szél okozott?
Pálffy János – röviden és szellemesen – így jellemzi (s ennél több mondanivalója nincs isróla): „Kereskedelmi miniszter 1848-ban. Róla, mint miniszterrõl, semmit sem lehet mondani. Tartott néhány beszédet a házban, lelépett a többi miniszterrel együtt s azután elenyészett.
Jó, becsületes ember, de miniszternek nem való még rendes idõben sem, noha eszes ember.
Benne nincs semmi akarat s fél még a széltõl is (sajátságos, hogy 48 elõtt mégse félt izgatni).
S ettõl (a széltõl) nem ok nélkül, mert a forradalom után nyomorékká ütötte, de valamennyire
magához jövén, ötven évei dacára nõül vett egy szép, fiatal leányt, a Nagy-Sándor József tábornok hátrahagyott jegyesét.”
Akik tehát azt hiszik, hogy nálunk a 48 elõtti kuruckodáshoz valami nagy bátorság kellett,azok ebbõl is láthatják, hogy tévednek. A forradalmi szellemtõl félt, sõt megrettent Klauzál, deMetternichtõl és „kopóitól” nem. Azokat nem tartotta veszélyeseknek. Nem is kellett azoktól
senkinek se félnie. Mégis milyen „hazafias” dicsõség volt „bátran” szembeszállni velük!

Báró Jósika Miklós (1794-1865)
Az ismert regényíró, aki azonban a 48-as forradalmi kormánynak, a Honvédelmi Bizottmánynak is tagja, tehát 48 jelentõsebb szereplõje volt. A valóságban azonban nem volt politikai tényezõ, mert Pálffy szerint, amit Kossuth mondott, azt õ mindig „a priori” [azonnal]
helyeselte. Általában Kossuth legmegingathatatlanabb híve közé tartozott s maradt még az
emigrációban is, bár már a végén még õ is megütött õt kárhoztató húrokat is.
Irodalomtörténetünk mint írót se tartja tehetségesnek, csak szerencsésnek és korában nagyon olvasottnak. Mint közéleti férfiú és politikus, még kevésbé számottevõ. Nem volt önálló gondolkozó, de kétségtelenül becsületes ember s ezért rokonszenves. Mészáros, Csányi és
Deák után a kor talán legbecsületesebb szereplõje, s érdekes, hogy – most már negyediknek –õ is katolikus, illetve annak született. Ez a Kossuthtal való nagy egyetértés és a hozzá való hûséges kitartás is, bár naivság jele, rokonszenves benne, mert szintén becsületességének jele.
Mint a Jósika család tagja, nemcsak beleszületett a katolicizmusba, hanem valamivel talán még egyénileg is nagyobb katolikus volt, mint átlag kortársai. Világos azonban, hogy
nem volt olyan hétpróbás katolikus, mint a nála sokkal nagyobb eszû, már sokszor említett
Jósika Sámuel, Széchenyi barátja. Ha az lett volna, nem lett volna belõle 48-as, hanem emozgalom legerõsebb ellenfele lett volna, mint Sámuel is az volt.
Jósika Miklós felesége a szintén katolikus, honfoglaláskori családból származó Kállay
Erzsébet volt, de késõbb elidegenedtek egymástól és Jósikában a lutheránus báró Podmaniczky Júlia iránt ébredt vonzalom. Mivel akkor még nem volt polgári házasság, a válás katolikusoknak még államilag se volt lehetséges. Jósika megindította tehát a pert házasságaérvénytelenítésére az egyházi törvényszék elõtt, s noha voltak olyan tanúi is, akik eskü alattvallották, hogy Kállay Erzsébetet a szülei veréssel kényszerítették a vele való házasságra, s
még olyan tanú is akadt, aki azt állította, hogy a menyasszony az oltárnál az eskübõl egy szót
se mondott, a Szentszék nem tartotta elegendõknek a bizonyítékokat, s noha Jósika nyolc állóéven át várt e per eredményére, melyben a bíróság a házasság érvényessége mellett döntött.

543

(Láthatják belõle az egyház ellenségei, hogy az Egyházban a gazdagoknak és az elõkelõknek
se lehet elválni, ha nem tudják bizonyítani házasságuk érvénytelenségét, sõt még akkor se, ha
ezt nem tudják kellõen bizonyítani.)
Báró Jósika azon szerencsés emberek közé tartozik, hogy annak ellenére, hogy nem volt
túlságosan nagy ember, mégis terjedelmes életrajza jelent meg (Dézsi Lajos tollából). Kossuth Lajos például még nem részesült ebben a szerencsében (bár éppen ez a szerencse).
Ezt az aprólékos életrajzot elolvasva láthatjuk, hogy nem kegyetlenség volt a Szentszéktõl, hogy kérelmét elutasította. (Amint hogy épp úgy, sõt még ennél is igazságosabb volt az
Egyház akkor is, mikor gróf Buttlert, Mikszáth „Különös házasság”-ának teljesen hamisan
beállított szereplõjét elutasította.) A Dézsitõl felhozott adatokból egész jól láthatjuk, hogy
egy szó se volt igaz a Jósika javára valló tanúk állításaiból. Jósikának Kállay Erzsébettel kötött házassága egyenesen szerelmi házasság volt (mint ahogyan az volt gróf Buttlernek is avalóságban éppen nem „különös” házassága). De azért még a protestáns hittankönyvek isegész a kommunizmusig tartalmazták – ha néha csak burkoltan is – azt a hitvány rágalmazóállítást, hogy az Egyházban csak a szegényeknek nem lehet elválás után újra házasodni, de a
gazdagoknak lehet.
Rokonszenves vonás Jósikában, s mutatja, hogy benne nemcsak becsületérzés, hanem
komoly katolikus hit is volt, hogy nyolc éven át próbálkozott, hogy szerelmét úgy elégíthesseki, hogy azért katolikus is maradhasson. A kor értelmiségének vallástalanságát tekintve ezenkell ugyanis csodálkoznunk, nem pedig azon, hogy mikor a Szentszék végleg elutasította,
nem szerelmérõl mondott le, hanem a hitérõl: protestáns lett. Mindenki láthatja azonban,
hogy miért és hogy milyen nehezen határozta el magát erre a lépésre. Közvetlenül 48 elõtt,1847. április 3-án szánta rá magát arra, hogy még ezen az áron is Podmaniczky Júlia férje
lesz.
Az a Jósika tehát, aki Kossuth odaadó híve és a Honvédelmi Bizottmány tagja volt, már
õsi vallása hitehagyottja is volt. Akkor nem volt már katolikus. Hogy családja többi tagjávalellentétben éppen õ, a hitehagyott lett olyan nagy 48-as, az bizonyára nem független ettõl.
Egyes irodalomtörténeti tankönyveinkben Jósika áttérése is meg van említve, de csak
maga a tény. Arról e könyvek egy szót sem szólnak, hogy miért történt ez a hitehagyás. Ígyaztán a belõle tanuló katolikus diákok szégyenkezni kénytelenek, hogy ez a nagy író hátat
fordított az õ hitüknek. Ha a szerzõ legalább csak annyit említett volna, hogy az áttérés házasságkötés céljából történt, mindjárt sokkal kisebb lett volna e lépés bántó hatása. Hát még
ha azt is tudnák ezek a tanulók, hogy Jósika nyolc éven át küzdött, hogy ne kelljen áttérnie s
katolikus maradhasson!
Az is növelte volna e tanulók önérzetét, ha azt a levelet is ismernék, melyet Jósika báró
Jósika Jánosné gróf Csáky Rozáliához 1847. június 24-én, tehát mindössze hónapokkal hitehagyása és boldog második házassága megkötése után írt. Ebben így kesereg és szégyenkezik
amiatt, hogy hitehagyott lett:„Akiket a sors nehéz választású alternatívákba szorítottak (lehet, hogy ez a hibás, értelmetlen fogalmazás se sajtóhiba, hanem szegény Jósika lelki kínjainak jele), nem fogják azelsõ követ reám vetni, hogy egy drága élet – s becsületem és nyugalmam megmentésére
kénytelen valék – nyolc évi irgalomkérés után sem találván kegyelmet, az utolsó menedékhez
nyúlni. Lesznek, aki kárhoztatni fognak. Isten talán nem, akihez kilenc év óta naponként buzgón intéztem könyörgéseimet, hogy világosítsa meg elmémet s – ha segély nincsen – vegyen
magához. De lesznek, kik nem kárhoztatnak. Nõi szív nem fogja a pálcát feltétlen eltörni felettem.”
E levél tartalma kettõs. Az egyik jót jelent és Jósika iránt rokonszenvre hangol, a másik
rosszat. Az egyik azt bizonyítja, hogy Jósika sokkal hívõbb, sokkal katolikusabb, sokkal komolyabban vallásos ember volt, mint hitközönyös kora és az õ hittagadása után ítélve gondoltuk volna. Tettét magyarázó és mentegetõ levelének ez a része a katolikus Egyház mellett szól.

544

Szó sincs benne a meggyõzõdés affektálásáról. Lépése okának nem ezt mondja, hanem nyíltan elismeri, hogy áttérését bûnnek tartja, melyre csak nyolcévi keserves kínlódás és azért való
imádkozás után, hogy Isten vegye inkább magához, ezek után tudta magát nagy keservesen rászánni.
Nem dicsekszik tettével, mint az átlag bûnözõk szoktak, még igazolni se akarja. Azt seállítja, hogy nincs bûne. Csak elnézést és megbocsátást kér érte. Így csinált Szendrey Júlia,Petõfi özvegye is, mikor halála elõtt tervezett hithagyását (mert nem gondolta, hogy halála
közel van) apjának bejelentõ levelében tettéért bocsánatot kér.
Az ilyen természetû hithagyások nem a katolikus Egyházra jelentenek szégyent, mint
amely olyan gyönge vallás, hogy el kell hagyni, hanem éppen ellenkezõleg: az Egyháznak
kissé talán még túlságosan is fenséges voltát bizonyítják, melyhez képest még ezek a híres
hithagyók is kicsinyeknek, túlságosan is gyarlóknak érzik magukat és csak emiatt hagyják el,pirulás és szégyenkezés közepette. Az említett tankönyveknek azonban az a bûnük, hogy Jósikánál mindezt elhallgatják s azért a tanulókban éppen az ellenkezõ feltevésekre adnak alkalmat, melyeket természetesen még hitoktatóik se tudnak megcáfolni, mert hiszen nem
kívánhatjuk tõlük, hogy mindegyikük olvasta, megjegyezte és ki is írta Dézsi Jósika életrajzából a fent idézett levelet.
Jósika elismeri bûnös voltát. Láthatjuk, hogy csak annyit mer írni, hogy Isten „talán”
nem fogja kárhoztatni s hogy legalább a nõi lelkek nem törnek felette „feltétlenül” pálcát.
Jósika levelének másik része, ha szerényen és burkoltan is, mégiscsak szemrehányás az
Egyház ellen. Úgy próbál maga iránt szánalmat kelteni, hogy azt állítja, hogy az Egyház kegyetlen, irgalmatlan volt hozzá. Mielõtt ezen állításának bírálatába kezdünk, újra figyelmeztetünk arra, hogy ne feledjük, hogy az Egyház és papjai egy fõnemeshez, egy irodalmilag ishíres emberhez és egy dúsgazdag fõúrhoz voltak irgalmatlanok. Az õ esete túlságosan ismegcáfolja tehát azt a „közmondást” (de bûnösnek kell találnunk az embereket, hogy ebbõl
mégis „közmondás” lett!), hogy „Romae omnia sunt venalia”, azaz hogy Rómában minden
eladó, amit a kommunizmustól abból a célból kiadott irányzatos mûvek is, hogy a magyar
népet hitétõl megfosszák, annyira terjesztettek és hangsúlyoztak.
Jósika – sajnos – éppen ellenkezõleg, azon volt kénytelen keseregni, hogy Rómában túlságosan is nem eladó semmi. Az õ bárósága, bárói vagyona és híres író volta, sõt még nyolc
éven át tartó keserves kínlódása se lágyította meg szívüket. Szerinte tehát az a baj, hogy éppen az ellenkezõje igaz annak, mint az idézett mondás tartja. És nem is csak most, hanem
mindig, mert például Jókai életrajzában a protestáns Mikszáth, aki azon már kellõ hazugságok, rágalmazások és ferdítések közben kikeseregte magát, hogy az Egyház gróf Buttler kínjain se lágyult meg, Jókai életrajzában is amiatt háborodik fel, hogy az Egyház még Rudolf
trónörököst se akarta egyházi temetésben részesíteni azért, mert öngyilkos lett, sõt még csak
kiharangozni se akarta. „Mi rosszabb érhetne – írja (II., 190-191. o.) – egy annyira katolikus
Habsburgot, mint a királyt (mert hiszen õ maga ilyen esetben fütyülne az Egyházra, mint
ahogyan már az õsei is fütyültek rá s ezért rajta az Egyház már nem is zsarnokoskodhat),hogy a fia önkezétõl hal meg s tõle a csekélyebb intelligenciájú (szegény Mikszáth!) püspökök saját országaiban még a harangszót is megtagadják.”
Szóval, ha nem tagadják meg, akkor az a baj, mert hiszen a közönséges embertõl megtagadják, Rómában tehát minden eladó, mert ami a közönséges embernek bûn, az a király fiának, sõt még a Jósika báró fiának is, nem bûn. Ha pedig a király fiának és a Jósika báró
fiának is épp úgy megtagadják, mint a szegény ember fiának, akkor meg a püspökök „csekélyebb intelligenciáján” háborodnak fel, ez ellen kelnek ki és a „haladás” tudomásul vételére
szólítják fel ezeket a püspököket.
Hiába, a gyûlölet és a rosszakarat ellenében nincs orvosság. S Mikszáth hogy meg voltgyõzõdve róla, hogy õ nem gyûlöl és õ nem rosszakaratú, hanem csak Róma gyûlöl! Mutatja
az inkvizíció! (Pedig „A katolikus hit igazsága” címû mûvem harmadik kötetében bõven be-545

bizonyítom, hogy az inkvizícióval kapcsolatban is õk gyûlölnek (egész a gyalázatos rágalmazásig), nem pedig az Egyház gyûlölt.)Hiába azonban minden igazság és minden felvilágosítás. Nem lenne hatása, mert hiába isbeszélünk, még a békák is azt kuruttyolják: Urak a papok! Urak a papok! (Ez a befejezése
Mikszáth „Különös házasság”-ának.) Ez az uraság abban állt, hogy az Egyház Jósikának ezelõtt száz évvel még meg tudta akadályozni, illetve dehogy tudta: csak nyolc évig fel tudta
tartóztatni szerelme beteljesülését, s ez fáj annyira Mikszáthnak és társainak. Pedig hát az õõsei már 400 éve lerázták magukról ezt a terhes uraságot. S mégis milyen dühösek rá még ma
is! Most aztán Rákosi Mátyás és utódai alatt végre kaptak más urakat. Ezek az új urak hálásak is voltak Mikszáthéknak a már jó elõre kifejtett eredményes antiklerikális propagandáért.
Ezért még az esztergomi Szent Anna utcát is elnevezték hálából Mikszáth Kálmán utcának.
A kommunizmus tehát méltán lehet hálás nekik, de hogy õk maguk, illetve utódaik hogy érzik magukat az új urak alatt, az már más kérdés.
Ami azonban az Egyház elleni szemrehányást illeti, közölnünk kell Jósikával, illetve mamár csak – sajnos! – pártfogóival és szellemi rokonaival, hogy nem a püspökök, nem is az
Egyház vagy Róma tagadta meg tõle felesége életében a második asszonyt, s volt hozzá irgalmatlan, hanem maga a Szentírás s annak ura, Jézus, az Isten. Semmi sincs benne ugyanis
olyan világosan a Szentírásban, mint éppen ez (Mt 5,31; 19,3-10; Mk 10,2-12; Lk 16,18;
Róm 7,2-3, 1Kor 7,10-11.39).
A püspökök és az Egyház vagy Róma ugyanis nem ura a Szentírásnak (mint a protestantizmus), hanem szolgája, és ha a Szentírás irgalmatlan valakihez, akkor Róma is kénytelen irgalmatlan lenni hozzá. A bûnös ember azonban ravasz s nem a Szentírás vagy Isten ellen
izgat (a kommunisták már ezt is megteszik), hanem csak Róma, a papok vagy a „csekélyebb
intelligenciájú” püspökök ellen, mintha õk lennének irgalmatlanok és elmaradottak.
Az Egyház csak akkor irgalmatlan valakihez, ha kötelessége irgalmatlannak lenni. Nagyon téved tehát Jósika, ha azt hiszi, hogy ha az Egyház nem is, de Isten „talán” majd megbocsát neki. Semmiképpen se szabad megdicsérnünk azokat a „nõi szíveket” se, akik nem„feltétlenül” és minden körülmények közt törnek pálcát a Szentírás ellenére újra házasodó és
ezért még hithagyásra is képes Jósika fölött. Ha ugyanis nem törünk pálcát fölötte, akkor legyünk kommunisták. Aki a Szentírást, Isten szavát nem becsüli, az Istent sem becsüli. Nem
becsülni pedig csak azt az Istent nem lehet, aki nincs.
Aki azonban azt hiszi, hogy ezt úgyis el lehet intézni, hogy a kecske is jóllakjék, meg akáposzta is megmaradjon, mi abban találjuk meg azt a csekélyebb intelligenciát, melyet Mikszáth mindenáron a püspökökben akar felfedezni. Aki a Szentírás tilalma ellenére is házasodik, de legalább tudja és elismeri, hogy rosszul tesz (mint Jósika eléggé elismeri), az csakbûnös, de aki nemcsak így tesz, hanem még mellette a papokban keresi a hibát, a maga
rosszaságát pedig intelligenciájával akarja megmagyarázni, az a rosszasága mellett még együgyû is.
Azt, hogy valaki az unokatestvérét feleségül vegye, nem a Szentírás, hanem csak az Egyház tiltotta meg. Lehet tehát szó róla, hogy mégis elvehesse, mert aki megtiltotta, az meg isengedheti, illetve kivételt engedélyezhet a tilalom alól. Biztosíthatunk róla mindenkit, hogy
ha Jósika házasságának is csak ilyesmi lett volna az akadálya, az Egyház lett volna hozzá
olyan irgalmas (és az ilyen emberekhez irgalmas is évente több ezer esetben még akkor is, hanem bárók, hanem csak földet túró szegény emberek) s ügyét hetek alatt elintézte volna. Akkor nem váratta volna – ráadásul hiába – nyolc keserves esztendeig.
Nagyon téved tehát Jósika, mikor azt hiszi, hogy Isten nem fogja majd elkárhoztatni
azért, amit tett (szép tõle, hogy maga is csak azt reméli, hogy „talán”), mert hiszen Isten írásban is lefektetett szavában maga mondta, hogy kárhoztatni fogja. Igaz, hogy ezt kétezer évvel
ezelõtt mondta, de amit Isten kétezer évvel ezelõtt kárhoztatott, azt ma is kárhoztatja, mert Isten változatlan. Az Egyház nem változtathat Isten rendelésein, hanem csak hirdetheti õket és546

kötelessége is hirdetni. Jósikával szemben is csak ezt a kötelességét teljesítette. Kénytelenvolt hozzá kérlelhetetlen lenni, mert ha megsajnálta volna, csak õt csapta volna be vele.
Kár volt tehát Jósikának azért imádkoznia, hogy Isten világosítsa meg. Mert hiszen akérdésben való megvilágosítás már megtörtént Krisztus evangéliuma által. Jósikának erõért
kellett volna imádkoznia. Könyörögnie, hogy Isten megismert parancsát szenvedélyei, szerelme ellenére is teljesíteni tudja és a maga látszólagos javát és érdekét alá tudja rendelni Isten
akaratának és az emberiség érdekének (mert hiszen Krisztus urunk a gyerekek nevelése érdekében követeli tõlünk ezt az áldozatot). Azt kellett volna Istentõl kérnie, hogy erõsítse meg
hitét, hogy tudjon annyira hinni Isten igéjében s az örök jutalomban és büntetésben, hogy nelegyen számára elõbbre való a földi boldogság, mint az örök.
Jósika a második asszony oldalán megtalálta ezt a földi boldogságot, de nagyon valószínû, hogy elvesztette miatta a mennyeit, mert késõbbi életében – bizonyára éppen boldog, detörvénytelen második házassága miatt – nyoma sincs már annak a bûnbánatnak és lelkiismeret-furdalásnak, melyrõl most idézett, hamarosan második házassága megkötése után írt levele még tanúskodik. Így aztán nemigen lehet valószínûsége a halálos ágyon való megtérésnekés bûnbánatnak se. Ez pedig igen nagy baj, mert ez döntötte el örök életét.
Ha egyszer tettét Isten elítélte és kárhoztatta, édeskevés vigasztalás lehet Jósikára, ha azérzékeny „nõi szív” nem tört s nem tör ma se pálcát felette. Vannak ugyanis vallásilag mûvelt
és vallásilag mûveletlen nõi szívek, s ezért vannak olyan nõi szívek is, melyekben a hit olyan
erõs, hogy leglángolóbb érzelmeiket is alá tudják rendelni Isten parancsának. Vannak viszont,akik szenvedélyeik rabjai. Ez utóbbiak természetesen Jósika bûnei felett se törnek pálcát, sõtörülnek, mikor látják, hogy nemcsak õk gyarlók, hanem mások, köztük 48-as miniszterek éshíres írók is.
A vallásilag mûvelt nõi szívek azonban kénytelenek eltörni a pálcát, hacsak hitükkel ésvallási mûveltségükkel nem akarnak ellenkezésbe jönni. Nem azt jelenti ez, hogy nem sajnálattal és részvéttel teszik, mert éppen ezek fogják Jósikát és a hozzá hasonlókat legjobban sajnálni, hanem azért, mert az igazság mindennél elõbbre való; mert a legszerencsétlenebbek
azok, akik az igazsággal kerülnek ellentétbe, mert azok sorsa a legszánandóbb. Itt semmi
szükség sincs nõi szívre, mert a keresztény szív sokkal értékesebb dolog, mint a nõi szív s az
akkor is épp oly jó és szeretõ szív, ha férfi keblében dobog.
Nemcsak a férfiak, hanem a nõk is emberek, az õ érzelmeik se lehetnek ellentétesek Istenparancsaival. Õk is kötelesek teljes mivoltukban, minden idegszálukkal és könnyükkel Istentszolgálni. Nemcsak a férfiaknak, nekik is van eszük, mely felfogja és megismeri az igazságot, s ha akaraterejük kisebb is, mint a férfiaké és jobban érzelmeik hatása alatt állnak is,mint azok, rájuk is vonatkozik a kötelesség, hogy Isten akaratával senki és semmi se szegülhet szembe. Aki igen, az eltiportatik. Milyen szentségtörés tehát azt kívánni, hogy még aKrisztus Anyaszentegyháza is szegüljön Istennel szembe csak azért, hogy a Jósika Miklósokat néhány évre megnyugtassa, hogy eszük és lelkiismeretük szavát (mindkettõ esetébenörülnünk kell, ha jelentkezik) ideiglenesen elaltassák.
Jósika második, bûnös házassága boldog volt. Ha nincs másvilág, akkor okosan tette,hogy ezt a boldog, második házasságát megkötötte. Hiszen a Szentírás is világosan megmondja (1Kor 15,19), hogy ha csak ez a földi élet lenne, akkor mi, hívõk, lennénk a legszerencsétlenebbek minden ember között. De ha másvilág is van?

547

Batthyány Kázmér (1807-1854)
A másik 48-as Batthyány. Fiatal korában még õ is egészen nemzetietlen magyar volt:
külföldön élt, magyarul is elfelejtett. De a nyugat meg is mételyezte. Nemcsak a nemzetiségi
eszmét oltotta bele, hanem egyúttal egyházellenessé és radikális forradalmárrá is tette. Említettük már, hogy egyenesen kommunistákkal barátkozott ott s a legkompromittálóbb
összeköttetései voltak. Ezért lett aztán belõle „hazafi”, azaz ellenzéki, mikor végre hazája„boldogítására” hazajött.
Szemere emlékirataiból megtudhatjuk, hogy ezenkívül még családi viszonyai is hozzájárultak, hogy elidegenedjék mágnástársaitól és olyan utakat járjon, ami egy gróf számára szégyenletes és érthetetlen volt.
Mérhetetlenül gazdag volt (Szemere naplója), még az emigrációban is szinte tobzódhatott a pénzben. Mivel sokkal túlzóbb 48-as volt, mint Batthyány Lajos, õ végig kitartott Kossuth mellett.
A debreceni trónfosztás után õ lett a külügyminiszter. Világos után elmenekült, itthon távollétében halálra ítélték, s Párizsban, az emigrációban aránylag fiatalon és egészen váratlanul meghalt. A Kossuth melletti végleges kitartást nála is csak a szabadságharc tartamára kellérteni, mert kint az emigrációban már õ is hamar összekülönbözött Kossuthtal, lesújtó közleményeket is hozott nyilvánosságra ellene, sõt még 48-as elveit is megtagadta, mert amnesztiát kért. Mivel már az ötvenes években meghalt, tehát az uralkodóház elõtti megalázkodása
korán történt, akkor az emigránsok körében ez nagy szégyennek számított.
Mivel kérelme egyébként se járt sikerrel, mert õ a legnagyobb bûnösök közé tartozott és
akkor még nem enyhült meg eléggé a légkör, maga is szégyellte s titkolta a dolgot. Szemere
ezt a lépést annál nagyobb elvfeladásnak vette tõle, mert ha olyan mérhetetlen jövedelme
nem is volt, mint otthon, azért kint is fényûzõen élhetett. Nem hivatkozhatott tehát nyomorára. Hogy mennyire elkényeztetett és szenvedélyein uralkodni nem tudó ember volt, arra vonatkozólag Szõllõsy is hoz fel adatot törökországi tartózkodása idejébõl. Pedig Szõllõsy
részérõl nem gondolhatunk rosszakaratra, mert igen jóban voltak.

Pulszky Ferenc (1814-1897)
Nem a legmagasabb rangban bár, de igen jelentõs tényezõje volt a szabadságharcnak. A
bécsi forradalmi csõcselék izgatását, pénzelését, a bécsi forradalmi sajtó anyagi támogatását
és a legsötétebb ottani elemekkel való bûnös összeköttetést, mellyel az ügyész fõbenjáró perében Batthyány Lajost vádolta, õ valóban elkövette (meg Kossuth is, mert hiszen Pulszky az
õ megbízottja volt). Pulszky tehát, aki egyébként Kossuth, Görgey és Petõfi hittestvére isvolt, a legtúlzóbb s legveszedelmesebb forradalmárok közé tartozott. Õ se bûnhõdött, sõt azamnesztia után hazájába visszatérve tekintélyes állást töltött be és a magyar tudományos ésközéletben nagy szerepet játszott. Ekkor már nemcsak vérszopó forradalmár nem volt, hanem
még külsõleg se adta a nagy hazafit vagy 48-ast. Volt is rá oka, hogy múltjáról hallgasson.
Mint e túlzók közt annyian, Pulszky is idegen származású. Családja csak száz évvel
elõbb, Mária Terézia idejében vándorolt az országba s annyira nem sietett megmagyarosodni,
hogy õ maga is külföldrõl nõsült és Walter bécsi bankár pénzes lányát (de természetesenszintén „de genere lutherana” [lutheránus származású]) vette el. A szintén lutheránus Petõfi
azért fordult éppen õhozzá kölcsönért, mert feleségét iszonyú gazdagnak tartották. Tudjuk
már, hogy pénzt mégis sikertelenül kért tõle. Pulszky egyébként igen nagy tehetségû, óriási
munkabírású és fáradhatatlan tevékenységû ember volt.

548

Báró Podmaniczky Frigyes (1824-1907)
Szintén lutheránus, szintén idegen vérû. Az anyja egyenesen külföldi német, de természetesen szintén lutheránus. Sokan voltak testvérek, köztük az a Júlia, akit báró Jósika Miklós törvénytelenül elvett. Frigyes mint fiatalember, kitûnt hittestvérének, Kossuthnak követté
választásakor feltûnõ lelkes korteskedésével. Egyébként középszerû férfiú volt, aki azonban
több kötetben adta ki szürke önéletrajzát s mint középszerû emberek szoktak, nagyúri allûrjeivel és különc ruházkodásával volt évtizedeken át ismert alakja az akkori fõváros utcáinak.

Beniczky Lajos (1813-1868)
48-as ezredes volt, de volt kormánybiztos is s ezért tárgyalom inkább itt, mint a katonák
között. Kossuthnak és Görgeynek egyaránt bizalmasa volt és ez utóbbinak egyik követe az
oroszokkal való tárgyalásaiban. Sokkal nagyobb szerepet játszott a szabadságharcban, mint
amennyire nevének ismeretlensége miatt gondolnánk. Steier egy vaskos kötetet írt róla, mely
sok tanulságot tartalmaz.
Említettem, hogy kormánybiztos is volt és ezredes is, terjedelmes feljegyzések is maradtak utána, mégis már a Pallas-lexikon se közölt róla egy sort se. Az idõk haladása bizonyítékaként az újabb Révai-lexikon már sokkal rövidebben foglalkozik a 48-as „hõsökkel”, mint arégebbi Pallas, de jelentõségének megfelelõen Beniczkyvel kivételt tesz a Révai s itt már találunk róla húsz sort.
Az eddigiek után már éppen nem lephet meg bennünket, hogy Beniczky, noha õ katolikus családból származik, szintén idegen vérû. Az anyja neve is Puchner Ágnes volt. „A fiú
anyanyelve tót volt, nevelése pedig latin és német. Szülei házában nagyrészt németül beszéltek
és tótul. A magyar nyelvet késõbb sajátította el, de hibátlanul soha nem tudott megtanulni.”(Steier: Beniczky Lajos, bányavidéki kormánybiztos és honvédezredes visszaemlékezései ésjelentései, 9. o.)
Sajátságos, hogy mégis olyan kiváló 48-as és nemzeti hõs lett belõle, hogy Jókai „Új földesúr” c. regényében a jellegzetes és ideális magyarban, Garamvölgyi Aladárban õt festettemeg. Láthatjuk belõle, mennyire ellenkezett a valósággal az a hazafiság és nemzeti szellem,
mely akkor társadalmunkban annyira kötelezõ volt, sõt kötelezõ még ma is. Gondolná-e például az „Új földesúr” lelkes „hazafias” olvasója, hogy Garamvölgyi Aladár nem is volt magyar anyanyelvû, sõt hibátlanul magyarul beszélni nem is tanult meg soha.
A bécsi titkosrendõrség jelentéseibõl megtudjuk róla azt is (azzal kapcsolatban, mikor
1840-ben Zólyom megye másodalispánjává választják), hogy „ez a 28 éves férfiú vallástalan,könnyelmû, akit úgy a pesti iskolából, mint a selmeci bányászakadémiából kicsaptak, annak
következtében tanulmányait be sem fejezhette, mindazonáltal zseniális, a fortepianón [zongorán] valóságos virtuóz, nagyon kellemesen énekel, könnyed és zseniális a társaságban, sziporkázó élccel és különösen jó színész”. (10. o.) Látjuk tehát, hogy mind tehetségben, mind arosszban valóságos fiók-Kossuth volt.
Továbbá: „Beniczky ist mit Leib und Seele ein Opponent und ein grosser Widersacher
des Klerus”, azaz „szívvel-lélekkel ellenzéki, a papságnak pedig nagy ellensége”.
Ismét csak azt láthatjuk, milyen „tûrhetetlenül nagy” lehetett nálunk 48 elõtt Bécs elnyomása, hogy egy olyan ember, akinek ilyen volt a bécsi információja, nálunk már 28 éves korában alispán lehetett, tehát az egész megye feje és irányítója. Ahol ugyanis a másodalispán
olyan nagytehetségû és annyira tevékeny ember volt, mint Beniczky, ott a megyét nem az elsõ alispán kormányozta. Hogy az, aki ebben az idõben szívvel-lélekkel ellenzéki volt, egyút-549

tal a papságnak is ellensége volt, a közöltek után már szintén nem lephet meg bennünket, hiszen e szabály alól eddig még úgyszólván kivételt se találtunk.
Beniczky a zólyomi alispánságról már 1845-ben kénytelen volt lemondani, de nem a bécsi„elnyomás” miatt, hanem azért, mert kicsapongó életmódja és könnyelmûsége miatt anyagilag annyira tönkrement, adósságai úgy elborították, hitelezõi úgy szorongatták, hogy elõkelõ
állásban tovább nem maradhatott.
Hamarosan mennek is a titkos jelentések Bécsbe, hogy nincs már semmi baj Zólyom megyében, mert Beniczky visszavonult a közéleti szerepléstõl. Ezek a jelentések azonban túl derûlátók voltak, mert Beniczky leégve is csak Beniczky maradt, nem tudta természetét
megtagadni és tovább is csak izgatásból élt. Tisztán az õ mûködésének eredménye volt, hogy
a megye a következõ országgyûlésre csupa ellenzéki követet küldött.
Annyira nyakig úszott azonban az adósságban, hogy megyéjében tovább hitelezõi miatt
még mint magánember se maradhatott, s ezért egyik levelét a másik után írja Kossuthnak,
melyben másutt való alkalmaztatását kéri tõle. Kossuth ekkor Pozsonyba hívja s biztosítja,hogy segít majd rajta. Abból azonban, hogy Beniczky továbbra is otthon maradt, arra kell következtetnünk, hogy Kossuth biztatásai nem voltak komolyak. Emiatt végül olyan lehetetlen
helyzetbe került, hogy senkinek se jött olyan jól 48, ez az állítólag annyira ideális szabadságharc, mint neki: ezredes és kormánybiztos, a Felvidék egyik legbefolyásosabb embere leszbelõle.
Beniczky Világos után nem tudott elmenekülni. Itthon rekedt és a törvényszék elõtt, bár
eleinte elég férfiasan viselkedett, azzal védte magát, hogy „a viszonyokba bele sodortatott éshogy a dolgokban tulajdonképpen meggyõzõdése ellenére vett részt”. Láttuk, hogy Damjanich is ezt mondta, mégpedig õ – ami igen nagy jelentõségû – nem is a bíróság elõtt, hanem
olyan körülmények között, hogy nem lehetett csupán csak az életösztönnek tulajdonítani azt,
amit mondott.
De ki vett részt 48-ban meggyõzõdésbõl, ha még Beniczky se? Míg ugyanis Damjanich
48 elõtt csak katona volt, aki egyenesen „a szabadság” ellen harcolt, addig Beniczky már 48
elõtt se tett mást, mint csak a régi rend ellen izgatott. Mégis, még a hozzá hasonló érzelmû
Steier is azt mondja még Beniczky mentségére is, hogy „tényleg így is volt”. (Beniczky, 206.
o.) „Az 1848-49-es eseményekbe nagyon sokan, a túlnyomó többség saját akarata ellenére
sodortatott bele.”
Sajátságos, hogy Steier, mint értékes és tiszteletre méltó hazafit tárgyalja Beniczkyt, pedig
mikor halálos ítéletét Haynau húszévi sáncmunkára, majd Haynau utóda várfogságra változtatja, a rabságban írt feljegyzéseiben már teljesen megtagadta elveit, hízeleg az osztráknak, adebreceni nemzetgyûlést „der Konvent”-nek [gyûlésnek], a honvédséget „Insurgententruppen”-nek [felkelõ, fellázadó csoportnak] nevezi.
Steier is kénytelen elismerni, hogy „a Beniczky-feljegyzéseknek egy igen rút vonása,
hogy erõnek erejével be akarja igazolni azt, hogy õ nem volt olyan rebellis, amilyennek híresztelték”. Sõt bizonyítékokat hoz fel arra, hogy õ egyenesen ellensége volt a 48-as elveknek. Steier azonban megmentve látja Beniczky becsületét annak megállapításával, hogy ezekaz õ állítólagos árulásai minden valószínûség szerint nem voltak valódiak. Azt pedig egész
természetesnek tartja, hogy a még fiatal Beniczky álnok utakon is igyekezett megnyerni azokkegyelmét, akiktõl a fogságból való kiszabadulása függött. Szerinte ez nem volt becstelenség, nem is jellemtelenség, hanem egyszerûen csak emberi dolog.
Láttuk már, hogy aránylag mennyire tûrhetõ volt a 48-as politikai foglyok élete, s látjuk
majd, hogy mennyire az volt Beniczkyé is. De ha nem lett volna a velük való bánásmód
annyira úri, hanem csak olyan lett volna, mint a mai fegyenceké, akkor se tette volna a színlelést, hazudozást és elvmegtagadást megengedetté a minél elõbbi megszabadulásra való törekvés, mert a cél nem szentesíti az eszközt. Hogy úgyis olyan kis reménnyel járt, hogy
ennek a színlelésnek lesz valami haszna, az csak növeli a becstelenséget.

550

Steier azért bocsát meg olyan készségesen Beniczkynek, mert miután megkapta a kegyelmet (mert hamarabb kapta meg, mint azok, akik a szabadulás vádja miatt nem vetemedtek ilyen jellemtelenségre), itthon rögtön újra a legtúlzóbb ellenzék, a határozati párt körébenmûködött és az emigránsokkal összeesküvéseket szõtt, azaz bebizonyította, hogy nem õszintén tért meg, hanem csak hazudott az osztrákoknak. Katolikusellenesnek is épp úgy megmaradt katolikus létére, mert a Bach-korban kötött, az Egyházra elõnyös konkordátumnak [azállam és a katolikus Egyház (a Vatikán) viszonyát szabályozó szerzõdésnek] is ellensége volt.
De az osztrák rendõrség, mely e fogságban írt elvtagadó emlékiratai miatt a maga emberének tartotta, vagy legalábbis minden aljasra kaphatónak gondolta, szintén továbbra is fenntartotta vele összeköttetését és Bécs érdekében teendõ szolgálatokra tett neki anyagilag
kecsegtetõ ajánlatokat. Beniczky ezeket el is fogadta és ki is utaltak neki 4000 forintot, hogya magyar elszakadási törekvések megakadályozására egy pártot szervezzen. (Steier: Beniczky,
721-722. o.)
Utána – úgy látszik – megszakadtak az osztrák titkosrendõrséggel való összeköttetései s
Beniczky hamarosan újabb „hazafias” összeesküvésbe keveredett bele (az Almásy-félébe),melyet az itthoniak az emigránsokkal karöltve terveztek, hogy fegyverrel szakadjanak el
Ausztriától. Az ebben az összeesküvésben részt vevõ „hazafiak”, akik a Habsburgokat annyira szerették figyelmeztetni a magyar alkotmányra letett esküjükre, már elõre elárulták az ország területi épségét s már akkor meg akarták kezdeni a valóságban csak fél század múlva,1918-ban bekövetkezett országcsonkulást, mert például Szerbiának abban az esetben, ha
mozgalmukat támogatja, odaígérték Horvát-Szlavónországot. (Steier: Beniczky, 719. o.)
Ekkor Beniczky, hogy magán segítsen, a törvényszék elõtt megint elárult mindent. Mégis
halálra ítélték, de rögtön tízévi fogságra kegyelmezték, a valóságban azonban már három évmúlva újra szabadlábra helyezték. Utána hamarosan eltûnt s egy a Dunából kifogott holttestben, melyet rosszul ástak el és egyik lábfejét és balkarja egy részét a kutyák felfalták, felismerték Beniczkyt. Azt is megállapították, hogy gyilkosság áldozata lett és gyilkosai már
holtan dobták a Dunába.
Politikai gyilkosság lehetett ez, melyet árulásáért kaphatott azon hazafi társaitól, akik
együtt esküdtek vele össze és akiket a tárgyaláson oly jellemtelenül elárult, pedig lehet, hogyegyenesen õ vitte õket az összeesküvésbe.
Hogy az akkori „hazafias” irodalom (még a legjava is), milyen hamisan festett képekkel
vezette félre a magyar közönséget, arra képzelhetõ-e megdöbbentõbb bizonyíték, mint az,
hogy az „Új földesúr”-ban az ideális Garamvölgyi Aladár Beniczky. Akkor még õt ilyen példaadó hazafinak gondolták ugyanis, s jellemtelenségét és a bécsi titkosrendõrséggel valóösszeköttetéseit és megvesztegetettségét még nem tudták. Ezt csak Steier fedezte fel az elsõvilágháború után hozzáférhetõvé vált titkosrendõri jelentésekbõl és okmányokból.
A most ismertté vált történelmi Beniczkyt hasonlítsuk össze az „Új földesúr” Garamvölgyi Aladárjával s akkor látjuk a különbséget a történelmi igazság és 48 hazafias romantikája
között. Garamvölgyi Aladár mintamagyar, nemcsak rosszul beszélt hát magyarul, hanem aljas hazafias szélhámos is volt.
Pedig hát Beniczky nem áll egyedül. Még nála is aljasabb gazember volt a még nála ishíresebb és ismertebb Asbóth ezredes, akinek aljasságát szintén Steier fedezte fel a titkosrendõri levéltár adatai alapján. Asbóth hadtestparancsnok volt Görgey seregében. Kossuthnak
pedig annyira bensõ bizalmasa, hogy még az országot is az õ társaságában hagyta el. Kossuth
Görgeyben annyira nem bízott, hogy attól félt, hogy elfogatja és az ellenség kezébe adja,
Asbóthban azonban annyira bízott, hogy mindenki másnál jobban rá merte bízni az életét.
Ez az Asbóth az emigrációban is mindig Kossuth oldalán mûködött a nemzeti függetlenség visszaszerzéséért. Mikor az általános amnesztia után hazajöhetett és – Kossuthtal ellentétben – haza is jött, itthon is mindig annyira „hazafias” szellemben mûködött, hogy például
az Almásy-összeesküvõk is õt szemelték ki jövendõ szabadságharcuk fõvezérének. Úgy is551

halt meg, mint a 48-as hõsiesség és a lángoló hazafiság példaképe. S halála után évtizedek
múlva Steier a titkosrendõrség iratai között megtalálja a legkétségtelenebb bizonyítékokat arra, hogy az osztrák titkosrendõrség megfizetett kémje volt és szolgálataiért nagy összegeket
kapott és vett fel.
De a magyar közvélemény nemcsak Asbóth, hanem Beniczky hazafiságában se kételkedett soha. Ha kételkedett volna, akkor nem lett volna éppen õbelõle Jókai Garamvölgyi Aladárja. Ez a naiv, a Habsburgokat csak gyûlölni tudó magyar közvélemény nem is sejtette,
milyen emlékiratokat adott be a közös hadügyminisztériumba ez a „Garamvölgyi Aladár”
már fogoly korában; hogyan „rágalmazta” bennük 48-at és a honvédséget, még kevésbé sejtette, hogy 4000 (mai pénzben 400.000) forint árulási díjat vett fel azóta is, mióta szabadságát visszanyerte és itthon adta a nagy hazafit, sõt még összeesküvõvé is vált.
Annyira nem sejtette ezt a naiv „hazafias” közvélemény, hogy mikor a Dunából kifogotts a kutyáktól már megdézsmált holttestét agnoszkálták [azonosították] s megtudták, hogy
Beniczkyé s így másodszor temették el Pesten, 70.000 magyar kísérte ki sírva a temetõbe
olyan hazafias tüntetés kíséretében, amilyent Teleki László temetése óta nem látott az ország.
A kivonult 70.000 hazafi között ott volt még a honvédtábornok Görgey, Klapka, Vetter és
Piketti.
Láttuk, hogy még Steier is – a kezében lévõ döntõ bizonyítékok ellenére is – csak menteni próbálja Beniczkyt s egész nyíltan nem mert követ dobni rá. Noha ugyanis bizonyos, hogy
fogságában beadott emlékirataiban gyalázta 48-at és kiszabadulása után is felvett 4000 forintot a titkosrendõrségnek tett kémszolgálataiért, szerinte mégis lehetséges, hogy belül a magyar szabadság híve volt. A 48-as, tehát a hitlerivel rokon hazafiság szerint pedig még az ismegbocsátható, ha honfitársaink elleni kémkedésért a rendõrség 4000 forintját elfogadjuk,
csak a szívünk magyar legyen s gyûlölje azt az osztrákot, akinek a pénzét elfogadja. Beniczkynek az Almásy-féle összeesküvésben való részvétele pedig ezt bizonyítja.
Asbóth ezredes azonban, aki szintén nemegyszer vett fel júdásdíjat titkos szolgálataiért,
nem vett részt osztrákellenes összeesküvésekben. Õ csak látszólag maradt meg haláláig ünnepelt negyvennyolcas hõsnek. Ezért õt még Steier se tudja menteni. De azért szidni se meri,
hanem szinte bocsánatot kér, hogy ezt a magyar közvéleményre nézve annyira meglepõ és
annyira kellemetlen felfedezést tette.
„Eredetileg – írja (Beniczky, 706. o) – e per (az Almásy-per) részleteire nem akartam kitérni, késõbb azonban már a munka szedése közben felvetõdött a nézet, hogy Beniczky személyére való tekintetbõl célszerû volna e per néhány fontos okmányát is közreadni. Ígyelhatároztam, hogy röviden összefoglalom az Almásy-per eddig homályban volt és megdöbbentõ adatait, melyekbõl kiviláglik, hogy az 1848/49-es szabadságharcunk egyik kiváló vezértisztje volt az áruló, a felfogadott brávó [bérgyilkos], aki saját bajtársait hátulról ledöfte
kialkudott vérdíjért”.
„Az Almásy-pert Asbóth Lajos honvédezredes (vagy mint magát címeztetni szokta: honvédgenerális) idézte elõ. Õ szállította a per anyagát, õ volt az agent provocateur [beugrató titkos rendõrkém], akit a bécsi rendõrminiszter a hazájuk sorsa felett aggódó hazafiak közé
küldött azzal a megbízással, hogy árulja el õket, szállítson kézzel fogható, döntõ bizonyító
anyagot ellenük. És Asbóth Lajos hitvány áruló módjára a bakónak kiszolgáltatta azokat,
akiknek bizalmába Kossuth és Klapka ajánlásával beférkõzött, és míg õ élvezte a vérdíj áránmegvásárolt jólétet, addig Nedeczkyt és Beniczkyt halálra ítélték, majd pedig társaikkal
együtt elhurcolták õket a csehországi várbörtönökbe.”
Vajon mit szólt volna hozzá Kossuth, ha megtudta volna, ki volt az õ bensõ bizalmasa?
Bizonyára semmit, hanem egyszerûen lehetetlennek nyilvánította volna a dolgot. Nem
Asbóthra, hanem csak arra haragudott volna, aki a bizonyítékokat nyilvánosságra hozta, mint
ahogyan Fraknóira is megharagudott, mert Martinovics jellemtelenségét kimutatta. Itthon nálunk a helytartótanácsi irattárban megsemmisítették az Asbóth kémszolgálatait bizonyító ira-

552

tokat, de Bécsben nem, s így Steier ott megtalálhatta õket. (Mi mégis szentül meg vagyunk
róla gyõzõdve, hogy iratokat megsemmisíteni egyedül csak Bécsnek lehet érdeke, és egyedül
csak ott van olyan tágas lelkiismeret ahhoz, hogy ilyen megsemmisítéseket végre is hajtson.)Asbóth már 1862. szeptember 16-án levelet intézett Pálffy Móric gróf helytartóhoz,melyben közli vele, hogy az országban forradalom készül, az összeesküvõk neki ajánlották
fel a vezérséget, de õ nem fogadta el, noha ezreket ajánlottak neki, ha elfogadja. (Ártatlan„hazafiaink” azt hiszik, hogy ilyen hõsies hazafias összeesküvést nem is lehet másképp, mint
ingyen csinálni, s így az se lehetséges, hogy a hazafias vezérnek még pénzt is ajánlhassanakfel, hogy elfogadja.)
Asbóth ettõl kezdve csak azért tartott fenn összeköttetést a még emigrációban élõ volt
48-as bajtársaival, hogy leveleiket bemutathassa a rendõrségen s így kémszolgálatai bizonyításával magának pénzt szerezzen. 1862-ben havi száz forint (mai tízezer forint) subventiót[pénzsegélyt] állapítanak meg részére. Mellette még Gelich Richárd és Viola Károly volt
honvédtisztek „lelkét terhelé sok árulás” (tehát korántse egyedül csak Asbóth volt ilyen sötét
gonosztevõ lélek).
December 10-én már 300 forint felvételét nyugtázza Asbóth. 1863. május elején Kossuth
két levelét szolgáltatja be a rendõrségnek, melyek egyike õhozzá szólt. 48-as hazafias érdemeiért közben olyan nagy becsülete volt itthon, hogy a Magyar Tudományos Akadémiában
tarthatott és természetesen tartott is székfoglaló beszédet. De még ezt az alkalmat is a tiszteletére nagy számban megjelent volt honvédtisztek körében való kémkedésre használta fel. Ez
az újabb Somogyi-Jámbor pert eredményezte, melyben ismét tizenkét embert ítéltek el öttõl
tíz évig tartó várfogságra.
Közben az akkor még emigrációban élõ „Klapkától levelet kapott, melyben Genfbõl közli, hogy Magyarország felszabadulásának ideje közel van, mert Viktor Emánuel és a forradalmi pártok Franciaországra támaszkodva megtámadják Ausztriát, Kossuth ez irányban
serényen dolgozik és Asbóth is jelentõs megbízást kap. December 17-én este lepecsételt levelet hozott neki egy ismeretlen, melyben a proclamátió [ünnepélyes közzététel] és egy megbízólevél foglaltatott. A proclamátiót rögtön a lugosi parancsnoknak adta át.” (Steier: Beniczky,
711. o.)Asbóth az összeesküvés leleplezéséért azzal a megokolással, hogy 48-ban a birtokán
6000 forint kárt szenvedett, 49-ben pedig elvették Kossuth-bankóit, 20.000 (tehát mai kétmillió) forintot kért, ezenkívül két lánya részére egyenként 10-10 ezer forintot és havisubventiója felemelését. Becstelenségét tehát ugyancsak nem akarta ingyen adni. Arra hivatkozott, hogy leleplezéseivel milliókat takarít meg az államnak, a császárnak megmenti legszebb országát és hogy Károlyi Sándor is uradalmakat kapott a kurucok leleplezéséért.
(Láttuk, hogy nem kapott, de Károlyi egyébként is nem elárulta, hanem megmentette a kurucokat, de ezért nem kötött ki magának elõre bért. Láttuk már, hogy ajándékot lényegében véve nem is kapott érte.)
Persze az osztráknak is megvolt a magához való esze, az Asbóthokkal úgy bánt, ahogyan
megérdemelték, s a pénzt nem szórta olyan könnyen. Úgy látszik, hogy Asbóth is ugyanolyan pazarló volt, mint Kossuth, Görgey, Petõfi, Bem, Jókai vagy Beniczky (vagy – mintlátni fogjuk majd – Almásy, vagy késõbb Ady), mert 1864 márciusában adósságai törlesztésére kér ezer forintot (mai értékben százezret). Késõbb azért szükséges neki okvetlenül apénz, mert fiát a zürichi mûegyetemre akarta kiküldeni. Végül 5000 (mai ötszázezer) forinttal
elégítették ki, ezenkívül élethossziglan havi 100 forint segélyt, s míg fia tanulmányait folytatja, még évi 600 forint stipendiumot [ösztöndíjat] ígértek neki.
Ha pedig valaki a bécsi kormányt (illetve titkosrendõrséget) olyan nagyra tartja erkölcsileg, hogy még azon is megbotránkozik, hogy ilyen aljas kémmel szóba állt, sõt alkalmaztaõket céljai elérésére, azt a felvilágosítást adjuk neki, hogy azt még a Habsburgok se tehették
meg, hogy ilyen szolgálatokat igénybe ne vegyenek. A titkosrendõrséget a leghitetlenebb,553

legerkölcstelenebb és a papokat legjobban gyûlölõ, de a szabadelvû gondolkodóktól legjobban magasztalt Habsburg, II. Lipót állította fel. Ezt a Habsburgot a külföld szabadelvû sajtójaégig magasztalta, nálunk azonban még másfél évig se uralkodott. („Érdemeit” Toscanábanszerezte.)
Jólelkû utóda, I. Ferenc se törölte el ezt az Ausztriában új intézményt, mert látta, hogyszüksége van rá. Akinek olyan ellenségei voltak, mint Martinovics, Kossuth, Petõfi, Perczel,
Pulszky, Beniczky és Asbóth, bûnös eszközöket célja elérésére az se alkalmazhatott ugyan,
de ha élni akart, olyan kényes se lehetett, hogy meg ne engedje és el ne fogadja, hogy ellenfelei egymást is elárulják. Elvégre is nem a jót, hanem a rosszat árulták el és a bécsi titkosrendõrség ezért fizetett nekik.

554

A kisebb „hõsök” és átlag-negyvennyolcasok
Világos, hogy a többi „hazafi”, azok, akiket Asbóth ily gyalázatosan elárult, nem voltak s
nem is lehettek annyira emberi bõrbe bújt szörnyetegek, mint õ. Hiszen az õ tettéhez akkora
elvetemültség kellett, amilyen nem terem minden bokorban. De hogy a többiek se lehettek
olyan tündöklõen fényes alakok, mint amilyeneknek a magyar közvélemény képzelte õket,azt sejthetjük abból, hogy hiszen Asbóthot is hõsnek gondolta mindenki, s láttuk, hogy az
Asbóthnál alig különb Beniczkynek is milyen temetést rendeztek. Pedig hát Beniczky azokegyike volt, akiket Asbóth elárult, sõt éppen õ volt a legjobban elárult hazafi, mert hiszen õt
egyenesen halálra ítélték Asbóth miatt s ilyen hazafi Beniczkyn kívül még csak egy volt:
Nedeczky.
Láthatjuk állításunk helyességét abból a sok pénzbõl is, amit Kossuthék és Klapkáékígértek Asbóthnak, ha a fõvezérséget elfogadja. Ha ugyanis a többiek ingyen adták volna„hazafiságukat”, akkor Asbóthnak se kellett volna érte pénzt kínálni, mert hiszen éppen azért
választották õt fõvezérnek, mert õt tartották akkor a hazafiak egyik legönzetlenebbjének éslegmeggyõzõdésesebbjének. Aztán láttuk már, hogy Almásy, az összeesküvés feje is milyen
sok jellembeli hibában szenvedett. Aztán az se valami jó jel, hogy az ország területi épségét
már elõre elárulták. Végül abból a nagyjelentõségû szerepbõl, melyet ebben az összeesküvésben és általában az akkori hazafias mozgalmakban a szabadkõmûvesség játszott, se következtethetünk jobbat. Ez számunkra ugyan már nem lehet meglepõ, de mikor az Almásy-perfolyamán kitûnt, nagy újságként hatott.
A halálra ítélt Nedeczky István például a turini „Dante Alighieri” szabadkõmûves páholy
tagja volt, Almásy pedig (aki húsz évet kapott) a Szent István páholyé (a szent nevét bizonyára csak azért vették fel, hogy gonosz, egyházellenes üzelmeiket leplezzék). Ez utóbbi páholy összeköttetésben állt a turini Szent István páhollyal, melynek Türr volt a nagymestere.
(Steier: Beniczky, 710. o.) Hogy Kossuth is nagy és tevékeny szabadkõmûves volt, bizonyítékokkal szolgált rá. A mi „hazafiasságunk” és „függetlenségünk” annyira szabadkõmûves
ügy volt akkor, hogy az Almásy-féle összeesküvés ügyében egyenesen egy Pesten tartott szabadkõmûves gyûlés döntött akkor még (1862-ben) egyelõre a passzivitás mellett.
Ha Asbóth becstelensége elsõsorban az õ egyéni jellemének hitványságában áll is, az eddig felhozottak is éppen elég bizonyítékot adnak már arra, hogy jellemtelensége csak fokozatban különbözött a többi vezetõ egyén jellembeli fogyatékosságától, nem pedig a lényegben.
Láttuk, hogy hiú, fegyelmezetlen és pazarló volt e „hazafiak” legtöbbje. Ezek a tulajdonságok pedig igen könnyen viszik az embert erkölcsi mélységekbe. Ki gondolta volna köztük
eddig például azt is, hogy ezeket az emigránsokkal kombinált magyar függetlenségi küzdelmeket a szabadkõmûves páholyok csinálták, és hogy a mi híres és nagy hazafinak tartott Türr
Istvánunk (aki egyébként szintén nem volt magyar vérû) egyenesen páholy nagymester volt?
Igen sokat jelent az is, hogy még az a Steier is, akinek közleményei a legújabb eredményeket jelentik 48 történetében, s aki ráadásul nemcsak zsidó, hanem forradalmár érzelmû isvolt, ilyen összefoglalást kénytelen adni a szabadságharc bukásának okairól (Steier: Haynau
és Paskievics, I., 11-13. o.):„Az új fõparancsnok (Haynau) négy nagy segítõ tényezõvel kezdte meg mûködését. Az
orosz segítség, az olaszországi csapatok, a magyar vezetõk egyenetlensége és az új magyar
alvezérek tehetetlensége. E négy tényezõ biztosította részére a sikert. Haynau nem volt nagy
hadvezéri tehetség, csupán szerencsés fõparancsnok. A magyar hadsereg vezérei között állandó
volt a viszálykodás. Bem nem fért össze Vécseyvel, Perczel Görgeyvel, Görgey Nagy-Sándorral, Klapka Bayerrel stb. Asbóth Lajos, Knézich, Nagy-Sándor nem voltak önállóságukban megbízható hadtestparancsnokok, az újoncozás nem járt sikerrel, fegyver és muníció
nem volt.”

555

„Intrikák tobzódása, s gyûlölködések megkönnyítették Haynau munkáját. Valósággal kaotikussá lettek a magyar belállapotok és a nemzet, mely minden áldozatra kész volt (dehogy
volt, hiszen éppen most mondta maga Steier, hogy az újoncozás nem járt sikerrel), a vezetõk
csúnya viszálykodásában a közeli katasztrófa jeleit látva, néma kétségbeeséssel majdnem fásultan volt tanúja a végkifejlés eseményeinek. Egy megdöbbentõ összeomlás volt ez, melynek felelõssége alól késõbb évtizedeken keresztül igyekeztek magukat kivonni az illetékes
tényezõk, egymásra hárítva makacs bõbeszédûséggel az okokat, holott mindegyiküket terhelték a végzetes hibák. Türelmetlenség és nagyravágyás, a belátás hiánya, forradalmi fegyelmezetlenség a forradalom lendületes ereje nélkül, intrikálás és elbizakodott versengés,
félintézkedés és félrendszer, illúziókkal való számítási mûveletek, egy politizáló, kedvetlen
hadsereg, egymás ellen agyarkodó [acsarkodó] vezérek csakis a bukásnak s a megszégyenítõ
vereségnek, de nem a gyõzelemnek feltételei.”„Utólag nagyítóüvegekkel kutatták egymásban a hibákat, mulasztásokat, és védõírásokban magukat tökéleteseknek, hibátlanoknak hirdették.” (Ez is mutatja, milyen értéktelen emberek voltak. De nem is lehet értékes az, aki hiú és nagyravágyó s csak a hatalmon levõket
tudja bírálni, aki szabadkõmûves, vallástalan és aki forradalmár.)„Egyetlenegy halandótól sem lehet hibátlanságot követelni és midõn tanulmányaimban enemzeti harc nagy férfiainak végzetes tévedéseire rámutatok, nagyságukat, érdemeiket korántsem tagadom.” (Tehát még Steiernek is meg kellett ijednie, hogy nem származik-e rá baj
abból, amit megállapít.)„Nagy idõnek” nevezte nemzetünk ezen idõszakot és embereit „nagy embereknek” és anemzetnevelés túlbuzgósága annyira idealizáló képet festett e korszakról és embereirõl, hogy
az majdnem deprimálólag [lehangolólag] hatott a jelennek megítélésére, a nemzeti öntudatnak igazságos és helyesen látó kifejlesztésére. (Tehát még a Habsburg-gyûlölõ zsidó Steier ismajdnem ugyanúgy okoskodik és érvel, mint mi.)Ez a túlbuzgóság a jelent kicsinyítette, mikor a múltat idealizálta. Pedig a múlt idõk helyes
megismerése erõsíti a jelent. A nemzet nem félhet a múlt idõk hibáinak, istenített nagyok tévedéseinek megismerésétõl. Az nem árthat sem önérzetének, sem munkaképességének, csak tanulhat belõle, hogy olyan jelent teremtsen, amelyet nem szükséges a jövõben sem idealizálni,sem nagyítani.
48-at tehát szükséges volt idealizálni is, nagyítani is. Bizonyára nem azért, mert magában
is nagy és ideális volt. Látható, hogy mindenki, még a Habsburg-gyûlölõ, sõt forradalmár lelkületû Steier is csalódik, kiábrándul, mikor 48 történelmével megismerkedik, s ha szereplõit
nem a legendák, hanem saját leveleik, írásaik és a történelmi kútfõk alapján ismeri meg. Éppen
ez a rettenetes csalódás a fõ oka a szabadságharc bukásának is, mert Kossuthnak és társainak
már kortársaik elõtt is ilyen betegesen megnagyított és eszményített hírük volt s ezért azokat,
akiknek alkalmuk volt õket megismerni, már életükben rettenetes kiábrándulás érte.
Görgey egész letörését és tragédiáját ugyanez a Steier (Beniczkyrõl írt mûvében, a 168.
oldalon) egész határozottan ennek tulajdonítja. Görgey életében három idõszakot különböztet
meg. „Az elsõ idõszakban – írja – Görgeyt az osztrák szolgai katonanevelés hatása alatt (nemszolgai nevelés volt az, hanem tekintélytisztelõ) szívós honvágy kínozta. (Honvágya lehet és
van annak is, akit nem szolgailag nevelnek.) Nélkülözés, szegénység és a katonáskodás lelket
ölõ rabsága olyan vágyó, tartós lelki hangulatot teremtett benne, melyen keresztül mindentrózsaszínben látott, ami hazájával és annak törekvéseivel egybefüggött.” (Ezt Steier egyszerûen úgy is kifejezhette volna, hogy a kor eszméinek s ezért olvasmányainak hatása alatt kifejlõdött lelkében a nacionalizmus.)„Ez az idealizmusa elkísérte a szabadságharc bevezetõ eseményeibe, de csak elkísérteaddig, mert a szabadságharc korszaka nála az elkeseredett csalódás és az emiatt felágaskodó
dac ideje volt, melyen szétfoszlott a honvágyból leszûrõdött idealizmus rózsafátyla és minden átmenet nélkül az emberek gyarlósága, kétszínûsége, a kötelességérzet gyakori hiánya, a556

felelõtlen ágálás terjeszkedése, az elõbb távlatból bámult nemzeti nagyságok közönséges halandó
tulajdonságai (ha Kossuthot és társait csak közönséges halandóknak találta volna, nem pedig annál rosszabbaknak, vajon kiábrándulhatott volna-e belõlük annyira, hogy miattuk egész lelke
megtört?), a szónoki bombasztok [ömlengések] mögötti tartalmatlanság és üresség elébe tárultak és ebben a hangulatban eltelt csalódottság hangulatát lassanként felváltotta a megtörtséghez hasonló ellágyulás, az emberek iránti igazságosabb nézõpont és igazságosabb önismeret.”Ez utóbbi Görgey életének harmadik korszaka, de ehhez már csak a csapások és a szenvedések árán jutott el, s melyek – sajnos – már nemcsak az õ szenvedései voltak, hanem a nemzetéi is.
De ugyanezt a megállapítást nem láthatjuk-e ugyanilyen élesen Mészárosnak, a másik
volt császári tisztnek a megemlékezéseibõl is? A kettõ között csak az a különbség, hogy a katolikus Mészáros alázatos lélek volt, nem pedig protestáns és forradalmár hajlamú, mint fiatal
korában még Görgey volt s ezért tapasztalatai hatására õ nem fenegyerek lett, mint a gõgös
Görgey, hanem bölcs, megértõ és megbocsátó. Mészáros a maga hibáit is észrevette, nemcsak
a másokéit, Görgey ellenben a maga hibái megállapítására nem volt képes. Pedig láttuk, hogy
ezek a hibák is voltak legalább akkorák, mint azokéi, akiken megbotránkozott. Bár annyit elkell ismerni, hogy az õ hibái férfiasabb hibák voltak, mint Kossuthéi.
Egész jól látható, hogy nemcsak Mészáros, hanem Görgey is minél tovább volt 48-as sígy minél több alkalma volt megismerni a szabadságharc vezetõit, annál jobban megtanulta
megbecsülni azokat az osztrák vezetõket, akiket addig annyira lenézett és akikkel annyira
elégedetlen volt. Mennyivel jobban trónra termett és mennyivel alkalmasabb volt királynak
Ferenc József, mint Kossuth! Mennyivel jobban lehetett tisztelni a nemzet élén V. Ferdinándot, mint Kossuthot, noha azt meg kell hagyni, hogy beszélni, izgatni, szónokolni és népszerûséget szerezni s ha már megszerezte, azt kiélvezni közel se tudta egyikük se úgy, mint
Kossuth. De hiszen éppen ez volt az, ami aztán oly megrendítõvé tette a hamarosan megérkezõ csalódást. És hadvezérnek is mennyivel nagyobb volt Radeczky, mint Görgey! Nemcsak
jellemben, hanem tehetségben is!
Nem csoda aztán, ha Görgey Kossuthból és 48-ból való kiábrándulása többek közt a fogságba esett osztrák foglyok, különösen tisztek iránt a honvédek szemében már sértõnek látszó
tiszteletteljes bánásmódban nyilvánult meg. Nem egyenes cáfolata-e ez annak, amit Steier
Görgey osztrák katonai nevelésének ellenszenvességérõl mond? Lehet, sõt bizonyos, hogy
volt effajta ellenszenv Görgeyben, de az is bizonyos, hogy csak addig, míg összehasonlítást
nem tudott tenni például azokkal a 48-as katonákkal, akik – mint õ is – meggondolatlan gõgjükben lenézték ezt az osztrák „szolgai” szellemet.
A forradalmár és protestáns gõg felébredt ugyan még Görgeyben utána is, például csak
azért is az orosznak adta meg magát, nem pedig az osztráknak, illetve a maga törvényes királyának (s ezzel a gõgös ostobaságával idézte elõ egész sereg bajtársa halálát), de késõbb, évtizedek múlva annál szorgalmasabban küldözgette a szõlõt annak a Ferenc Józsefnek, akiszóba állni vele ennek ellenére se volt hajlandó. Görgey ekkor már annyira bölcs és alázatos
lett, hogy még azt is kitüntetésnek vette, hogy egyáltalán elfogadta tõle, s ha szótlanul is, deörült neki, hogy volt lázadó tisztje bûnbánatának jelét láthatja benne.
Az erdélyi unitárius Pálffy János épp úgy járt 48-cal és „nagy embereivel, mint a lutheránus Görgey vagy a katolikus Mészáros.
„Több magyarországi – írja Balogh Jánossal kapcsolatban, akirõl egyenesen lesújtó a véleménye – ún. megyei és országos notabilitással jártam így. A távolból, mielõtt személyesen
ismertem volna õket, többet közülük nemcsak bámultam, hanem valóságos kegyelettel viseltettem irántuk, mintegy szédelegve tekintve föl azon mérhetetlen magasságba, ahol õket fölöttem állani képzeltem, a közelben aztán egyszerre vagy lassacskán lefoszlott fejükrõl adicssugár és hasonlók lettek a holt tengerárak foszforikus tüzéhez, mely csak este és csak atávolból szikrázik fel, ha mozgásba hozatik, hasonlóság a legmeglepõbb tûzijátékhoz s pedig
az egész nem egyéb poshadt vízcseppeknél.”557

Ilyenfajta tapasztalatai voltak az erdélyi Szilágyi Sándornak is 48 erdélyi származású
szereplõirõl. „Csodálatos – írja A magyar forradalom férfiai 1849/49-bõl címû mûvében(331. o.) –, hogy ezek és a többi erdélyi képviselõk Magyarhonban szerepelni nem tudtak,
így Torma Fábián, Pálffy, ki székely kormánybiztos is volt s csak azon nyilatkozatáért nevezetes, hogy a honvédelmi bizottmányi ülésben azt mondá, miképp majd megfordítja õ a székelyek dolgát s mégis vagy nem ment le megfordítani a székelyek dolgát, vagy ha lement,
nem tett semmit. Megyéikben több s az országgyûlésben kevesebb sikerrel mûködtek az oppozíció érdekében. Oka ennek, mert Erdély küzdelmeinek mindig más terrénuma [mozgástere, területe] volt, mint Magyarhonénak. Ott õk elsõk valának, itt olyan capacitás (volt) elég.”„Ennek nem õk okai. Erdély szép ország, de nem országa a politikai kapacitásoknak. S
ha tudott hajdan Kendiket szülni, Martinuzzikat nevelni, más idõk valának akkor.”„Az erdélyi oppozíció [ellenzék] opponált [ellenálló] névért (azaz népszerûségért), míg
azt hívé, hogy a kormány nem szívesen lép a reformok terére.”„Amint változának az idõk, változának õk is s ez a küzdõket messze túlhaladta. Ez oka,hogy a testvérország nem találta fel bennük, mit remélt.”„Legtöbben közülük viseltek fõispáni hivatalt, de azt betölteni nem tudták.”
Visszatérve „Magyarhonba”, Balogh János, a híres barsi követ, a 48 elõtti reformkor leghíresebb alakjai közé tartozott. Nevével tele volt az ország (mint Pálffy visszaemlékezései
mutatják, még Erdélyország is). A bátor, a hõs, az önzetlen, a semmitõl meg nem ijedõ hazafi
példaképének tekintették, akinek pályája egyenes, mint az ég felé törõ fenyõtörzs, és aki elveiért mindent, még az életét is szemrebbenés nélkül feláldozni képes. Pedig hát Balogh János a valóságban nem volt más, mint üres, nagyszájú pózoló, aki látta, hogy Bécstõl nincs
mit félnie s csak ezért volt „bátor”. Egyedüli irányítója az önzés volt, istene pedig a magáról
való beszéltetés, népszerûség és ünnepeltetés.
Pálffy így ír róla (ha Pálffyt idézem, nincs szükség arra, hogy a lapszámot is jelezzem,
mert õ mûvében (Magyarországi és erdélyi urak) betûrendben közli azokat, akikrõl megemlékezik (de mint már említettem, csak a „K” betûig jutott el, mert közben tüdõvészben meghalt)s így aki idézeteimnek utána akar nézni, a lapszám jelzése nélkül is könnyen megtalálja):„Balogh János a forradalom alatt sehogy sem igazolta azelõtti hírét. Õ nem tanúsított
legkisebb tehetséget se, sem mint szónok, sem mint politikus, legkevésbé pedig jellemet, sem
mint a nemzet képviselõje, sem mint férfi. Mint oly képviselõ, akit múltja feljogosított arra,
hogy egyike legyen az irányadóknak, nemcsak állást nem bírt foglalni, hanem cél, irány, elv
és akarat nélkül engedve magát a napi események hullámzása által egy ideig jobbra és balra
löketni, azután a Madarászok vak eszközévé aljasult, lesüllyedve az erkölcsiség azon legalacsonyabb fokáig, melyen a hóhérinas áll. Mert tagadhatatlan, hogy õ a Lamberg tábornok
meggyilkoltatásában tényleges eszköze volt Madarász Lászlónak.”„Annyi bizonyos, hogy azon gyászos vérnapon és órában többen látták Baloghot egy
szuronyos puskával a felbõszült tömeg között nemcsak a hídfõnél, hanem a hídon is, uszítva
a vérszomjas népsöpredéket az áldozatra... Egyébiránt Kossuth, ha maga talán nem adta az
intést Baloghnak, de tudta, hogy az minõ részt vett a Lamberg meggyilkoltatásában, mert
még aznap Komáromba küldötte Baloghot hivatalos minõségben, s ha jól emlékszem, többé
vissza sem jött, hanem talán a táborba ment s késõbb kimenekült Törökországba. A gyanú
szennye mindenesetre rátapadott. Vele kivándorolt egyik fiát (keresztnevét nem tudom) még
súlyosabb és borzasztóbb vád terheli, az ti., hogy Bemet õ mérgezte volna meg. Legalább
többen azok közül, fõleg honvédtisztek, kik Törökországba menekültek és késõbb visszatértek, egyhangúlag állították ezt.”„Én mindjárt kezdetben, mikor Baloghot 1848-ban megismertem, véghetetlenül bámultam,
hogy miképp dicsõíthette egykor két ország (Magyar- és Erdélyország) ezen ember nevét.”
Szintén meg nem alkuvásáról és harciasságáról ismert, nevezetes alakja volt 48-nak
Patay József. Pálffy róla – mert hiszen említettem, hogy kortársai ismertetésében csak a „K”

558betûig jutott el – csak Básthy-Mocsáry Fánival kapcsolatban emlékszik meg, de e futólagosérintésbõl is jól látható, hogy Patay is milyen gyenge, sõt becstelen legény volt. Éppen ellenkezõje annak, mint amit nagyhangú szereplése mutatott.
„E nõt – olvashatjuk Pálffyban – 1850 végén ismertem meg Kemény Zsigmond útján, ki
nála mindennapi vendég volt. Több év óta nem élt a férjével; jószívû, gyenge nõ volt, kit barátai, barátnõi és ügyvédei mindenébõl kifosztottak; nem volt már fiatal, sem szép, de sokésszel bírt. E nõnek egy érdekes története volt Patay Józseffel. Kovács Lajos, ki nejével
együtt jó barátságban élt Básthynével, tudta, hogy ez férjét a fogságból az auditor megvesztegetése által szabadította. Kovács Lajos tanácsolta tehát Pataynak, hogy tegyen õ is kísérletet.
Patay beleegyezett s Kovács ennek következtében megkérte és meg is nyerte e kényes szolgálatra Básthynét s átadott neki Pataytól 200 aranyat. Básthyné, aki nékem ezen egész esetet
körülményesen elbeszélte, átadta az auditornak a 200 aranyat, természetesen négyszemközt.
Már hogy ennek következtében történt-e vagy nem, azt nem lehet tudni, hanem annyi való,
hogy Patay, ki egész végig tagja maradt a Honvédelmi Bizottmánynak, tehát egy forradalmi
kormánynak, szabadlábon védelmezhette magát s 1850-ben beleesett a Haynau által amnesztiált 29 közé. Én azt hiszem, hogy ebben a 200 aranynak nem kis része volt.”„Ezen auditor 1851-ben haditörvényszék elé állíttatott, fölmerülvén ellene a vád, hogy
többek által megvesztegettette magát s név szerint Patay által is. Az auditor ekkor már Bécsben volt. Ennek következtében Patay haditörvényszék elébe idéztetett és kérdõre vonatott. Õbevallotta, hogy az auditor megvesztegetésére adott Básthynénak 200 aranyat, de hogy
Básthyné átadta-e vagy nem, azt nem tudja. Básthynével pedig ezen egész vallomásáról egy
szót sem tudatott. Ez kétszeresen csúnya volt. Néki egyszerûen tagadni kellett volna az egészet, s Básthynével mindenesetre tudatni vallomását.” (Láttuk már, hogy az a Pálffy, aki a hazugságot ennyire természetesnek tartja hasonló esetekben, valósággal öklendezik az erkölcsi
undortól, mikor közli, hogy Ferenc Károly fõherceg hazudott neki és társainak, mikor azt
mondta, hogy az erdélyi futár még nem érkezett meg, noha már megérkezett.)„Ezt (Básthynét) néhány nap múlva hasonlóan haditörvényszék elé idézték emiatt. Õ eleinte mindent tagadott, de mikor a Patay vallomását felolvasták elõtte, akkor kénytelen volt
bevallani az igazat. Pataynak ezen lovagiatlan viselete árnyékot vetett jellemére, s barátai, én
is, kikerültük õt, ahol lehetett. Ez bántotta Patayt s elsõ hibáját még csúnyább hiba által akarta helyrehozni. Egy Kapczy nevû ügyvédet Básthynéhez küldötte, hogy ez kérelem vagy
megfélemlítés által vegye rá Básthynét azon gyalázatos vallomásra, hogy a pénzt nem adta át
az auditornak, hanem magának tartotta. Básthyné indignációval [felháborodva, bosszúsan]utasította el Kapczyt. Erdélyi János és én éppen Básthynénál voltunk ekkor. Az auditor elleni
nyomázás hosszasan folyt s az újhelyi (sátoraljaújhelyi) megyei hatóság 1852-ben Erdélyit és
engem is hivatalosan kikérdezett, mint olyan tanúkat, akik Básthynénál jelen voltunk Kapczy
ottlétekor. Mi azt vallottuk, hogy az egész beszélgetésbõl semmit sem hallottunk, minthogy
mi más szobában voltunk. S vallottunk (azaz hamis tanúztunk), s így, mert noha megérdemelte volna, de nem akartunk ártani Pataynak, nem használhatván Básthynénak, aki 1852-benmeghalt Pesten.”
Mint láthatjuk, se Pálffynak, se Erdélyi Jánosnak még csak eszébe se jutott, hogy még
így is rosszul tettek, mert hazudni (különösen pedig eskü alatt vallani hamisan) még jó cél érdekében se szabad. S ez a két protestáns férfiú bizonyára nagyon megvetette a jezsuitákat
amiatt, mert „a cél szentesíti az eszközt” elvet vallották, melyet a jezsuiták ugyan sose vallottak, de a legkiválóbb magyar protestáns hazafiak, mint láthatjuk, ugyancsak szemrebbenés
nélkül gyakorolták, sõt – mint láthatjuk – még dicsekszenek is vele!
Pálffy és Erdélyi János még Patayt is kötelességüknek tartották hamis tanúzással is védeni, még annak ellenére is, hogy szívükben megvetették, mint hitvány embert, csak azért, mert
Patay magyar ember volt, sõt még protestáns is, a törvényszék pedig osztrák. Gondolhatjuk
hát, mennyit érhettek azok a Batthyány Lajos mellett elhangzott tanúvallomások, melyek jó

559

magyaroktól származtak s melyeket mégis még a tárgyilagos Károlyi Árpád is az igazság
csalhatatlan bizonyítékainak tart!
Befejezésül megemlítjük még, hogy Pálffy azzal végzi elbeszélését, „hogy ezen auditor
neve Laitzendorf”, tehát azonos Batthyány vizsgálóbírójával, ügyészével és védõjével. Láthatjuk tehát, hogy nem lehetett 49-ben az osztrák haditörvényszékekben sok megvesztegethetõ bíró, ha minden hasonló nyom az egy Leuzendorfhoz vezet. De viszont az is kétségtelen,hogy Leuzendorfot Batthyányék is megvesztegették. Lehet, hogy a Batthyány-család ezt
olyanforma „becsületességbõl” nem közölte Károlyi Árpáddal, aki a per történetét megírta,mint amilyen becsületességrõl Pálffy és Erdélyi János tett tanúságot Patayval és Básthynéval
kapcsolatban. Vagy pedig az is lehet, hogy Batthyányék ezt is közölték Károlyi Árpáddal,
csak õ nem beszél róla „hazafias” okokból, s bár megemlíti a Leuzendorf megvesztegetésérõl
szóló híreket, úgy tesz, mintha ez kétségtelenül nem lenne bizonyítva. (Említettem, hogy
Pálffy megemlékezései késõbb jelentek meg, mint Károlyi Árpád mûve Batthyány perérõl.)A szabadságharcnak volt Irinyije is Irányija is. Irányi a márciusi ifjak egyike volt, ki eredetileg a Halbschuh névre hallgatott, lutheránus, tehát Kossuth, Görgey és Petõfi hittestvére,
Irinyi magyar és kálvinista. Errõl a kálvinista Irinyirõl Szilágyi így ír (326. o.):„Mellékneve József.
Nem vétendõ össze az üres eszû és nagy hangú Irányival (ne neked, „hõs” márciusi ifjú!), Madarásznak egyik uszálytartójával, akinek különben szerencsétlensége volt, hogy bármi okosat tett, Irányira és bármi bolondot tett, ezt Irinyire fogták.
A forradalom (már ti. a magyar forradalom, 48) éveit Irinyi legtöbbnyire Párizsban tölté,mint Teleki László segéde.
Fiatal, tûzlelkû, franciás gondolkodású ember, kinek egy gondolata van: Párizs, egy istene: centralizáció.
A télen Bécsen s Pesten át álöltönyben Debrecenbe tudott jutni s most is kibujdokolt már
Gratzig, hol elég gondtalan volt feltûnõen viselni magát, ekképp fogatott el.
A parlamentben Bihar megyét képviselte.
Szép készülettel, szép ismerettel bír, de a forradalom kerekének sem elõmozdítására, sem
gátlására befolyással nem bírt.”Én ehhez csak azt teszem még hozzá, hogy a gyufa feltalálója nem õ volt, hanem Irinyi
János, és hogy mindketten Bihar megyeiek. Pálffy János azonban sokkal fontosabbat és megbecstelenítõbbet is tud hozzátenni ahhoz, amit Irinyirõl Szilágyitól megtudtunk.
„Képviselõ – írja – 1848-ban. Kötélre ítéltetett és amnesztiáltatott 1850. július 5-én. Õ
1849-ben kiszökött, de Grácban elfogták s az Újépületbe hozták, hol nyolc hónapig együtt
voltunk fogva.
Irinyinek van esze, de egy fantasztikus, önhitt, hiú és szenvedélyes, önzõ ember. (Szegény
48-as hazafiság!) 1848-ban gróf Batthyány Lajosnál voltunk sokan egy estvélyen. A teremben
három fõ tömb alakult. A legnagyobb gróf Széchenyi István körül hallgatta figyelemmel beszédét, a másik, kisebbet, Irinyi foglalta el, a harmadik mintegy középen állott s én is ezek
között figyelve Széchenyire, de nem tévesztve szem elõl Irinyit se. De Széchenyi is mindamellett, hogy köréhez folyamatosan beszélt, azt is hallani látszott, amit Irinyi mond.
Egyszer csak hirtelen félbeszakasztja Széchenyi önmagát s otthagyván embereit, egyenesen Irinyihez megyen és minden bevezetés vagy indoklás nélkül ezt mondja neki: Ah, Irinyi
József talpig becsületes ember, de nagyon sokat hiszen önmagáról. Õ azt hiszi, hogy jó író
azért, hogy egy silány utazási leírást adott ki; azt hiszi, hogy nagy publicista, hogy híres szónok, mert a Pilvaxban perorált [szónokolt], pedig mindezekhez semmit sem tud. Hanem talpig becsületes egy ember. És ezen modorban folytatva talpig lehordta Irinyit.
Ennek bámulatában szeme-szája elállott s talán a harag miatt is, mit magába fojtott svagy ezért nem tudott szóhoz jutni, vagy nem mert vitatkozásba elegyedni Széchenyivel. De

560

mi mindnyájan csodálkozva és némán hallgattuk Széchenyit, míg önmaga, talán belefáradva,
épp oly hirtelen megfordult és elõbbeni hallgatóihoz fordulva folytatta beszédét, ahol elhagyta.
Irinyi másnap hozzám jött, s kijelentvén, hogy Széchenyitõl elégtételt akar követelni,
kért, hogy lennék segéde. Megtagadtam, sõt sikerült meggyõznöm, hogy nincs joga ilyenszerû elégtétel-követelésre, mert miért nem védte meg magát szemközt Széchenyivel? S aztán
Széchenyi nem sértette becsületét, hanem megtámadta egy kis közönség elõtt publicistai ésírói tehetségét s ezt bárkinél és bárkinek jogában áll megtámadni hírlap útján is egy nagy közönség elõtt s mégsem jut senkinek eszébe azért párbajra hívni a támadót. S végre is csak nevetségessé tenné magát hiúsága által, ha ily ügyért egy Széchenyivel akarna verekedni.
Meggyõzõdve vagy nem, elment tõlem s az egész annyiban maradt.”
Láthatjuk belõle, hogy a nagy Széchenyi idegei mennyire nem bírták ezeket az önérzetes
törpetitánokat. De hogy Széchenyinek mennyire jó emberismerete volt akkor, mikor Irinyit
nem bírta, s hogy mennyire túlzottan engedékeny volt még annak elismerésében is, hogy legalább Irinyi „talpig becsületes ember”, azt mutatja Pálffy jellemzésének folytatása:„Fogsága ideje alatt (Irinyinek) igen csúnya jelenete volt. Vele s még többekkel két egymásba nyíló szobában volt bezárva Rákóczi Hugó is, egy mindig jókedélyû, élces ember, ki
mindnyájunkkal s így Irinyivel is gyakran évõdött. Mi mindnyájan igen szerettük Rákóczit, sha valamelyikünket, inkább azért, hogy vidámítson, megtámadott, igyekeztünk hasonló fegyverrel küzdeni ellene. De Irinyi nem. Õ hallgatott, ha Rákóczi vele kötekedett.
Egyszer egy ilyen alkalommal, anélkül, hogy szót szólana, felugrik, megragad egy nagy
kést (ej, de gondosan õrizte az a gonosz osztrák ezeket a neki veszedelmes rabokat, hogy
még kést is ilyen könnyen ragadhattak akár egymás, akár önmaguk ellen!) és dühösen nekirohanva Rákóczinak, egész erõvel döf hozzá. Szerencsére Rákóczi elég korán észrevette,hogy félrehúzza magát s azon percben megragadva Irinyi kezét s más karjával derékon fogva
egy ágyba vágta s a kést elvette tõle.” (Csakugyan szerencse, mert igazán szép lett volna, ha ahazafias hõsök egymást gyilkolták volna, még mielõtt az osztrák kezdte volna õket akasztani,bár kisült, hogy az osztrák késõbb se „gyilkolta” meg se Irinyit, se Rákóczit, se Pálffyt. Furcsa lett volna, ha két magyar „hõs” egymást gyilkolta volna abban a börtönben, melybe állítólag csak azért jutott mindkettõjük, mert nagy hõs volt és a hazáját mérhetetlenül szerette,
nem pedig azért, mert maga is gyilkos volt.)„Addig se szerettük Irinyit hetyke modoráért – fejezi be a kérdést Pálffy –, de ekkor éppen megutáltuk. Tett õ az Újépületben ennél csúnyább és valóságos jellemtelen dolgot is (pedig mi azt hittük, hogy még ennél is csúnyább már nem is lehetséges, kivált mikor hazafiashõsökrõl van szó), de mivel ebbe egy nõ is bele van keverve (tehát ezeknek a hõsöknek mégúgyszólván a siralomházban is voltak még nõügyeik?), elhallgatom.” Így aztán azt is megértjük, miért nem tudta Irinyi tréfának venni és megmosolyogni, mint más, a vele való kötekedést. Õ eszerint csakugyan nem vehette a tréfából mondott becsületsértéseket csak tréfának.
Õ minden ellene irányuló sértést kénytelen volt komolyan felfogni.
Egressy Gáborról, a nagy színészrõl, Petõfi barátjáról és 48-as kormánybiztosról Pálffy
ezt írja:„Színész, 48-ban kormánybiztos, 1851-ben amnesztiát kapott. Bizony nevetséges, sõtbotrányos egy dolog volt az Egressy kormánybiztossága is, sok más hasonlók között, mert
egy forradalmi kormánybiztosság sehogy sem színielõadás. Egressyn ez eléggé bebizonyult sõ több hivatalos komédiáskodás után csakhamar le is lépett ezen szokatlan színpadról, melyen ha valaki egyszer meghal, többé fel nem támadhat, mint hitte ezt egy becsületes alfalvi
magyar földmûvelõ, ki meglátván Egressyt, mint kormánybiztost, egész rémülettel mondta
társainak, hogy õ ezt az urat látta egyszer Pesten egy nagy házban meghalni s most már
megint életben van.” (Úgy látszik, igaz lehetett az eset, mert ezt Szilágyi is megemlíti (337. o.).)„Egressy írt egy törökországi naplót (történelmünk folyamán már hosszan ismertettük),hû termékét egy színész politikusnak vagy politizáló színésznek. 1851-ben gyakran és többen

561

jöttünk egybe estvénként Vladár Józsefnénél, Kazinczy Gábor is azon házban lakván. Egressy
többször tartott felolvasást naplója kéziratából. Egy-kettõ a hallgatók közül rendesen elaludt
alatta s ezek többnyire Kemény Zsigmond és én voltunk, de egy estve az egész társaság, aházinõt sem véve ki, mindnyájan elaludtunk, sõt Bárczay József azt állította, hogy magát
Egressyt is elnyomta néhány percre az álom. Egressy talentumos színész. Maradjon is õ ezena téren s ne kontárkodjék a politikába.”Láthatjuk tehát, hogy Pálffy személyesen és közelebbrõl ismerte Egressyt. Sokat jelent
tehát, hogy mint hazafiról és politikusról ennyire lekicsinylõ róla a véleménye.

Besze János
Besze Jánosról, aki 48-as képviselõ és kormánybiztos volt, Szilágyi (326. o.) ezt írja:„Népszónok, azaz a hajlékony népet igen tudja tervei szerint kapacitálni. Hangja akkora,
hogy ha Neptun és Aeolus egyszerre kezdenének hangversenyezni, Besze túlkiáltaná, s innen
van, hogy ha az egész országgyûlés kiáltani kezdett a percben, hogy Besze kinyitá torkát,
mind elnémulának. Ilyen volt Besze a népgyûléseken is, melyen prezideálni [elnökölni] legfõbb szenvedélyének tartá.
Ez alkalommal többi közt kétszer tûnt ki. Elõször midõn Debrecenben a Mele Rafaelmarionettjeit sprengolni [ugratni] akarta. A történet úgy hozta magával, hogy Melének szép
leánya megszúrá a gladiátor szemeit. Szónokolni kezd tehát a néphez s ez bámulásában Melételillantani engedi.
Más alkalommal rendkívüli étvágyának adá tanúját. Az orosz seregek – úgymond – amagyar nemzetnek csak egy vacsorára valók.
Különben a „véreb” szónak õ volt a felfedezõje.
Besze éltében két nevezetesség van: egyik, hogy 1849 elején Mészárossal a kassai csatában volt. Az elsõ ágyúszóra megszaladt. Egy bécsi német lap így ír róla: „General Bösze, deden Rückzug deckte oder decken sollte” [Besze generális aki fedezte a visszavonulást vagy
csak akarta] stb.
Másik. Debrecenben 1849-ben megünneplék a március 15-ét (ez volt március tizenötödike elsõ évfordulója). Besze is künn volt s egy fa alatt szónokolni kezd ilyen hangon: Megbuksz zsarnok hatalom! Lesújt karunk hatalma!
Kérem alássan – mond egy fára felmászott suszterpúp – inkább lemászom. Ne tessék bántani.
Besze nagy ember. Értem: magas. Szépnek ugyan nem lehet mondani, de külsõje ajánló.
Készültsége nincs sok, politikai kombinációja még kevesebb, de hangja – ezzel aztán
igazán imponál.”
Pálffy ugyanezt mondja róla, csak rövidebben, mint aki még ennyi szót sem érdemel.

Berzenczey László
Berzenczey Lászlóról (1820-1884), aki Petõfi szíve szerinti magyar volt, így emlékszik meg
Szilágyi (330-331. o.): „Székely fiú. Orgánuma olyan van, hogy a vihart is túl tudná kiáltani.
Gyermekkorában korhely volt (de feltûnõ sokszor fordul ez elõ a 48-asok között!), ifjúkorában mit sem tanult, de azért férfikorában szónok lett (azaz mások tanítására vállalkozott).
Most is jól emlékszem, hogy Gál Józsi fõtiszt ellen – néhány év elõtt – a marcalison hatalmas orációkat [beszédeket] tartott.
Beszédeit kezdetben nevették. Das geniert grosse Geister nicht. [A nagy szellemek nem
zavartatják magukat.] Õ azért a perorálásokba [szónoklásokba] bele nem fáradt, hanem igen,hallgatói, kik leásítozák.

562

Az unió (Erdély és Magyarország között) létrejöttének hatalmas apostola volt. Föltétlen
unió mellett agitált székely létére, pedig e föltétlen éppen e nemzetnek dolgozott legjobban be.
Keresztülmenvén az, marosszéki népképviselõvé lett, s mint ilyen, hatalmasan agitált ahongyûlésen.
Megkezdõdvén az oláh mozgalmak Erdélyben, a minisztérium oda küldé organizálandó
az erdélyi fölkelést.
B. Vay volt ottan a kir. biztos akkor. Kettõjük közt furcsa viszony szövõdött akkor. Egyik
sem fogadott el a másiktól sem rendeletet, sem tanácsot. („Hazafias” egyetértés.)
Végre kihirdeti az agyagfalvi gyûlést. Mintegy 80.000 ember megjelent fegyveresen, egy
heti élelemmel ellátva.
A hét eltelik. Azalatt elhatározták, hogy a tömeg együtt marad. Egy hét múlva azonban
elfogyván az élelem, a szegény székelyek tûrték ugyan egy darabig az éhséget, de sokáig
nem tudták kiállani. Szét kezdének oszlani. Berzenczeynek minden sallangos orációja sem
tudá õket együtt tartani. Akkor ekképp meggyöngülteken könnyû diadala volt Puchnernek,
kik látva, hogy mennyire el vannak ámítva, Berzenczey ellen fordultak.
Saját szájából hallám, hogy egy tömeg székelység privát adjutánsát [segédtisztjét], Lisznyayt megtámadta, ki csak nehezen tudott menekülni. Végre Galícián keresztül, per varios
casus et tot discrimina rerum [váratlan eseményként oly sok különbözõ körülmény ellenére],csakugyan Pestre jutott.
Itt egy szép nagy szószékre állt, hatalmas panegirát [dicshimnuszt] tart szenvedéseirõl selmondja, hogy biz õ a rá bízott 80.000 pengõ forintról nem tud számolni.
Azután viszont kormánybiztoskodott, szónokoskodott, fõispánkodott – uti supra [azonfelül]. (Az elszámolni nem tudás tehát nem volt akadálya további „hazafias” tündöklésének.)
Közte és Simon – a Capet fia nevelõje – közt sok szellemi hasonlat volt.” (Szilágyi e célzását
nem értem. Nem tudom, mire gondol, mikor azzal a részeges csizmadiával hasonlítja össze,
aki XVI. Lajos kisfiát halálra nevelte. De annyi bizonyos, hogy Berzenczeyre semmiképpen se
hízelgõ a hasonlat. Szilágyi bizonyára arra gondol, hogy Berzenczey csak annyira volt alkalmas kormánybiztosnak, népképviselõnek s honmentõ hõsnek, mint ez a Simon nevelõnek.)
Pálffy így emlékezik meg Berzenczeyrõl:„Marosszék követe 1841/43-ban és az 1848-as erdélyi országgyûléseken; képviselõ
1848-ban és székelyföldi kormánybiztos 1849-ben. Ezen évben kivándorlott Törökországba.
Kötélre ítéltetett és neve akasztófára szegeztetett 1852. május 8-án Pesten.
Berzenczeynek, mint serdülõ ifjúnak, sehogy sem tetszett a tanulás. Katona lett, s mintPetõfi mondja önmagáról, hogy katonaságában közlegénységig vitte, úgy Berzenczey a kadétságig. Õ nem bírt tehát semmi alappal ismereteiben, sõt úgyszólván semmit sem tudott,hanem bírt elegendõ természetes ésszel és könnyû felfogással, eltulajdonítva a dolgok felszínét, kiaknázni az eseményeket és tárgyakat mindig hatásra számítólag. Berzenczey jó,
mondhatni némelykor hatalmas népszónok volt, sem több, sem kevesebb.” (S ilyen tudatlan,
tanulatlan ember már 21 éves korában ellenzéki követ, a szabadságharc alatt pedig – szintén
még csak húszas éveiben – az egyik fõszereplõ.)Ezt többször bebizonyította Marosszéken közgyûléseken, követ- és tiszti választások alkalmával. Nagyban bebizonyította 1848-ban, mikor székely nemzeti gyûlést hirdetve az
agyagfalvi rétre, Udvarhelyszéken, az egész nemzetet (természetesen a székely nemzetet)mozgásba hozta s 30.000 székelyt indított meg az ellenség ellen viendõt. De épp itt bizonyította be legvilágosabban azt is, hogy semmivel sem volt több népszónoknál. Ahelyett, hogy
10.000 jól felfegyverzett s akkor még vagy az elõtt mint határõrök, katonai szolgálatban állott, tehát fegyelmezett s haszonvehetõ erõt vitt volna ki a Székelyföldrõl gondoskodva elõre
élelmiszerrõl s azon sok mindenrõl, ami csak egy 10.000 fõbõl álló sereg elvonulására szükséges, õ legkisebb elõintézkedés és elõgondoskodás nélkül megindított egy 30.000-bõl állórendetlen, féktelen tömeget, melybõl egy negyed részének sem volt fegyvere, öregek és férfi-563

ak, fiatalok és csaknem gyerekekbõl állót (látszik, hogy nem az volt a célja, hogy a hazának
vagy a „szabadságnak” használjon, hanem hogy eldicsekedhessék vele, hogy mennyi emberttudott mozgósítani), kísértetve számtalan szekerek által, melyeken ezen új kiadású kereszteshad családja ment a sereg után terv, egyetértés, kitûzött cél, sõt vezér nélkül.”„Mi volt természetesebb, sõt nem is lehetett másként, mint hogy az Isten úgy teremtvén
az emberi testet, hogy amíg él, étel s italra van szüksége, ezen tömeg, nem lévén gondoskodás sehol élelmezésérõl, ott vette azt (hogy mint magam is székely, kíméletes szót használjak
fajrokonaim irányában), ahol találta, s vette, ahogy szerét ejthette. S ezt, miután a Berzenczey
kedvéért étlen és szomjan meghalni egyetlen egynek sem volt kedve, jól is tette a kényszerûség határáig. De az ilyféle élelemszerzés nagyon sikamlós egy dolog, s különösen a szász földön nem hadjárat volt többé, hanem fosztás, rablás és gyújtogatás.”„Berzenczeynek ezen szerencsétlen eljárása csaknem elsõ és kezdõpontja volt azon tettleges reakcióknak, mely a szászok és románok fölkeléseiben oly véres nyomait és sebeit
hagyta hátra Erdély testén, melyek begyógyulására talán fél század sem lesz elég. (Bizony
nem is volt elég, mert egy fél század múlva egyenesen elszakadtak tõlünk ezek a szászok és
románok.) Berzenczey ez alkalommal fényesen, de a nemzetre elég gyászosan bizonyította
be, hogy semmi önálló megbízatásra nem való; s ha mindjárt szándéka fölött nem is, de eszefölött bátran pálcát lehet törni.”„Követett el õ másfelõl oly dolgot is, melynél a homály egyenesen jellemére esik. Kossuth
megbízta õt a Mátyás-huszárok kiállítására, ló-, fegyver-, szerszám- és ruhafelszerelésével.
Berzenczey az állam pénztárából kivette a sok százezret, de az ezred számban kiegészítve soha sem volt, s nemhogy teljes felszerelésével dicsekedhetett volna, hanem nagyobb része nagyon is rongyos és fegyvertelen volt; a sok pénz pedig elment azon az úton, melyen a legtöbb(!) kormánybiztos és fölszerelõbiztos által fölvett milliók – az illetõ biztosok zsebeibe.” (Aztaz állítást, hogy a „legtöbb” kormánybiztos ilyen volt, nem nagyon vehetjük túlzásnak Pálffy
részérõl, mert hiszen láttuk, hogy Mészáros is hosszan panaszkodik emiatt.)„Berzenczey egyben hasonlított Kossuthhoz: õ is azt hitte önmagáról, hogy született hadvezér. Mint kormánybiztos, Marosvásárhelyt mindig Erdély földabroszát [térképét] nézegette és
haditerveket készített, környezetét pedig katonatisztekbõl állította össze. Ezek között kegyence és adjutánsa volt Jeney, kit a forradalom elõtt Elõpatakon a fürdõ vendéglõjébõl egyszer
kidobtak mint hamisjátékost, a forradalom alatt pedig egyetlen katonai tette a rablás volt s ezenúton nem kevés mennyiségû és értékû ékszert gyûjtött össze.” (Ej, ezek a 48-as „hõsök”!)„A forradalom után 1849 októberében Berzenczey is Ugocsába, Akliba menekült Kovács
Lajoshoz, ahol többen tartózkodtunk. Egy reggel útilag öltözve bejõ a mi szobánkba és azt
mondja, hogy megyen. „Hova?” – kérdeztük mi. „Kéhutiába”– volt a felelet. (Kiutahija, Kossuth törökországi tartózkodási helye.) S csakugyan elment s szerencsésen ki is ért. Késõbb
Kossuthtal Londonba ment s onnan Kínába. Innen írt 1851-ben egy levelet ifj. gróf Bethlen
Jánosnénak, ezen derék, lelkes honleánynak. Kérte õt, hogy segítse meg pár száz arannyal filológiai fürkészetében, mert néki máris sikerült fölfedezni Kínában a magyarokat, kinek írásuk – visszafelé olvasva – tökéletesen érthetõ. E badar beszédet a hírlapok is közölték akkor.
Ebben a legérdekesebb az volt, hogy Berzenczey, aki az egy magyar nyelven kívül egyetlen
egyet sem értett többet s ezt is csak beszélni tudta, s valami keveset németül, filológiai utazást akart tenni. Ezen nevezetes tudósítás után minden hírlapi és magánhírek elnémultak s
most még azt sem tudom, hogy Berzenczey él-e még, s ha igen, hol.”Mi tudjuk, hogy élt. Sõt azt is, hogy egyetlen értékes tulajdonsága, az önérzet és elvhûség is elhagyta s már 1862-ben, elveit megtagadva és megalázkodva, amnesztiát kért és kapott. Ekkor Klagenfurtot jelölték ki tartózkodási helyéül, honnan csak 1867-ben, mikor
minden 48-as bûn teljes bocsánatot kapott, jöhetett haza. Erre már felesége meghalt, vagyona
tönkrement. De 48-as szereplése miatt (melynek dicstelenségérõl a hazafiúi lelkesedés mit
sem tudott) még mindig olyan legendás hõs volt, hogy 1869-ben képviselõvé választották.

564

De vagy mert a „hazafiak” is hamar jóllaktak vele, vagy talán csak vére nyugtalansága miattújra Ázsiába utazott a magyarok hazáját keresni. Sok viszontagság után ez útjáról is hazaért
és itthon halt meg, de a Lipótmezõn.
A Pallas-lexikon még 40 sort szentelt neki s ebbõl a Révai is meghagyott 30-at. Mindkettõ azt mondja róla, hogy „politikus és utazó” volt (kár, hogy harmadiknak nem mondják még
hadvezérnek is) s a Pallas még azt is felhozta dicsõségére, hogy „nevezetes arról, hogy ilyóriási nagy utat elõtte magános ember még soha nem kísérlett meg”. Csak azt felejtette elhozzátenni: azért nem, mert mindegyiknek több esze volt, mint neki. Aztán meg honnan tudja a lexikon, hogy ezt a legendásan nagy utat Berzenczey valóban meg is tette?
Hát Kossuth bensõ bizalmasai (Berzenczey is bizalmas viszonyban volt vele) ilyen hõsök voltak? Majdnem azt kell mondanunk, hogy náluk nagyobb csirkefogókat még mesterségesen se lehetett volna összeválogatni. A gyémánttolvaj Madarász Lászlót már láttuk.

Csernátony Cseh Lajos (1823-1901)
A „Március Tizenötödike” címû túlzó köztársasági lap egyik szerkesztõje, Kossuth bizalmasa és titkára volt, aki a Honvédelmi Bizottmányba is betette titkárnak. Pálffy ezt írja róla:„Csernátony is egyike a nemzeti test fekélyeinek. Csaknem gyermekkorában hamis pénzt készített, amit Debrecenben õ maga sem tagadott a Március Tizenötödikében felelve az „Esti
Lapok” ellene emelt vádjára, mentegetõzvén fiatalságával s hogy õ rehabilitálta már magát.
Meglátjuk mindjárt, miként.”„Aztán, hogy a hamispénz csináláson rajta veszett, lopásra vetemedett. Gróf Gyulai Lajos, egyike a legbecsületesebb és legjobb szívû embereknek, megsajnálván a nagyon fiatal és
nagyon szegény, de eszes (meg egyébként is kálvinista hittestvér) Csernátonyt, noha nem
volt szüksége rá, magához vette titoknoknak. Gyulai egy idõ múlva azt tapasztalta, hogy íróasztalában tartott s többnyire el nem zárt tárcájából idõnként több vagy kevesebb pénzmennyiség hiányzik. Miután dolgozószobájában Csernátonyn kívül senki más nem szokott
járni, természetes, hogy gyanúja reá esett és ezért õt próbára teendõ, egy napon, mielõtt
Csernátony bement volna azon szobába, megszámlálta pénzét, s azután, mint máskor, nyitva
hagyta az asztalfiókját. Csernátony a szokott idõben megjelenvén, Gyulai nemsokára eltávozott, mondván titoknokának, hogy a városba megyen s csak egy óra múlva jön haza. De csak
egy más szobába ment s ott maradt egy óráig. Ekkor visszamenvén a dolgozószobába, kérdezte Csernátonyt, hogy távolléte alatt nem kereste õt valaki, úr vagy cseléde. Csernátony azt
felelte, hogy senki sem. De tudja bizonyosan? – kérdezte megint Gyulai. Bizonyosan tudom– felelte Csernátony, mert egy pillanatig sem hagytam el a szobát, s azon idõ alatt egy lélek
sem volt itt.”„Ekkor Gyulai valami ürügy alatt elküldvén Csernátonyt, újra megszámlálta pénzét s
csakugyan hiányzott abból mintegy száz forint. Most már nem kételkedett Gyulai, hogy ki atolvaj és Csernátonyt elbocsátotta és sem neki szemére nem vetette e hálátlan gaztettet, semmásnak el nem beszélte egész 1849-ig, mikor már az Csernátonynak nem árthatott többet,
mert annyira lesüllyedt volt. Ezen történetet magától Gyulaitól tudom, ki sohasem mond
olyat, mi nem szigorú való.”„Hogy Kossuth semmi emberismerettel sem bírt, tanúsítja az is, hogy Csernátony legmeghittebb emberi közé tartozott, sõt hogy egész környezetében, Stuller Ferencet kivéve, talán egy becsületes vagy legalább jóravaló ember sem volt.”„Csernátony a Pálfi Albert–Madarász–Méreiné-ligához tartozott, melynek egyik fegyvere volt: sárral dobálni minden becsületes embert és minden értelmi tekintélyt. Csernátony
ezen fegyvert nagyon is jól tudta forgatni. Élcei találóbbak és csípõsebbek voltak, mint a
Pálfiéi.”565

„Csernátony Párizsban a legmélyebbre süllyedt: az osztrák zsoldjába állott, mint annak párizsi kémje. A párizsi menekvõk ki is zárták maguk közül, szintúgy klubjuk-, mint társaságukból,
sõt ha jól emlékszem, 1851-ben az egész dolgot nyilvánossá tették az egyik párizsi lapban.”
Láttuk, hogy Kossuth bizalmasai között az ilyen jellemek annyira nem voltak ritkák,
hogy azóta ugyanez az aljasság még Asbóthról, a hadtestparancsnokról is kisült. Mint láttuk,
õ szintén Kossuth legbizalmasabb emberei közé tartozott, hisz az õ társaságában menekült
hazánkból.
De ezért Csernátony is épp úgy nemzeti hõs lett, illetve maradt, s mihelyt hazatért, rögtön országgyûlési képviselõvé választották, mégpedig a fõvárosban, a Józsefvárosban. Aztán
Tisza Kálmánnak lett titkára és épp oly bizalmi embere, mint hajdan Kossuthnak. Tiszának
egyébként is kálvinista hittestvére volt. Mikor Tisza eladta régi elveit és ellenzékibõl 67-essé,kormánypártivá és hosszú évtizedeken át miniszterelnökké, az ország urává lett, a hajdan legtúlzóbb 48-as Csernátony természetesen ebben a pálfordulásban is követte, s ráadásul oly ügyesen, hogy õ se vesztette el népszerûségét miatta, mint ahogyan Tisza Kálmán nem vesztette el.
A Révai-lexikon csak egy „ifjúkori botlásáról” tud. A Pallas, mely még többes számban
emlegeti ezeket a botlásokat, azt állapítja meg, hogy „ha valaki, õ jóvá tette azokat hosszú,
változatos életpályáján”. Pedig hát ifjúkori botlásokat éppen „változatos életpályával” lehet
legkevésbé jóvá tenni. Jellemek életpályái ugyanis nem szoktak „változatosak” lenni. A változatos életpálya magyarul elvtagadó életpályát jelent, s aki ilyen ember, annak minélhosszabb az életpályája, annál rosszabb.

Kállay ÖdönKállay Ödönrõl, 48 szintén ismert alakjáról így emlékeznek meg Pálffy feljegyzései:„Képviselõ 1848-ban; kötélre ítéltetett és amnesztiáltatott 1850. július ötödikén. Kállay Ödönméltó része azon szemétdombnak, melyet a forradalmi áradat, különválasztva a nemesebb
elemektõl, felhalmozott, hogy a nemzet ismerni tanulja bitang magzatait is, kiket a hullámok
ily vihar nélkül sohasem hozának ennyire kiismerhetõleg felszínre.” (Csak az a baj, hogy amagyar még most, több mint száz év távlatában is azt gondolja, hogy a 48-as vihar és forradalom a nemzet javát hozta felszínre s azokat juttatta szerephez, akiket az „osztrák önkény”
elnyomott, mert hiszen éppen az a sérelmük, hogy a Habsburgok önkénye a nemzet javát
nem engedte érvényesülni. Ha Bécs a nemzet salakját nyomta el, akkor jót tett nemzetünkkel.)„Õ a Madarászok uszályvivõje volt és ezen a csatornán megnyerte Komárom várának
fölszerelését 30.000 ember számára három évre. A bejelentett felszerelés után a Honvédelmi
Bizottmány minden élelmiszerbõl mintát kívánt s ez be is küldetett általa. Könnyen gondolható, hogy nem a rosszából küldött s mégis a lisztet például egyikünk sem ismerte meg, hogy
az mi, olyan valami volt, mintha hamu-, fûrészpor- és homokkeverék lett volna. Szalonna,zsír, túró, bor hasznavehetetlenek voltak. A kormány egy rendeletében számadásra vonta
Kállayt, hogy másodszor is ugyanannyi ember számára és annyi idõre szerezze be az élelmiszereket s õ másodszor is úgy járt el, hogy a várõrségnek 1849-ben két hónap múlva már rekvirálnia kellett élelmiszerét (ami nagyon hozzájárulhatott ahhoz, hogy a lakosság 48-ért„lelkesedjék”). El lehet gondolni, hogy e két fölszerelés mennyi pénzébe került az államnak s
hogy Kállaynak milliókat kellett lopnia.”
Hogy Kossuth másodszor is Kállayt bízta meg Komárom ellátásával, még akkor is tûrhetetlen lett volna, ha Kállay kifogástalan ember lett volna. Alkotmányos államban ugyanis,
különösen olyanban, mely annyira nem tûrt önkényt, ha az Bécsbõl jött, mint amennyire mi
nem tûrtünk, a kormány határozata ellenére akkor történt ez Kossuth által, mikor már kitört a„szabadság” és ezt a szabadságot a nemzet számára állítólag éppen Kossuth hozta meg. Ez
volt csak igazán az önkény és a nép szabadságának semmibevevése.

566

Hát ha még azt is tekintetbe vesszük, hogy ki volt az, akinek a kedvéért Kossuth az alkotmányt így lábbal tiporta s hogy a Honvédelmi Bizottmánynak kezében voltak Kállay
becstelenségének kézzel tapintható bizonyítékai s ezeket maga Kossuth is látta, sõt kezével
tapinthatta. Nem szólt ellene semmit, mert nem is szólhatott, elfogadta a bizottmány határozatát Kállay elcsapásáról s aztán suba alatt újra õt bízta meg.
Pedig hát Pálffy állítása nem olyan dolog, melynek valóságában vagy komolyságában kételkedni lehetne, hiszen mint a Honvédelmi Bizottmány tagja, õ is látta és kezével tapintotta Kállay
hitványságának bizonyítékait, halála után majdnem egy évszázadra megjelent mûve pedig fényes bizonyítéka nemcsak éles eszének, emberismeretének, hanem kifogástalan jelleménekés 48-as értelemben vett hazafiságának is, s azt is jól láthatjuk belõle, hogy a szabadságharc
minden valamirevaló szereplõjével tegezõ viszonyban volt, tehát alaposan ismerte õket.
„De õ (Kállay) nemcsak nyomorult jellem, ki képes volt a szegény hazát legveszélyesebb
helyzetében így meglopni s ezáltal az ellenségnek is kezére dolgozni, hanem gyáva is. Egyszer Debrecenben többek között nagyon dühöngött egy beszédében s minden embert fel akart
akasztani. Midõn elvégezte, hozzá mentem s csak ennyit mondtam neki: „Magadra vigyázz s
meg ne feledkezz Komáromról!” – Még aznap elment Debrecenbõl, sokáig vissza nem jött stöbbet nem szónokolt.”„Kézzel fogható jelét adta gyávaságának más alkalommal. Azon nap, melyen felmentetett, találkoznak vele Pesten az utcán Szunyogh Rudolf és Kovács Gusztáv, a Lajos testvére.
Kállay és Kovács nem ismerték egymást. Megállnak s Szunyogh ezt mondja Kállaynak: „Ezt
te sem hitted volna, hogy ily könnyen megszabadulj.” Erre Kovács mondja: „Én nagyon örvendek, hogy ma több becsületes ember fölmentetett, de a kár, hogy Haynau azt a gaz, zsivány Kállayt föl nem akasztatta. Mert hiszen azt már a magyar kormánynak kellett volnafõbe lövetni.” Erre Szunyogh egész naivan azt mondja: „Ti talán nem ismeritek egymást?” –Kovács Gusztáv – Kállay Ödön. És ez a gyáva teremtés ahelyett, hogy elégtételt vegyen, azt
mondja: „Bocsássatok meg, de sietõs dolgom van.” Sietve tovább ment.”
Mindehhez még csak azt teszem hozzá, hogy Kállay Ödön még 67 után is, mint a többi
magyar politikussal becsületben egyenrangú (sõt többjüknél még több is, mert õt 48-as hazafias érdemeiért halálra ítélték, ezt pedig nem mindenki mondhatta el magáról) szerepelt a magyar közéletben és a politikában.

Kuthy Lajos
Kuthy Lajos is hasonlóan szép emberpéldány volt: „Forradalom elõtt novellaíró, a márciusi napokon minisztérium után miniszterelnöki titkár, forradalom után osztrák megyei biztos
Bihar megyében. Ennél az embernél nincs Magyarországnak undokabb politikai renegátja[árulója]. Míg a forradalom tartott, irgalmatlan hosszú vörös tollat viselt s Batthyánytól kezdve, ki a cudarnak meg nem érdemlett kenyeret adott, hazaárulónak szidott minden becsületes
embert, hogy miért nem nyelik el a dinasztiát minden pereputtyával együtt, de már 1850-ben
Várkonyi Ádám képviselõ, egy haszontalan kártyás és kéjenc, kéz alatt köröztetvén egy ívet,hihetõleg kormánymegbízásból, melyre a hivatalt vállalni akaró ellenzékiek magukat följegyeznék, a Kuthy Lajos neve volt az egyetlen, mely e listán felírva állott általa.”„Nemsokára ezután a Császárfürdõbe mentem át, Kuthy is a hajón volt. Amint meglátott,hozzám jött, s noha egész életemben talán tíz szót sem beszéltem vele, kezdett keservesen panaszkodni, hogy minõ gyalázatos rágalmat kötöttek ellene, miszerint õ hivatalt keres s pedig
õ készebb volt étlen meghalni, mintsem nevét beszennyezze azáltal, hogy ezen gaz kormánytól bármi fényes hivatalt elfogadjon. Én már tudtam, hogy neve ott áll a Várkonyi listáján scsak annyit mondva neki, miszerint nekem tökéletesen közönyös, hogy mit mondanak felõle
s hogy a hír való-e vagy nem, azzal otthagytam. Csakugyan, nemsokára ki is nevezte az osztrák.”

567

Bónis Samu
Ismertebb szereplõje volt aztán a szabadságharcnak Bónis Samu. Pálffy szerint „képviselõ és igazságügyi alállamtitkár 1848/49-ben. Eszes ember és becsületes. Egyetlen hibája,
hogy néha leissza magát s akkor goromba, mint a pokróc. Õ is tíz évi várfogságra ítéltetett
1851. október 7-én, s noha véghetetlenül keserves dolog ily áron javulni, hanem azok, akik
Josephstadtból, ahol õ fogva van, kiszabadultak, állítják, hogy most rá nem lehet ismerni,
annyira megváltozott. Sohasem iszik, pedig tehetné (tehát olyan keserves volt az a fogság,
hogy még ott is tehette, aki akarta) s olvasással, tanulással és faragással tölti idejét.”
Sajnos Pálffy e legutóbbi örvendetes értesülését meg kell cáfolnunk, mert Földy János,aki együtt volt Bónissal Josephstadtban s ott írta „Világostól Josephstadtig” címen 1939-ben
megjelent naplóját, bár õ is becsületes és jó embernek mondja, bizonyítja, hogy bizony ott ismértéktelenül ivott. (265. o.)
Földy azt írja róla, hogy „neve ismeretes, kivált Szabolcs megyében, ahol követválasztásés tisztújítás alkalmával nevezetes szerepet játszott. Ellenzékhez tartozott mindig és e tábornak, ha nem is kitûnõ, de mindenesetre elõkelõ, áldozó és hangos tagja volt. Országgyûlési,
valamint megyei mûködése inkább lármás, mint hasznos volt. De rettenthetetlen bajnoka volt
az ellenzék zászlajának”.
Mikor aztán Földy megemlíti, hogy felesége ott volt nála a börtönben látogatóban s mikor elment, Bónis utána bánatában „nagyon is túl az elégen ivott” (de nemcsak õ, hanem vele
együtt minden fogolytársa), megjegyzi, hogy „Bónis Samu egyike a legnemesebb szívûeknek, de mi haszna, ha nem tudja fékezni saját és családja anyagi romlását”.
48-nak tehát még legbecsületesebb és emberileg legrokonszenvesebb szereplõi is sokszor
csak olyanok voltak, mint Bónis Samu.
Körülbelül ugyanezt kell mondanunk Besze Jánosról is, akirõl Szilágyit már idéztük.
Pálffy szerint „képviselõ és kormánybiztos 1848/49-ben; 1851. október 7-én tízévi várfogságra ítéltetett. Beszének minden ereje és tehetsége érchangjában állott és ott, ahol ezt nem
használhatta egész terjedelmében, mint a képviselõházban, csak badarokat mondott. Ott pedig,
hol a félelem elnyomta azt, mint a kassai inkább nevetséges, mint szerencsétlen ütközet napján, ahol Besze, mint kormánybiztos akarta kiérdemelni sarkantyúját, még csak a szaladástól
sem bírta csak annyira sem megóvni, hogy legelsõ ne legyen. Beszének az egész forradalom
alatt (láthatjuk, hogy Pálffy Jánosnak, a szereplõnek, szemében is a 48-as szabadságharc egyszerûen csak forradalom volt) csak egy érdeme volt, hogy 1849-ben Debrecenben megmentette Földváry Lajos életét a felbõszült nép ellen”. (Földváry ellen is hadi sikertelensége miatt„bõszült fel” a nép. Csak az egyik Földváry volt ugyanis vitéz, nem pedig mind a kettõ.)Lássuk Pálffy elõadásában néhányat a szürkébbek s ma már teljesen ismeretlenek közül is:Ágoston József
„Képviselõ 1848-ban, amnesztiát nyert 1850 júliusában, mint egyike azon 209 úgynevezett kompromittált egyénnek, akiknek a császár amnesztiát adott. Ezen amnesztia a Haynau
július 5-i szeszélyes eljárásának erkölcsi kényszerûséggel bíró kifolyása volt. Ágoston Pesten
a szélsõbalhoz, vagyis a Madarász-párthoz tartozott. Sokszor, hosszadalmasan és unalmasanbeszélt. Mikor az országgyûlés Debrecenbe ment, Ágoston nem követte (tehát a veszélyben
azonnal megszûnt nagy „hazafisága”), késõbb azonban, többekhez hasonlóan az eseményekbõl a dolgok jobbrafordulását vélvén kiokoskodni, megjelent Debrecenben, nevének (büntetésül) a képviselõk sorából lett kitörlése után, elkövetve mindent, hogy visszavetessék, dehasztalanul, noha szép neje nem egy befolyásosabb képviselõnél alázta meg magát, mint kérelmes. (Nemzetünk e legdicsõbb korszakában tehát ilyenfajta befolyásolásokat is érdemes568

volt megpróbálni.) E nõnek 1850-ben nagy befolyása volt Ernst császári Staats-auditorra. Rápedig Ágostonnéra. Ezen a csatornán tudtunk meg mi, kik szabadlábon védekeztek, sok oly
dolgot, melyet elõre tudni hasznos volt.”

Abonyi István
Hogy Abonyi István milyen jellem lehetett, azt sejthetjük onnan, hogy Pálffy egy helyütt(220. o.) egyenesen Kállay Ödönnel helyezi egy sorba. „Ha Abonyi István vagy Kállay Ödön– jegyzi meg itt csak úgy mellesleg – vádolnának bármi nagy bûnnel, aggodalmat nem okozna.” Ennél lesújtóbbat Abonyira nem is mondhatott volna.

Farkas Károly
Farkas Károlyról ezt írja Pálffy: „Képviselõ 1848-ban; amnesztiát nyert 1850 júliusában.
Jó, becsületes, félénk ember. (Mi azt hittük eddig, hogy 48-ban csak bátrak politizáltak.
Azonban ma már jól tudjuk, hogy ahhoz, hogy valaki a Habsburgok ellen merjen politizálni,igazán nem kellett bátorság.) Õ, ki bizony elég jámborul viselte magát, tökéletesen hitte,hogy felakasztják, s mielõtt amnesztiát kapott volna, pesti szállásán naponta kötelet hurkolt
nyakára, mindig szorosabbra fûzve, hogy szoktassa magát ezen utolsó mûtételhez. De bizony
nem akarta azt megszokni nyaka, de még kevésbé lelke a bátorságot.” (De láthatjuk, hogy
nem is volt rá szüksége, hogy megszokja, mert hiszen még nála százszorta bûnösebbek is kegyelmet kaptak a jó osztráktól, nemhogy õ ne kapott volna.)

Fekete Lajos
Itt van például díszpéldánynak a következõ: Fekete Lajos. „Képviselõ 1848-ban; amnesztiát kapott 1850 júliusában. A kis Fekete Lajos, kivált Debrecenben, pajkos egy
Robespierre-Madarász-kölyök volt. „Hazaáruló és vérpad!” Ennyit olvasott ki a francia forradalomból s ennyibõl is állott minden szónoklata.” (Jutalma mégis: amnesztia.)

Bernáth József
„Képviselõ 1848-ban, elítéltetett négy évre 1851. október 7-én. Nagyszájú, ingatag ember, aki az országgyûlés alatt szüntelen lökette magát a pillanat vagy szeszélye benyomása által egyik nézettõl és egyik párttól a másikhoz.”

Bernáth Albert„Volt honvédtiszt, de kárt nem tett az ellenségben. Ha azt mondanám, hogy nemcsak hóbortos, hanem bolond, jobban megközelíteném a valót. Határtalan dölyfe s különc szeszélyei
sok szélsõségre tévesztik. Egyszer Zemplén megyében, Kazsuban, hol lakik, két vendégét,gróf Vay Mihályt és hû Sanchoját [szolgáját], Marsalkó Tamást rábeszélte, hogy legyenek
szerecsenek és lettek ilyeténképpen: levetkõztek csupaszra, egész testüket, arcukat is bekenték korommal feketére, fölmentek a ház tetejére s ott csibukoztak [pipáztak].”

569

Horváth Edmund„Képviselõ 1848-ban, amnesztiáltatott 1850 júliusában. Sajátságos ember. Nagyon gazdag s 1851-ben, mikor utoljára láttam, legkedvesebb tanulmánya volt Fourier, Louis Blanc,
Proudhon s általában a szocializmus. Sõt õ ezeknél is továbbment, határozottan állította,
hogy õ kommunista.” (Érdemes volt neki amnesztiát adni? De azt is láthatjuk, hogy 48 sokkal jobban rokon volt a kommunizmussal, mint gondoljuk.)„Én azt gondolom, hogy ezt minden utolérési veszély nélkül tehette. Senki sem foghatja
szaván. Késõbb, mint hírlapokból értesülök, saját költségén nagy énekiskolát alapított pesti
házában, énekeseket és énekesnõket képzendõt a magyar színház számára. Vannak, kik azt
mondják, hogy az egész nem volt egyéb, mint keleti hárem, európai kiadásban. De én nem
hiszem. Horváth becsületes ember, ki közcélokra sokat áldoz.”Ez a 48-as tehát becsületes kommunista volt, de a becsületességét – úgy látszik – neki iscsak Pálffy hitte el. De gondolhatjuk, milyen vallásos lehetett ez a gazdag Horváth! Hogy
közcélokra is áldozott, még nem jelent semmi jót, hiszen egyszerûen úri passzió is lehetett,mert volt mibõl. Nemcsak a kéjelgés, hanem az is öröm, ha az ember bõkezûségét magasztalják.

Ivánka Zsigmond„Képviselõ 1848-ban. Kivándorolt s azután amnesztiát nyert 1851. október 7-én. Ivánka
nem azért ment ki az országból, mintha kompromittálva lett volna, hanem azért, hogy szép
utazást tehessen mások költségén. Õ szenvedélyes és nagyon szerencsés kártyás volt. (Úgylátszik, azért lett 48-as, hogy a haza üdvével is hazárdjátékot játszhasson.) Most nem tudom,
az-e. Az országgyûlésnek Debrecenben léte alatt, hol a kaszinóban és Recsky Andrásnál alegnagyobban ment a hazárdjáték (csak a szegény nemzet sorsára ment a hazárdjáték még ennél is jobban), Ivánka ezen idõ alatt többet nyert 30.000 pengõ forintnál. (Ilyen kedélyesen
ment tehát Debrecenben a honmentés.) Külföldön léte alatt is sokat gyûjtött. Hazajõvén jószágot vett, s egy gazdag leányt nõül. Eszes, jó fiú.”
Én ehhez még csak annyit teszek hozzá, hogy protestáns is volt és a család ma már báró.
Jellemzõ, hogy 48-ban Ivánka „jó fiúnak” is számított, nemcsak eszesnek.

Gróf Károlyi Eduárd
A 48-as, tehát a többségtõl eltérõen „hazafias” mágnások közül is lássunk egyet, gróf
Károlyi Eduárdot. „Istvánnak nem méltó fia. Önzõ, fukar ember. A forradalom alatt alezredes
volt. A kormánytól kicsalt néhány százezer forintot, hogy csapatot állít, melynek Erdélybe
kellett volna menni, de semmit sem állított s a pénzrõl sem számolt soha.”

Halász Bódi
„Képviselõ 1848-ban; amnesztiát kapott 1850 júliusában. Halász és Madarász jó rím
lévén, jó pajtások is voltak. Halász, Madarász József és Kállay Ödön szennyezték be a képviselõi nevet, különösen a forradalom után. Annyi sok száz ember között, kiket a haditörvényszékek saját tetteik s mások végett is vallattak, egyetlen egy sem találkozott (mi addig már
nem egy példát hoztunk fel rá, hogy találkozott), aki – habár magának használt is volna – általa más vádlottat vagy bárkit is, akinek ezáltal árthatott, kivéve olyanokat, kikrõl biztosan
tudva volt, hogy már kimenekültek, ha azáltal könnyíthettek sorsukon, egyetlenegy szóval is570

vádolt volna. (Ebbõl is láthatjuk, mennyit érhettek a Batthyányt mentõ tanúvallomások!) E
gyalázatos tettet csak a túlnevezett három egyén követte el, mégpedig vád alatt álló képviselõtársaik ellen. Így többek között ezen három ember figyelmeztette legelõbb a haditörvényszéket a Debrecenben megjelent Esti Lapokra, mint oly lapra, mely a békepárt közlönye volt
ugyan, de azért épp oly forradalmi, sõt republikánus, mint bármelyik. De elég ennyi; mert atentámat is sajnálom tõle s aztán õ anélkül is elég fekete lelkû.”Jósika Miklós
Jósika Miklóst, a regényírót, Pálffy így jellemzi: „Követ az 1834-es országgyûlésen Erdélyben, felsõházi tag 1848-ban Pesten, a Honvédelmi Bizottmány tagja 1849. április 14-ig sezután a legfõbb kegyelmezési törvényszék ülnöke. Kivándorolt. Kötélre ítéltetett s neveakasztófára szegeztetett 1851. szeptember 22-én. Az 1834-es országgyûlésen a legszélsõ baloldalon ült s egymaga maradt híve Wesselényi Miklósnak, mikor lassanként az ellenzék elpártolt tõle. (Látjuk tehát, hogy még hívei is milyen hamar jóllaktak Wesselényi Miklóssal.)
Ezután egy idõ múlva, mint regényíró lépett föl és sokkal nagyobb sikerrel, mint aminõt tehetsége jogosan igényelhet. De ha mûvei meg sem felelnek a regényészet szabályainak, szép
nyelve, kedélyes elõadása és fõleg erkölcsiséget és szemérmet soha nem sértõ jellemei és irálya[stílusa] elsõ[ként] nyitották meg a magyar delnõk [úri hölgyek] termeit a honi regényirodalomnak. Jósikát mindenesetre úgy lehet tekinteni, mint a regényirodalom alapítóját s még eddig mint a legtermékenyebbet is, most is egymást érve Brüsszelben írt s Pesten kiadottregényei.” (Az osztrák „elnyomás” tehát még a Bach-korban is eltûrte, hogy „in effigie” [jelképesen] felakasztott emigránsok az emigrációban írt regényeiket itthon megjelentessék. Hol
van ettõl az „elnyomástól” Hitler vagy a kommunizmus „szabadsága”?)„Jósika Miklós a politikában is következetes volt mindig a túlzók között állani. Amily
híve volt Wesselényinek 1834-ben, épp oly híve volt Kossuthnak a forradalom alatt; de hihetõleg akkor is, ekkor pedig bizonyosan ösztönszerûleg csak vagy jelleme hajlamánál fogva
inkább, mint alapos dologismeret, észlelés és világos elvfelfogás után. Szóval: õ a politikában költõ volt, de nem szakavatott publicista. A kormányban párthív, néha a vakságig menõ,de nem államférfi, sõt önálló férfi sem. Õ tárgyat, elvet sohasem vitatott, hanem elfogadta azt
egy fatalista hívével, ha Kossuthtól jött. Hanem szigorúan becsületes ember s egyike azonnagyon meggyérült jellemeknek, kik hitük és meggyõzõdésükért, legyen az bár egyszerû tévedés vagy fanatizmus, meghalni vagy szenvedni s nélkülözni mindig készek s ezért minden
hibái ellenére tiszteletet érdemel.”Tárgyilagos és valóban éles elméjû jellemzés. Mi fentebb ugyanezen eredményre jutottunk. Jósika jellem volt, de nem volt okos és éppen nem volt államférfinak való. Becsületes
ember létére csak így lehetett és maradhatott végig meggyõzõdéses negyvennyolcas.

Horváth Mihály
Horváth Mihályról, a papról, forradalmi miniszterrõl és történetíróról ugyanilyen találó
jellemzést ad Pálffy: „Csanádi püspök 1848-ban (de láttuk, hogy fel sose szentelték), vallásés közoktatási miniszter 1849-ben, április 14-e után. Kimenekült s most Brüsszelben él.
1851. szeptember 22-én neve felakasztatott Pesten. Horváth Mihály, mint historikus, kitûnõs
szerepet foglal el az irodalomban. Õ forradalmár volt, de én azt hiszem, hogy nem annyira
meggyõzõdésbõl, mint inkább ingatagságból. Õ hiú volt és szerette a népszerûséget (hát maga Pálffy János talán nem ezért lett ellenzéki?) s ezután indulva egyszer, tovább ment, mintsem megfordulhatott volna.”571

Bezerédj István
Pálffy még Bezerédj Istvánt, 48 egyik legideálisabbnak tartott szereplõjét is lekicsinyli.
Valóban, a tények, melyeket felhoz róla, bizonyítják, hogy õ is sokkal kisebb szabású és sokkal gyarlóbb ember volt, mint gondolnánk. Ha nem így lett volna, nem lett volna 48 elõkészítõje. Pálffy jellemzése így szól:„Képviselõ 1848-ban, kötélre ítéltetett 1850. július 5-én s ugyanakkor Haynau által amnesztiáltatott. Még talán soha senki sem részesült oly olcsó, hanem oly gazdagon megfizetettliberalizmus dicsõségében, mint Bezerédj István, a forradalom elõtt az úrbéri tartozások megváltásakor volt jobbágyai által. Az akkori hírlapok legalább egy éven át csaknem napontaénekelték ezen magasztos hazafias tettet Bezerédj és nagylelkûség, és nagylelkûség és Bezerédj variációban, de nem sok eredménnyel arra, hogy mások is kövessék a példát, mert a földesurak roppant többsége balgább volt Bezerédjnél, kirõl ártatlanul naiv modora mellett sem
lehet azt mondani, hogy személyes számító ne volna.”
Pálffy ezután kimutatja, hogy Bezerédj az úrbéri szolgáltatások megváltásába való beleegyezésével nem anyagi áldozatot hozott, hanem anyagi elõnyhöz jutott, mert a robot csak aföldesúrra volt káros, de nem a jobbágyra. A földesuraknak hozzá való nagy ragaszkodása tehát csak önzés volt és szûklátókörûség. A robot elengedéséért a földesurak anyagi megváltást
kaptak, s ha az alig valamit érõ ingyenmunka helyett ettõl kezdve pénzért kaptak rendes
munkát, azzal csak õk nyertek.
„A forradalom alatt Bezerédj se bírta magát tájékozni, de õt nem felfogás- és észleléshiány ingadoztatta, hanem hiúság. Õ miniszter szeretett volna lenni s evégett még 1849. április
14-e után is lépéseket tett Kossuthnál, de hasztalanul. (Ki hitte volna ezt errõl az annyira eszményinek tartott hazafiról? Milyen lehetett hát a többi!) Gróf Andrássy Manó már 1848-ban
jól ismerhette Bezerédjt, mikor egyik jól sikerült torzképét kiadta. Ezen kép egy diadalszekeret ábrázolt, melyen Nyáry Pál, mint koszorús Szilán ül, lábánál két majom kuncog a két Madarász képében, a szekér elé két kiéhezett gebe van fogva a Perczel Mór és Stancsics
fejeikkel s Patay József egy béresvillával kocsikötelezettséget teljesít a lovak mellett menve,a szekérre pedig hátulról minden módon fel akar kapaszkodni Bezerédj István, de nem tud.
Mindenik élethûen volt találva, de legjobban Bezerédj roppant fõ- s homlok- s törékeny ingatag lábszárakkal.”„Bezerédj a gyûléseken nagyon sokszor, csaknem minden ülésen egypárszor (hiszen nagyon miniszter akart lenni) és hosszadalmasan beszélt, de eszes és ismeretekkel bíró ember létére kevés figyelemre méltót mondott. Volt még Bezerédjnek azon válságos idõkben egyárnyékoldala, melyet azok, akik õt nem ismerték, könnyen félreérthettek s e hibája féktelen kíváncsisága, tudnivágya volt. Néki, tagja nem lévén a Honvédelmi Bizottmánynak, szintoly kevéssé volt üléseiben helye, mint bárki másnak, de õ ritka nap, hogy legalább fejét be ne ütötte,s ha az ember szép szóval kiutasította, néhány perc múlva megint ott volt minden betett ajtó
dacára, úgyhogy nemegyszer mondottuk magunk között, miként Bezerédj elõtt mitsem használ ajtót zárni, mert õ kulcslyukon is besuhan, csakhogy vagy egy szót elkaphasson. Igaz, hogyõ azzal, amit kilesett, vissza nem élt, mert becsületes ember. Meghalt 1856. március 6-án.”Ez is jellemzõ s egyúttal meglepõ és lehangoló. Ki gondolta volna ugyanis ezt a kicsinyességet, sõt gyerekességet, de egyúttal önérzethiányt is 48, illetve a 48-at megelõzõ reformmozgalmak egyik legnagyobbjáról és legnemesebbjérõl, a híres Bezerédjrõl? (Mert
hiszen olyan okos és olyan jó ember volt, hogy 48 forradalmi részében már alig vett részt.)
Jól látható ugyanis, hogy õ is csupa hiúság és nagyravágyás volt. Hiszen látjuk, hogy majdnem megveszekedett amiatt, hogy õ is a Honvédelmi Bizottmány tagja lehessen. Elhihetjük-e
hát róla, hogy õ, aki jobbágyait elõször szabadította fel Magyarországon, ezt önzetlen emberbaráti szeretetbõl tette, nem pedig azért, hogy beszéltessen magáról és élvezze a hírlapi ésnemzetgyûlési magasztalásokat?

572

Almássy Pál
Almássy Pálról, a magyar forradalmi nemzetgyûlés elnökérõl s így a debreceni trónfosztó határozat kihirdetõjérõl, akirõl eddig már elég sok szó volt s akinek ateista kijelentését is
idéztük már s láttuk, hogy olyan „izzó” és „lelkes” magyar volt, hogy „lángoló honszerelme”
még az emigrációból való hazajövetele után is összeesküvésbe vitte, Szilágyi így ír (321. o.):„Gyöngyös városi képviselõ s Pázmándy után országgyûlési elnök Debrecenben. Heves
megyében mint Keglevich barátja, ezzel feje volt az ellenzéknek.
Apja, mint kormánypárti, saját elveit akarván benne kifejleszteni, nevelését egy paprabízta, ki szép tehetségeinek egészen ellenkezõ irányt adott. (Nem értem, hiszen Almássy éppen nem lett kormánypárti, tehát Almássy „szép tehetségei” éppen nem fordultak ellenkezõ
irányba, sõt láttuk, hogy egyenesen ateista lett belõle. Azt azonban jól láthatjuk, hogy
mennyire egyet jelentett akkor a kormánypártiság a vallásossággal és a hittel, az ellenzékiség
pedig a vallástalansággal, vagy legalábbis a hitközönnyel, és hogy Pálffy mennyire nem a papok embere.)„Deli alakja miatt kedvence volt a nõnemnek. Nagylelkû, pazar, könnyelmû ember, ki
roppant jószágait rendesen szekveszturum [lefoglalás] alatt bírta.”Tehát ilyen emberekbõl lettek a nagy hazafiak. Vajon ha a papi nevelés eredménnyel járt
volna, akkor is elérte volna-e célját nála a „nõnem” s akkor is állandóan csõd alatt álltak volna-e terjedelmes birtokai? Vajon nem sokkal jobb magyar lett volna-e Almássy, ha a hazafiságot nem az ellenzékiségben, hanem az erkölcsös, szerény, beosztó életmódban, a jó
gazdálkodásban és a birtokain élõ magyar nép jólétének, mûveltségének és vallásosságamegõrzésének emelésében kereste volna? Azzal ugyanis, hogy Almássy annak ellenére, hogy
apjától roppant vagyont örökölt, állandó anyagi zavarokkal küzdött, már benne van az is,hogy munkásainak anyagi jólétével nem törõdött, mert így nem is törõdhetett. Ha kormánypárti apjára hallgatott volna s nem a hazafiságnak másik, akkor divatos módjára törekedettvolna, akkor bizonyos, hogy ez nem így lett volna.

Hajnik Pál
Hajnik Pált, mind Szilágyi (322. o.), mind Pálffy egyaránt magasztalja, tehát õ is 48 legderekabb szereplõi közé tartozik. Szilágyi így ír róla: „A forradalom kezdetén belügyminiszteri tanácsos volt. Madarász bukta után az országos rendõrség a belügy egyik ágává tétetvén,
osztályfõnökévé Hajnik neveztetett ki.”„A legresolutusabb [legforradalmibb] emberek egyike. Január elején is utolsó távozék,
utolsó hagyta el Pestet júliusban is.” (Mennyivel különb ember volt tehát, mint Kossuth vagyPetõfi!)„Becsületes ember s éppen azért tárcáját nemigen tudá betölteni, sem saját tárcáját megtölteni, mint elõdje, Madarász.” (Hogy becsületes ember a saját tárcáját nem tudja betölteni,azt értem. De hogy becsületes ember 48-ban a hivatalát se látta el jól, az bizony 48-ra nagy
szégyen.)„Hivatala élére oly ember kellett volna, mint Foucher, de õ minden egyéb volt, csak
Foucher nem. A legrosszabb kémei voltak, annyira, hogy mindig utolsó volt, ki valamely
pesti dolgot megtudott.”„Különben szilárd, buzgó ember vala. A keze alatti státusfoglyokkal igen humánus módon bánt, mert elvei ellen volt valakit politikai vétekért büntetni s ha azt tette is, csak a legnagyobb kényszerûségnek hódolt.”„A parlamentben mint Pest megyei képviselõ mûködött. Törökhonba menekült.”573

Hajnikkal Pálffy is meg van elégedve. Õ a fogyatkozásairól nem is tud, csak erényeirõl.
„A rendõrséget mérséklettel kezelte hatodmagával – írja róla. – Késõbb – folytatja – Debrecenben Madarász vevén azt át, bureau-ja [hivatala] több mint hetven sehonnaiból állott, dühös vöröstollasokból, kiknek legnagyobb részét forradalom után az osztrák rendõrségi
hivatalnokok között mind meg lehetett találni. (Láthatjuk tehát, hogy nemcsak a nyilasokból
lettek kommunisták.)„Hajnik eszes, becsületes és tevékeny ember” volt, írja még Pálffy. E legutóbbi jelzõje
Hajniknak nemcsak becsületességét, hanem alkalmasságát, tehetségességét is sejteti. Láthatjuk belõle, hogy az a Pálffy, aki a 48-asok egész seregét tartja közönséges gazembernek, vagy
legalább tehetségtelennek, mennyire nem volt szigorú bíró s mennyire megtalálja és elismeri
a jót közülük azokban, akik megérdemlik. Mert Hajnikról Szemere, aki jobban ismerhette,
mert mint belügyminiszter, feljebbvalója volt és akivel Magyarországról is együtt menekültek ki, már csak bosszankodva és lekicsinyelve tud írni.
„Minden bátorságát elvesztette – írja róla (I., 55. o.). – Gyerekesebb a gyermeknél. Nem
tudom szánni. Csaknem bosszankodni tudok rá.” „Azt az akaratbeli gyöngeséget férfiban sose láttam.” (I., 62. o.) „Hajnik borzasztó lágy velejû, semmi politikája nincs. Egy gyermek.
És a rendõrséget ez ember kormányozta!” (I., 6. o.)Úgy látszik, hogy igazi becsületes ember 48-at csak akkor szolgálhatta végig hûségesen,
ha olyan ügyefogyott és olyan együgyû volt, mint Hajnik, vagy olyan naiv, mint Jósika. Jellemzõ azonban, hogy ez a becsületes ember nem is tudta gyûlölni az osztrákot és az olyan
magyart, aki nem akart 48-as lenni, sõt nyíltan fellépett ellene. Az ugyanis, hogy „politikaivétekért” nem tudott senkit büntetni annak ellenére, hogy az õ kötelessége lett volna, azt jelenti, hogy az aulikusság, a pecsovicsság, a „hazaárulás” volt az, amit nem tudott büntetni.
Az õ rendõrfõnöksége alatt ugyanis ez volt a „politikai vétek”. Ez a derék, becsületes, az ország pénzével takarékosan gazdálkodó 48-as rendõrfõnök tehát tulajdonképpen maga is pecsovics volt.

574

A negyvennyolcas emigráns-hõsök
Lássuk most néhány adat tükrében azokat a 48-asokat, akik „hazaszeretetük” miatt elvesztették a hazájukat s lássuk õket akkor, mikor már jobbak lettek, mint a forradalom idején
voltak, mert a sok szenvedés és hazátlan bujdosás már megnemesítette õket. Hiszen köztudomású, hogy a szenvedés nemesít.
„Midõn az ember elveszti honát – írja naplójában (I., 97. o.) Szemere –, a legtöbb jót
veszti el, de sok rosszat is elveszt. Én csak amazt vesztettem el.”„Mennyi jó ember halt meg sok hóhér keze alatt. És mennyi silány, nemtelen maradt
meg. Ha ez magul maradt meg, reszketek a hazámért, mely ezeknek kezére kerülne.” (Ilyen
hízelgõ véleménye van Szemerének 48-as emigránstársairól!)„Szacsvay felakasztatott, a szerény republikánus, Irányi, az elbizakodott legény, él.”(Láttuk fentebb, mily gonosznak festette Pálffy Irinyit. Most látjuk, hogy Szemerének Irányiról se különb a véleménye. Úgy látszik, egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz.)„Mennyi szenved börtönben (ezeket majd a következõ fejezetben látjuk) és Csernátoni, asilány firkász, itt van” (az emigrációban). Tehát róla is egyöntetû a véleménye Szemerének isés Pálffynak is. Csak Kossuthnak volt egész más a véleménye, no meg a magyar lexikonoknak, melyek a magyar közvéleményt képviselik és teremtik. „Dessewffy, Aulich és annyi kivégeztetett, Csányi, Jeszenák elveszett, Madarász László megmaradt (természetesen õ is az
emigrációban). És még azon haszontalan zavargó Thaly. „És így a Kossuth-Madarász-féle töredék-párt eléggé megvan, azért is, mert gyáva volt és jóeleve sietett. Mi veszedelmes útja ez
a sorsnak! Éppen a gyávák, a rövidlátók, a dicsõségéhezõk maradtak meg. És nevüknek aszámkivetés eszméje még új tekintélyt ád. Alig tudom, jó-e kívánni a visszamehetést, ha ezek
kezébe jut a hatalom. Nem a külföldet, a magyar nemzetet kellene felvilágosítani ezen egyénekrõl és társaikról.”
Csak az a baj, hogy a magyar nemzet nem tûrte s még ma se igen tûri az effajta felvilágosítást, mert nem akar szakítani „hõseivel”. De láttuk, hogy a vértanúknak is megvoltak a maguk hibái, ha talán átlagban nem is olyan nagyok, mint az életben maradottaknak. Szemere
csak azért eszményíti legalább õket, mert nem ismerheti el, hogy 48 nem a jók és okosakmozgalma volt. Hiszen ha ezt elismerné, akkor önmagára is követ kellene vetnie.
De azért maga megfeledkezésében és az események kényszerítõ súlya alatt õ maga iskénytelen megtenni még ezt is: „Mint lesüllyedt szegény nemzetem! – kiált fel (I., 71. o.). –Rabbá lett. Az ország szétkoncoltatott. Amit apáink szereztek és megtartottak, azt mi elvesztettük. S akkor vesztettük el, mikor minden a kezünkben volt. Több eszély [ész], több számító politika kellett volna. Gyermekek írták az újságokat, azokat követték Nyáry, azután
Kossuth, dicsvágyaiknak lett a haza áldozata.” (Csakugyan csak a népszerûség-hajhászat miatt követték a „gyermekeket”. Csak azt felejti el Szemere, hogy õ is utánuk ment, nemcsak
Nyáry és Kossuth. S õ talán nem szintén dicsvágyból ment utánuk?)„Igazsága volt a nemzetnek (a nemzetnek igen, csak méltatlan vezetõinek nem). Lehetetlen volt nem állani oldalához. Igazsága volt, esze nem, aztán szerencséje sem.” (De tisztán aszerencsére nem is lett volna szabad feltenni a nemzet sorsát.) „És ez az ember (Kossuth) még
mindig képes boldogítani a világot! És talán még egyszer kezébe veszi a haza sorsát.” (Hogynemcsak minket, hanem az angolokat és az amerikaiakat is tudta bolondítani, az számunkra
vigasztalóan bizonyítja, hogy mi se vagyunk gyarlóbbak vagy ostobábbak más népeknél.)„Én nyilvánítám mindenütt, hogy e rettenetes esetben fõbe lövöm.” (Szemere tehát, adetronizáció után Kossuth után az ország legfontosabb szerepet betöltõ embere, egyenesen„rettenetesnek” mondja, ha Kossuth még egyszer Magyarország sorsának irányítója lesz.
Olyan végzetes bajnak találja ezt, hogy szerinte még a gyilkosságot is szentesíti e borzalmas
eset elhárítása.)575

„Így szólt Klapka, így Almássy. Így a londoni nyolc közül egyet kivéve mind.” „Embereink, közelrõl tekintve, törpék. Nagy része említést sem érdemel, nagy része nem dicsõítésnek, hanem szatírának volna inkább tárgya.” (I., 330. o.)
Az is jellemzõ, hogy Szemerének éppen negyvennyolc politikai vezetõivel kapcsolatban
jut eszébe az a megjegyzés, hogy „a vadászoknál nincs hazugabb, a politikusoknál nincs hiúbb nép a földön”. Tehát nemcsak én és nem hiába emlegetem annyit a hiúságot, a dicsõséghajhászatot, a népszerûségre törekvést, mint minden baj forrását.
„A szakadás a magyar emigrációban nem kisebb, sõt nagyobb. S ami benne legrosszabb,
oka nem elv, de személy. Kossuth némi pénzt gyûjtvén, abból ha nem is sokat, de annyit kiosztogatott, hogy az embereket lekötelezte általa. Némelynek most is adogat, soknak adósságát fizetgeti ki, a legtöbbnek legalább az elsõ hónapban adott. Következménye volt, hogy apénz és a haszon jó illata olyanokat is vonz hozzá, kik mindig ellene voltak s az egyszer elfogadott jótétemény után most átallanak ellene föllépni. Zúgolódnak, negatív pártokat képeznek, de nem szólanak, sõt fenntartják azon viseletet, miszerint Kossuth elleneivel nem
társalognak. Úgy látszik, ezt õ föltétlenül köté ki, mert legújabban is Hajnik ide jövén nekem
írt: Nem venném udvariatlanságnak, hogy hozzám nem jövend, ámbár a múltban mindent nekem
köszönhet, de viszonya s helyzete (Kossuth irodájában mint kincstárnok van) nem engedi.”„Egy van csak, mi engem minden embertõl elválaszt, mintha közém és aközé egy jégtáblát toltak volna, és ez az igazságtalanság. Ilyen tett által szívemrõl lehull az is, ki hozzá legközelebb állt, mint a megholt pillangó a falevélrõl hidegen lefordul.”„Valóban otthon, a forradalom alatt, a közügyért többet kockáztattam, mindent s néhaszemem pillái elõtt láttam emelkedni a hóhérpadot, mint amelynél pályám végzõdik, de azt
kell mégis mondanom, itt künn, a számkivetésben többet szenvedek, sokkal többet, amiatt,hogy Kossuth eljárását, hitegetéseit, politikáját meg kellett támadnom.” (I., 175. o.)
I. kötet, 115. oldal: „E télre sok menekült magyar ide jött. Új választmány alkottatott,melynek tagjai: Teleki L., én, Vukovics, Czecz, Klapka, jegyzõ Bittó István. Nem tesz egyebet: itt-ott pénzt gyûjtöget, de nem a franciáktól, kiosztogatja a megszorultaknak. Szóval a jelen bajokat intézgeti itt és egyéb helyeken is, a múlttal nem bajlódik, a jövendõ érdekében
mit sem tesz. Táblabírói modorú urak ezek, azaz röstek. A tehetõs: mulat, élvez, mintha minden rendjén volna, a szegény dologtalanul él, ha módját ejtheti korhelykedve. E faj nem fogja
Európa nyugalmát felháborítani, ti. mint kezdeményezõ.”I. kötet, 148. lap: „A magyar emigráció valami silány dolog. Iránta a magyar nemzet épp
oly illúzióban él, mint maga az emigráció sokat képzel önmagáról. Otthon azt hiszik, hogy
mi visszük haza a szabadságot, azt hiszik, mi itt éjjel-nappal dolgozunk az óriási mûvön. Az
emigráció többsége a maga részérõl szinte azt hiszi, nélkülünk nincs mentsége a magyar
nemzetnek. Mintha valaha valamely emigráció az elnyomott hazát megszabadította volna.”„Nézzük hát, miképpen és miben munkás a magyar emigráció ama nagy cél elérésére?
Alig hiszem, hogy az összes emigráció száma 700-1000-re haladna s e számnak 3/4-ed része
bizonyosan olyan, aki nem bír elég mûveltséggel másról gondoskodni, mint a mindennapi
kenyérszerzésrõl. Azaz 3/4 része áll közhonvédekbõl, kik otthonról vagy az olasz hadseregbõl elszöktek (ehhez bizony nem kellett nagy hazafiság). Ami az 1/4-ed részt illeti, azok között is kevés van magasabb vágyakkal. A legfõbbeken átmegyek röviden.”Újházy„Számos családjával, Észak-Amerikában megtelepedett és gazdálkodik. Õ ez erõs jellemû öreg, az elsõ trombitaszóra onnan, az óceán túlpartjáról is elõrohan, de most családjáról
gondoskodik és jól teszi. Benne ez tetterõre mutat.”576

gróf Andrássy Gyula„Gróf Andrássy Gyula 40-50.000 frankot húzván anyjától, hol Párizsban, hol Angliában,hol Svájcban mulatott, mint dandy [piperkõc] (láttuk, hogy magát Szemerét is annak tartották), szeret a haza dolgairól beszélni is, mert rá nézve a politika a komoly mulatság egy neme,de ennyibõl áll az õ tevékenysége. Ami neki még eddig hiányzik, az a mély meggyõzõdés ésaz aktív hazafiság. Gondolatai forognak szája körül, de kedvteléseinek él egészen. Hisz még
fiatalember is.” (Az osztrák „elnyomó” tehát megengedte, hogy az „in effigie” tõle felakasztatott magyar emigránsoknak itthoni birtokaik jövedelmét szabadon kiküldjék. Képzeljünk elilyesmit a hitlerizmus vagy a kommunizmus alatt!)

Vukovics„Vukovics szubjektíve tekintetvén tökéletes hazafi, amennyiben õ ebben él, mint a tormába esett féreg, de õ mily jeles megyei ember volt, státusférfinak oly jelentéktelen, specifice csupán magyar, szûkkeblû s olyan, kinek egész idejét és erejét az apró konferenciák ésszemélyes érdekek teljesen kimerítik. Jóakarattal teljes, ámbár kedélye összedúlott, azonban
horizontja szûk voltánál fogva a hazai ügynek inkább árthat, sem minthogy használhasson.”

Gorove„Gorove, kinek anyja szinte ezrekkint küldözi a pénzt, a kényelmet szereti, politizálni
szivarozás közt szeret, különben igen erénytelen ember. Ez is, mint Vukovics, mint többen,
nem elõre, de hátra mennek az eszmék világában, s különösen a magyar nemzetiség s a históriai magyar szupremenciának [vezetõ szerep] dühös hõsei.” (Sajátságos, hogy éppen Vukovics ilyen nagy magyar, aki gyermekkorában még nem is tudott magyarul és Gorove, akineka neve szintén idegen eredetre vall. Még sajátságosabb, hogy a magyar emigránsok (Szemerea példa rá) már az 1850-es években szakítottak azzal, hogy a magyarság egész Magyarországon uralkodjék. Amíg Habsburgok viselték a magyar koronát, addig – tehát egész 1918-ig –a magyar még Fiuméban, a Kárpátokban és Erdély déli határain is parancsolt. Azok a magyarok, akik már 1848-ban függetlenségesdit csináltak, látjuk, már 1850-ben lehetetlennek tartották, hogy a magyarság szupremenciáját az egész történelmi Magyarország területén fenn
lehessen tartani.)

Almássy„Almássy szinte (szintén) elélhet ama 12.000 frankkal, amit apjától kap, bár ez kevés neki (szép kis hazafiság!), ki valaha évenként 50-60.000 pengõ forintot költögetett (mint látjuk,
akkor is mindig sokkal többet, mint a jövedelme volt). Sok józan esze van, sok kritikai tehetsége, de mint az órainga, hol balra, hogy jobbra megy, amint az impulzust kapja. Arisztokratából republikánus lett, mint mondja, sikerült meggyõznöm a magyarság históriai
szupremenciájának fenntarthatatlanságáról. Nem is kétlem, hogy õ menni fog valaki után, dekezdeni, tenni soha sem fog.” (Azért látták lehetetlennek ezek a nagy hazafiak a magyarság
szupremenciájának fenntartását az egész ország területére vonatkozóan, mert vagy az északi
szlávokkal, vagy a délszlávokkal, vagy a románokkal akartak szövetkezni az osztrák elnyomás lerázására. Ez azonban csak úgy volt lehetséges, ha vagy az egyiknek, vagy a másiknak
tettek területi engedményeket, vagy ígértek legalább önkormányzatot, vagy az itt lakó szlá-

577

voknak vagy románoknak. Másképp a szövetségrõl szó se lehetett volna. Ezért mondtam én
azt már Rákóczi felkelésekor is, hogy a legnagyobb baj az lett volna ránk nézve, ha gyõzött
volna a felkelés.)Pulszky„Pulszky vállalkozóbb ember. Sok ismerete van, akar mindent, nem mer semmit s hiába
is kezdene, nem követné senki. Õ nem szabadságot, hanem hírt keres. (Itt is a dicsõségvágy, ahiúság.) Különben is neki rendeltetése valaki szolgájának lenni (csak a Habsburgokat nem
akarta semmiképpen se szolgálni). Most Kossuth írnoka. Írja és teszi, amit Kossuth rendel írni és tenni.”

Klapka„Klapkának híre nagyobb, mint érdeme. Hiú (megint a hiúság), mint egy asszony, gyönge, mint a gyermek. Mint politikus nem számít, nem ismeri az elvnek, mit vall, elsõcorolláriumait [folyományait] sem. Mint férfi, nem határozott. Kossuthot gyalázza s mégis
hódolni ment; nekem, mint demokrata, szívességet ajánl és elleneimhez csatlakozik, igaz,
hogy én a szívességet nem fogadtam el.”Czecz
„Czecz szinte (szintén) tábornok volt. Ez bír sok katonai ismerettel, de prédál és teleadóssággal, melybõl új segítségkéréssel bújik ki. Lehet, hazáját szereti, de annak sorsa nem
háborgatja álmait (de hát akkor szeretet ez?). Lelke valaha egy õrmesterbõl hadnaggyá lettember lelke volt. Köznapi jelenet.”

Vetter„Vettek tábornok egy száraz osztrák iskolabeli katona, ha valaki, a fõnök valamit parancsoland neki, meg fogja tenni pontosan minden tûz és lelkesedés nélkül.” (No és ez nem többet ér, mint a nagy száj és az állandó veszekedés?)Kmetty„Kmetty politikai nulla, de lelkes magyar hazafi. Aki el fog ismertetni fõnökül, az rendelkezni fog vele, akárki legyen az. Neki magának nincs semmi különös véleménye az általános két eszmén kívül: haza és szabadság.”
Hogy Telekirõl milyen lekicsinylõ Szemere véleménye, annak bizonyítására már sok idézetet hoztam fel naplójából. Említettem már azt is, hogy Batthyány Kázmérról is hasonló avéleménye.

578

Mészáros
„Mészárosról felejték szólani” – jegyzi meg Szemere késõbb egy oldaljegyzetben. A jó
Lázi bácsi tehát már csak ennyit számított az emigrációban.
Az általános kép pedig, mit Szemere az emigránsokról fest, ez: „Akiben értelem van, abban erély nincs; aki szegény, az prédál; aki gazdag, az fösvénykedik vagy élvez. Nem mûvelik magukat, nincsenek összeköttetésben sem a demokrata párttal, sem a kormányokkal. Nemírnak semmit, hogy a magyar ügyet a spekulatív fölébe fölemeljék.”
I. kötet, 169. oldal: „Párizsi szállásunkat idõközben egy emigránsnak adtuk át, B. nevûnek. Esmervén õt némelyek, tanácslák, ne tegyük, de hogy tagadni meg ilyesmit, ami nekünkáldozatba nem kerül. A tapasztalás mutatta, hogy akik ismerték, azoknak igazságuk volt. Házunkba s ágyunkba leányokat hordott, szobánkban ebet tartott, edényeket tört, órát rontott s
mire kértük, abból semmit nem teljesített, pletykákat csinált, adósságokat csinált s adósait
ránk küldte, úgyhogy kénytelen voltam neki száz frankot összecsinálni s végre teljességgel
nem akart kihurcolkodni a szállásból, úgyhogy elvégre, többször hiába kérvén meg, levélben
kénytelen voltam komolyan felhívni. Ez a köszönet azért, hogy három és fél hóig nálunk ingyen lakott és hogy érette még ilyen sokat tettünk, mi neki egy egész jövendõt biztosítottunk
volna, ha nem volna rossz és henye, mint a dög.”
I. kötet, 195. oldal: „Mindamellett is minket sokan meglátogatnak Párizsból. Gyakran jön
Dembinszky, Batthyányék, több francia – magyar, hála Istennek, kevés. Az egyiket szeretni,a másikat becsülni nem lehet, tehát jobb, hogy elmaradnak. Ha magunkon végig tekintek,
napról napra jobban meggyõzõdöm, hogy ily emberekkel nem lehet jövendõje a magyarnak.
Rendeltetésünk künnmaradni, míg el nem halunk vagy míg el nem vénülünk s így vezérségre
tettleg képtelenné nem válunk. Nekünk nehéz sors, üdvös a nemzetre nézve.”
Lehet-e ennél legsújtóbbat mondani 48-ra és 48 vezéreire? Nem annak elismerése-e,hogy 48-ban méltatlan emberekre volt bízva a nemzet sorsa?
I. kötet, 281. oldal: „Amihez a magyar tud, az abból áll, bírálni másokat, nagy tetteket
követelni másoktól; amit elfelejtenek, az, hogy magukra nem alkalmazzák azon mértéket,mellyel másokat mérnek.” (Igen, a Habsburgokkal is így csináltak.) I. kötet, 308. oldal: „Azemigrációban minden mûvelt, becsületes magyar ritka, az ilyen drágább a gyémántnál, s íme,félünk, ez is hamiskõ volt.”
Tehát még ez az egy se volt kivétel. Kell-e ennél lesújtóbb megállapítás? Pedig hát ez
48-ról szegénységi bizonyítvány, mert a 48-asok java volt az, amely emigrált. Azoknak kellett menekülni, akik a legnagyobb 48-asok voltak.
A II. kötet, 79. oldalán Kandó Kálmán 1848-ban volt országgyûlési képviselõ (ésSzemere kálvinista hittestvére) furcsa viselkedését és benne való csalódását írja le Szemere.
A II. kötet, 200-202. oldalán az emigránsok közt nagy szerepet játszó Horn Ede furcsa
viselkedésrõl ír, akinek igazi neve Eichorn. Itthon 48-ban még rabbi volt. De õ is olyan nagy
„szabadsághõs” volt, hogy Világos után emigrálni volt kénytelen, s hogy legyen mibõl élnie,írni kezdett. „Külseje jelentéktelen, borzasztó rossz kiejtéssel beszéli a magyar nyelvet (bárjól bírja). Alig lehet érteni, nem is szellemes ember, rossz társalgó” stb. Tehát magyar kiejtése nevetnivaló, mégis kiváló magyar szabadsághõs, aki 48-ban és az emigrációban olyan sok
hazafias érdemet szerzett, hogy zsidó létére és nevetnivaló kiejtése ellenére mégis, mikor 67
után hazajött, képviselõnek választották, sõt államtitkár lett belõle.
Nagyban hozzájárul a 48-as hõsök lelkivilága megismeréséhez, amit Szemere naplója II.
kötetének 235. oldalán ír: „Tudni kell, miként ama forradalmi, újonnan sült tábornokok(Czecz, Vetter, Perczel stb.) Türrt ezredes címével, melyet 1849-ben a bádeni forradalomban
nyert, vonakodtak megbecsülni – oktalan gõgbõl, mintha õk rangjukat nem tõlünk s nem forradalomban nyerték volna.”579

„S kérdem Simonyit: Hát Klapka miért nem ment Garibaldival? Ha annyit tartanak címükre, érdemeljék is meg. Ha én katona volnék, Napóleon (természetesen nem I., hanem III.
Napóleon) alatt nem, de ott szolgálnék, hol a szabadságnak használhatnék. A szabad Olaszország majd megemlékeznék rólunk annak idejében. – Simonyi rá azt felelte: Hogy szolgálhatna
Klapka Garibaldi alatt, mikor õ egész sereget vezérlett? Ezt úgy mondta, mint a Klapka véleményét is. Erre elnevettem magamat. Klapkának nagy dicsõség volna Garibaldi alatt szolgálni.
S õ vezérlett nálunk sereget? Igaz, midõn Görgey beteg volt 1849-ben augusztus elsején vagy
harmadikán, akkor is megverték. Valóban, a mi embereink gõgjükben megbolondulnak.”„Tudom egyébiránt, hogy Klapka 1859-ben Turinban Garibaldi és Türr ellen ármánykodott s ezek õt nem látták volna szívesen, mint Kossuthot sem. Ilyképpen nyilatkozott Türr,midõn most nõmnél Párizsban volt.”„Vukovics mind melankolikusabb lesz. Londonban mint remete él. Magyarokkal két-három hóban találkozik. 1859 óta Kossuthot meglátogatja, de ez soha nem adja neki vissza, mivel õ pretendens (trónkövetelõ). Vukovics oly formák embere s oly érzékeny s ezt mégis
elnyeli. Említé, hogy Kossuthot a Széchenyi dicsõítése mód nélkül bántja. Még csak nem isszégyelli kimondani: Azt az embert dicsõítik – úgymond –, kinek elve az volt: Ausztria és
Magyarország vegyes házasságban éljenek.”Az emigránsok közti állandó veszekedés s általában a rájuk való panasz úgyszólván minden 48-ról író szerzõben megtalálható.
Márki Sándor így ír Horváth Mihály életrajzában (314. o.): „Egy-két genovai számûzött
társát kivéve senkivel sem állt összeköttetésben és levelezésben; ezek pedig, ha talán tudnak
is valamit, semmit sem közölnek vele, mert mindig a béke és becsületes kiegyezés mellett
hallották nyilatkozni. Ez a véleménykülönbség ezektõl is annyira elidegenítette, hogy nagyon
ritkán látta õket s akkor sem örült látásuknak, eleve tudván, hogy a vita, bár kerüli s kifakadásaiknál többnyire hallgat, újabb idegességre vezet. A helyzet ekként napról napra kiállhatatlanabb lett elõtte s elhatározta, hogy más városba költözik át. De oda nem akart menni, hol másmagyar számûzöttek vannak, hogy ne jöjjön velük oly viszonyba, amilyen innen elûzi... Párizsba azért nem akart menni, mert szûk erszényének nagyon drága. Brüsszelbe pedig a vele
többnyire ellenkezõ elvû emigránsok, különösen Klapka és Perczel miatt nem akart menni.”
Láttuk, hogy Klapkáról milyen rossz Szemere véleménye. Horváth Mihályé ugyanilyen
rossz. Toldy Ferencnek ezt írja haza róla: „A haszontalan, mondhatatlanul hiú ember mindenbe
beleüti az orrát. Eddig mindent, igen sokat elnéztek neki s ez mind elbízottabbá, fennhéjázóbbá tette õt, kit senki sem becsült! Egy éve hogy felfogadtuk: nem tûrni többé rakoncátlankodásait... Felszólalásunk egyáltalán nem az ügyre vonatkozik, csak Klapka idétlen, önzõ s
hiú szózatait sújtja.” (294-295. o.)
Nagyon általános és nagyon feltûnõ lehetett a 48-as emigránsok silánysága, mert még a48-ért rajongó Nemeskéri Kiss Sándor is felhoz rá egy jellemzõ esetet (Pipaszó, 52. o.):„Az 1859-es olaszországi hadjárat végén szétszéledt a magyar légió és egynéhány tagja
nagyapám franciaországi birtokán nyert ideiglenes alkalmazást. A késõbbi években kettõ közülük, mondjuk András és János beszélgettek közös hadiélményeikrõl. Kezdi András:
Emlékszel-e pajtás, hogy Itáliában együtt szedtük a fáról a szardíniát?
– Ugyan ne beszélj bolondot, hisz a szardínia nem fán terem.
– Nem beszélek én bolondot, tudom én azt jól, hiszen még arra is emlékszem, hogy egy
sziget nevét viselte az a fene szardínia.
– Ne beszélj marhaságot!
– Micsoda? Te vagy marha, hülye!
Pofon, ellenpofon. Ölre mennek, véresre verik egymást. Még verekedés közben visszaugrik András és nevetve elkiáltja magát:– Megállj te, igazad van! Kápri volt az, nem Szardínia.”„Magyarok sokszor verekedtek már ilyesmiért” – teszi hozzá befejezésül az író.

580

A börtönök „hõs” lakói
Az emigránsok, tehát azon tiszteletre méltó hõsök után, akik a hazátlanság keserûségével
fizettek égõ honszerelmükért, lássuk most Földi János naplója nyomán egy kissé közelebbrõl
azokat a még nagyobb hõsöket, akik bilincsekbe verve hosszú várfogsággal bûnhõdtek állítólagos hazaszeretetükért, tehát hazaszeretetük nagyságát illetõen rögtön a vértanúk után következnek. Földi szemtanú. Õ is egy volt azok közül, akik 48 miatt hosszú börtönt szenvedtek.
48-as érzelmû is, mert hiszen úgy szidja az osztrákot még naplójában is, mint a bokrot, s feljegyzéseit nem utólag visszaemlékezve írta, hanem ott a börtönben frissiben, a szó szoros értelmében naplószerûen.
Bizony e téren is ki kell ábrándulnunk, mert Földy – pedig a vak is látja, hogy nem viseltetik ellenszenvvel sorstársai iránt, sõt nagy szeretettel van irántuk – mindent tud róluk mondani, csak jót nem. Földy annak ellenére kénytelen oly sok kellemetlent elmondani társairól,
hogy nagyon szerény és türelmes ember. Amit pedig közöl róluk, annál inkább elfogadhatjuk
tárgyilagosnak és hitelesnek, mert nem a nyilvánosság számára írt. A napló csak a naplóíró
halála után egy fél évszázaddal jelent meg, akkor is véletlenül került nyilvánosságra.
Hogy a naplóíró mennyire jellemes és igazi önérzetes magyar ember, mutatja naplója tartalma. Földy nem volt olyan gyenge jellem, mint Beniczky. Õ nem lett „az osztrák” kémje,hogy a maga sorsán enyhítsen. Az õ feljegyzései, melyeket börtönében készített, olyanok,hogy ugyancsak kellemetlen következményei lettek volna, ha felfedezték volna nála és elolvasták volna. A napló tele van sóvárgással a szabadulás után, de azért mégse vetemedett írója
árulásra azért, hogy hamarabb hazakerülhessen.
Josephstadt, 1854. nov. 15.
„Nagy volt a sürgés-forgás a tegnapi napon. A vár lakóit másként helyezték el, mint eddig voltak. „Téli szállásra”, mint egy elmés rabtársam mondta. Az átszállásolás oka az, hogy
az emberek a kényszerített együttlakástól túlságos közel ismerik egymást és túlságosan ki isösmerik egymást. Összeférhetetlenek lesznek. Ráunnak egymásra. Elkívánkoznak. Gyakran
megtörténik, hogy akik néhány hónapja még pénzt áldoztak azért, hogy együvé kerüljenek,
most újra pénzt áldoznak, jól megfizetvén a profoszt csupán azért, hogy szabaduljanak egymástól. Nem jó, ha az emberek túlságosan közelrõl vizsgálják egymást.” (Igen, de csak akkor, ha értéktelen emberekrõl van szól. A jellemet, éppen ellenkezõleg, csak akkor tudjuk
igazán becsülni és szeretni, ha közelebbi ismeretségbe kerülünk velük. A Habsburgokat például minél közelebbrõl, minél intimebb tulajdonságaikban ismerjük meg, annál jobban megszeretjük.)„Én elvül tûztem ki nem változtatni a szobatársakat. Már akkor sejtettem, hogy minél
több embert fogok nagyon közelrõl megismerni, annál kevesebb embert fogok becsülni. Elvemhez hû maradtam mind a mai napig. Annyira, hogy akikkel a sors összehozott, midõn
Olmützbe kerültem, azokkal vagyok még Josephstadtban is. Pedig nem kis föladat éjjel-nappal mindig együtt lenni.” (153. o.)
Látjuk tehát, hogy Földy jóakaratúan úgy beszél, mintha az egymás közti veszekedéseket
nem a „hazafias” rabok jellembeli fogyatékosságainak, hanem az emberi idegrendszernek arabság unalmából és a környezet és a társaság állandó egyhangúságából természetszerûleg
folyó ingerlékenységének kellene tulajdonítani. Eszerint tehát nem 48-as bûn volt ez azösszeférhetetlenség s állandó veszekedés, hanem az általános emberi természeté. Ha mégis
mindenáron e hazafias rabokban keressük a hibát, csak annyit állapíthatunk meg terhükre,hogy nem voltak különbek az átlagembernél. (Igaz, ez is baj, mert azokat, akik 48 tényezõi
voltak, a magyar semmiképpen se tartja átlagembereknek.)
Aki a helyzetet tárgyilagosan akarja megítélni, mindenképpen tekintetbe kell vennie,
hogy a rabság egyhangúsága idegesítõ s hosszú éveken át mindig ugyanazon személyek közt

581élni, mindig csak velük társalogni ingerlõ hatással van a legtöbb emberre. A hazafiak mentségére tehát ezt mindenképpen tekintetbe kell venni. Azonban épp oly kétségtelen az is, hogyezzel a megállapítással még nem lehet mindent elintézni. Ez a hazafias rabok gyarlóságaira
legfeljebb enyhítõ körülmény, nem pedig felmentõ ok. Ki van közelebb, ki van intimebb kapcsolatban, mint a házastársak egymással? Kétségtelen, hogy mégse végzõdik válással még aházasságok egy negyede se még a legzüllöttebb társadalomban se. A házastársak többsége
50-60 évi együttélés után is épp úgy vagy még jobban szereti egymást, mint együttélésük elején.
Az is kétségtelen, hogy ha 48-at dicséretes hazafias mozgalomnak tartjuk, akkor szereplõinek a nemzet javából kellett kikerülniük, tehát erkölcsi fogyatékosságaiknak, gyarlóságaiknak kisebb fokúaknak kell lenniük, mint az átlagemberekéinek. Akkor a nagy többségnek afogság kellemetlenségeit s rabtársa gyarlóságait vagy különcködéseit épp oly türelemmel kellett volna viselnie, mint Földy János, a naplóíró viselte. Akkor ezek között a hazafias hõsök
között semmiképpen se lehettek volna olyan késhegyig menõ veszekedések, gyûlölködések,mint amilyenekrõl Földy tesz említést. Ha másért nem, már csak azért is uralkodniuk kellett
volna magukon, hogy a gyûlölt osztrák elõtt ne hozzanak szégyent nemzetükre s ne teregessék ki elõtte szennyesüket.
De ha õk egymást annyira kibírhatatlannak tartották s annyira gyûlölni tudták, hogy kívánhatják akkor, hogy az átlag magyar és az utókor tiszteletre méltó hõsöket lásson bennük?
Hõsök társaságában lenni, sõt éveket tölteni, mindenki irigylésre méltó dolognak tartja, s haennek éppen az ellenkezõjét tapasztaljuk, akkor kénytelenek vagyunk megváltoztatni róluk
alkotott fogalmainkat. Aki csak messzirõl nézve nagy, annak a nagysága mesterségesen teremtett, tehát hazug.
Érdekes, hogy Barsi (Neumann) Józsefnek, aki pap (de persze csak 48-as pap) létére közel se olyan vallásos, mint Földy János, aki nem pap, sõt késõbb ki is lépett a papságból és
még hitehagyottá is lett, Földy Jánossal ugyanazon börtönben szerzett tapasztalatairól megírt
följegyzései („Utazás ismeretlen állomás felé”), melyek már a nyilvánosság számára és csakévtizedek múlva a fogságból való kiszabadulás után íródtak meg, éppen az ellenkezõt mondják, amit Földy.
„Nem hiányoztak komolyaknak látszó és olyankor bizony elkomolyodó és hévvel folytatott vitatkozások is önként felvetõdõ s néha szándékosan szõnyegre vetett tárgyak, kérdések sállítások felett. Ilyenkor a társaság csakhamar a vitatkozók köré gyûlt s rendesen mindegyiknek keletkezett egy kis pártja, mely támogatta, buzdította, néha meg is tapsolta. De nem emlékezem egy esetre sem (ej, de hazafias a memóriája!), melyben közbenjárásra vagy hívatlan
beavatkozásra lett volna szükség. Egy pillanat a falakra, melyek helyzetükre figyelmeztettek,
elegendõ volt a leghevesebb vitának is oly fordulatot adni, melyen vitázók és a vita tanúi
egyaránt kénytelenek voltak jóízût nevetni.” (109-110. o.)Igen, így kellett volna ennek lennie, ha azokban a börtönökben csakugyan hazafias hõsök, a magyarság java lett volna. Ezért írta le Barsi a 48-asok rabéletét így. A Magyar Tudományos Akadémia tagjává is választotta érte jutalmul. Földy Jánost nem választhatta azzá.
Még akarva se tehette volna, mert hiszen míg Földy János élt, senki se tudta, hogy naplója isvan. Pedig Földy naplója és Barsi utólagos visszaemlékezései úgy viszonylanak egymáshoz
tisztán írói tehetség szempontjából is, mint talán a tíz az egyhez.
Földy azonban, aki nem általánosságokban beszél, hanem a szereplõk nevét is közli (közölheti, hiszen nem a nyilvánosságnak ír) s aki pontosan megmondja a napot is, melyen a leírt eset történt, épp az ellenkezõjét mondja annak, amit Barsi, bár látjuk – s ez csak növeli
hitelre méltóságát –, õ is épp oly jóakaratú rabtársai iránt, még azok iránt is, akik õt bántottákmeg, mint Barsi általánosságban, s látjuk majd, hogy Földy Barsit is ilyen nehéz természetû
embernek mondja, aki iránt nem lehetett felmelegedni.
Mivel a két szemtanú egymásnak ellentmond, el kell dönteni, melyiknek van igaza. Ez
tárgyilagos történetíró számára igen könnyû dolog. Földy magának írt, Barsi a nyilvánosság-582

nak. Földy ott a fogságban írt a közvetlen élmények hatása alatt, Barsi csak hosszú-hosszúévtizedekkel késõbb (mûve csak 1890-ben jelent meg). Neki tehát tekintettel kellett lennie ahazafias hangulatra. Hiszen a nemzet hõseit csak bámulnia és dicsérnie volt szabad, nem pedig bírálnia, hogy lesújtó véleményrõl ne is szóljunk. Sokan éltek is még akkor ezek közül ahõsök közül, vagy éltek legalább az utódaik, rokonaik, akiknek ezek a hõsök családi büszkeségük volt s akiknek érzékenységét nem volt tanácsos megsérteni. Így tehát a legtöbb, amit
még meg lehetett tenni: a hallgatás a hibáikról. Rosszat írni róluk semmiképpen se lehetett.
Sõt többet mondok. Ha Földy János naplója nem 1939-ben, hanem egy fél századdalelõbb, a Barsié megjelenése idejében került volna sajtó alá (pedig még Barsi feljegyzései iscsak egy fél századdal késõbb jelentek meg, mint az események történtek, melyeket leír), akkor a sajtó alá rendezõ még Földy naplójából is kénytelen lett volna kihagyni azokat a részeket, melyeket mi fogunk idézni. (Hihetünk-e az olyan történelemnek, melyet így kellmegírni?
Josephstadt, 1854. nov. 22.
„Régi dolog, hogy a magyar egyet nem ért. Szomorúan tapasztaljuk ezt itt is, a rabságban. Magyar ember egyik fõ bûne, hogy gyanúsítja egymást. Különösen a vakmerõ újoncok
rágalmazzák (!) azokat, akik kiállották a tûzpróbát, negyvennyolc elõtt úgy, mint 48-ban, járván a tövises pályán ingadozás nélkül, midõn e pálya veszélyes volt. Azok, akik még azújonc nevet sem érdemlik a szabadság seregében, próbált veterán hazafiakat, a szabadság valódi mártírjait gyanúsítani merészelik. És miért? Mert a tapasztalatlan újoncokat nem akarjákelõsegíteni a levegõvárak építésében, sem vélük együtt a levegõben repülni.”„Ily vérlázító jelenetnek tanúja voltam ma a sétán, hol Gyárfás dühös viselete megbotránkoztatott minden jobb érzésû és józan gondolkodású rabot. Aki még közülük hiszi, hogy
muszka még egyáltalán van a földön, az pecsovics, sõt hazaáruló! A dühös patrióta erdélyi
születésû, hivatására székely ügyvéd. Forradalom alatt feltûnt a színvonalra, sõt talán intendáns- vagy kormánybiztos szerepben. És most, ha lehetne, Marat szerepét is eljátszaná.” (Dea 48-as rabok effajta viselkedése rabtartóik jóságát is bizonyítja. Vajon el lehetett-e képzelni
Hitler börtöneiben elveik mellett ilyen vadul fellépõ kommunistákat, s ráadásul séta alatt, tehát félig-meddig a nyilvánosság elõtt, vagy a kommunisták börtönudvaraiban sétáló nyilasok
vagy kulákok körében ilyen nyílt „reakciós” viselkedést?)„Igaz, hogy találkoznék itt, a josephstadti rabságban, Robespierre is: Göll Antal. És Danton: Turi. A bõbeszédû Szabó Ádámnak bizony nem tudok illõ szerepet adni. Bár kívánkozik
rá. Valamint másoknak sem, akik erre kívánkoznak, mert ama francia szörnyetegek legalább
borzasztóan hatalmasok voltak a bûnben. De ezek, minthogy tehetségeik hiányoznak, még abûnben sem tudnának gyalázat nélkül fetrengeni.” (Lehetne-e annál lesújtóbbat mondani,mint ami itt Földybõl akaratlanul is kitört?)Egy a 48-as rabokra csúnyán kompromittáló dolgot azonban még Barsi is megemlít,
igaz, hogy õ névtelenül és csak könyve egyik jegyeztében (19. o.). Azt írja itt, hogy mikor õ
kiszabadult és „visszatért a világba”, Antal öccse már rég el volt temetve. Irományai között
azonban megtalálta, hogy „1851-ben július 28-án Bicskén átutazott N. N. úr azt mondta,
hogy kiszabadulván, egész szobára való bútorzatot és ágynemût hagyott Olmützben fogva
ülõ testvérbátyámnak, amiért ötven forintot számított föl. Írást nem tudott felmutatni, de elõadását igen valószínûvé tudta tenni s már könyörületbõl is egy kiszabadult államfogoly iránt,
megadtam neki az ötven forintot. Nyugtát azonban ettõl is hiába követeltem.”
De folytassuk Földy naplóját:Josephstadt, 1854. dec. 2.
„Nincs bizonyosabb mód a jó hazafiakat egymástól elidegeníteni, mint õket együvé zárni. A szobatársak között ritka az egyetértés, a szívélyesség. (Láthatjuk a kifejezésbõl, hogy
nem kivétel, hanem szabály volt az, amit mi kifogásolunk.) Szerencse, ha örökösen nem patvarkodnak. Sõt ha nem gyûlölik egymást! Valamennyi fogolytársaim csodálkoznak azon, mi-

583ért lehetséges, hogy mi négyen folytonosan évek óta együtt lakunk és tudunk együtt lakni.
Magam is csodálkozom rajta, mert bizony a mi szobánk sem templom és mi sem vagyunk
angyalok. Nem bizony! Magamat sem veszem ki. Annyit mindazonáltal kénytelen vagyok
magam mellett felhozni, hogy tûrni megtanultam itt (természetesen nem az osztrák rabtartóktól, hanem „hõs” magyar rabtársaitól) és nyelni is, mint mondani szokás. Gyakran vagyok
vak, gyakran süket és leggyakrabban néma. E képességeimnek kimondhatatlan hasznát vettem és fogom talán venni akkor is, ha Isten megsegít és kiszabadulok a fogságból, s visszatérek az emberek társaságába.”„Azért jegyeztem föl mindezt éppen ma, mert lakótársam, Jakab Mihály szokott nyers ésdurva modorával éppen ma idézett fel kellemetlen jelenetet. Sajnos, ezúttal magam is megfeledkeztem az aranyszabályról, hogy süket és néma legyek. Kijöttem a sodromból és ezáltal
véremet kelleténél jobban fölhevítettem. Így aztán csak ártottam egészségemnek. Bizony
gyarló, nagyon gyarló teremtmény az ember! Ideje volna szabadulnunk, különben nagyon
megunjuk, nagyon meg is utáljuk egymást.”Nem tartozik szorosan tárgyunkhoz, de témája érdekessége miatt ezt is megemlítem:1855. január 18.
„Különös, hogy a magyar, ha idegen nemzetbélivel kerül össze, igyekszik annak nyelvét
sajátjává tenni. Ha német vagy olasz négy vagy öt magyar közé kerül a fogságba, nem õ tanulja meg a magyarok nyelvét, hanem a négy-öt magyar tanulja meg az övét. Õ legfeljebbkáromkodni tanul tõlük a hosszabb együttlakás után.”„A magyarnak ez a sajátsága, hogy eltanulja az idegenek nyelvét, nemcsak a mûveltebbek tulajdona. Kiterjed az a legalsóbb rétegekig. Még a szegény nyomorult sáncosok is megtanultak lengyelül, németül, csehül. Az ember azt hinné, hogy talán felsõ megyékbõl valók.
De ha megkérdjük tõlük: „Hova való, földi?” „Biharból” – hangzik a felelet. Szabolcsból,
Csongrádból.
Éppen ma kérdeztem meg egy csehül beszélõ magyart, aki azt felelte, hogy Szegedre való.
– Hogyan van az, földi, hogy a magyarok mind megtanulják a cseh, lengyel, morva nyelveket, ezek pedig a miénket nem?
– Tekintetes úr, felelte a szegedi sáncos, ostoba nép ez mind. Nem képes megtanulni a miböcsületes nyelvünket és így mi vagyunk kénytelenek megtanulni az õ nyelvüket, hogy beszélhessünk velük. Hej, uram, nincs az Istennek több olyan népe, mint a magyar!”1855. február 15.
„Aki nagyon vérmes reményekkel van a demokrácia gyõzelme iránt, az zárassa be magát
néhány évre ilyen államfogházba és ki fog ábrándulni, miután megismerte a különféle nemzetbeliek egymás iránt való idegenségét, irigységét. Nem akarom mondani: gyûlöletét. De
még jobban ki fog ábrándulni, ha megismerte ugyanazon nemzetbeliek viszálykodását. Ki
fog ábrándulni, ha ilyen közelrõl megismeri ama demokratákat, kik felé a szegény nép kacsintgatni szeret. (Megint elképesztõen lesújtó állítás.) Bizonyos, hogy itt is vannak tiszteletreméltó kivételek. De nem oly számmal, mint sokan gondolják.”
Hogy ezek a híres 48-as demokraták és „hazafiak”, ha protestánsok voltak, minden „felvilágosultságuk” ellenére mennyire elfogultan felekezetieskedõk is voltak egyúttal, smennyire mindenben nem a magyart, hanem csak a maguk felenyáját nézték, Földy naplójaerre vonatkozó felháborodó megjegyzését közöltük már 48 vallási oldalának tárgyalásakor.
Lássuk most, milyen jellemek voltak ezek a felekezetieskedõ 48-as protestánsok:
1855. február 24.
„Ma séta közben összehozott a véletlen Illésy Jánossal, aki majd húsz évig volt a nagykunok kapitánya és a debreceni református szuperintendenciának [protestáns egyházi fõfelügyelõség] egyik hatalmas oszlopa, mint kurátor. (Nehogy még valaki azt higgye, hogy a jó
Földy János katolikus öntudatból ír püspökség helyett szuperintendenciát. Akkor még nem
voltak ilyen öntudatos katolikusok, de viszont akkor még a protestánsok se tartották hiúsági

584

kérdésnek, hogy szuperintendens helyett püspököt mondjanak. Hiszen felekezetük lényege,
hogy a katolikus értelemben vett „püspök” szó ellen legyenek.)„Elmúlt már hatvan éves, mégis oly könnyelmû, pojácás viseletû, mint a tizenöt éves ifjú. Szinte csodálkozik az ember, miként viselhetett ez az ember annyi éven keresztül oly tekintélyes hivatalt. Egész órát jártam vele a sétán, de mondhatom, nem nagy élvezet volt
hallgatni költött és nem költött fiatalkori kalandjait.”
Csakugyan épületes és jellemzõ jelenet: kálvinista kurátor, tehát egyházi funkcionárius
és hazafias hõs, lábán és kezén „dicsõséges” elveiért szenvedett bilincsekkel, tiszteletre méltó, hatvan éven felüli õsz férfiú, s még mindig és még rabságban is 17 éves elzüllöttebb gimnazisták szerepében tetszeleg egy teljes órán át: szerelmi kalandjaival dicsekszik. De aztán
mégiscsak kitör belõle a kemény, hatvanas férfi (bár ne tört volna ki!): keservesen panaszkodott Földynek szobatársai ellen. Kivált a beteges Jánossy Lajos, erdélyi katolikus pap ellen
fakadt ki.
„Alig várom, pajtás – mondotta –, hogy jövõ hónapban szobát változtassak. Még az életemet is kockára tenném (de olcsó volt még mindig az élete!), hogy társaimtól szabaduljak(tehát nemcsak a beteges pap volt terhére). De annak a székely papnak is voltak bizonyára hibái. Ha nem lettek volna, nem lett volna pap létére is 48-as annyira, hogy még börtönbe iskellett zárni miatta.”„Mert – tudod – én olyan természetû vagyok (tehát nemcsak szerelmi kalandjaival, hanem még ezzel is dicsekszik), hogy akivel egyszer összekaptam, azt holtomiglan gyûlölöm.
Többé ki nem engesztelõdöm.”
Tehát kálvinista alapon évtizedeken át volt kurátora a szelíd és alázatos szívû s még azellenségszeretetet is elõíró Jézusnak s emellett megelégedett önérzettel emlegeti, hogy õ sose
bocsát meg annak, ki megbántotta. A derék katolikus Földy János pedig itt csendesen megjegyzi: „Én, hála Istennek, nem ismerem ezt az érzést. Megharagudni tudok, de gyûlölni nem.”
Ha pedig valaki itt azt az ellenvetést tenné, hogy hát hiszen ez a derék Földy János is 48as volt, tehát látható, hogy köztük is voltak derék emberek és jó keresztények, azt feleljük,
hogy világos, hogy voltak, hiszen becsületes, jó emberek vannak még a kommunisták között
is. A rossz eszméknek tetszetõs érveik vannak s ezekkel egyes jó, de nem éppen éles eszûembereket is megnyernek maguknak. 48-ra ez sokkalta jobban áll, mint a kommunizmusra,
mert hiszen az nem volt nyíltan istentagadó, sõt hangsúlyozta, hogy még csak nem is katolikusellenes, hanem csak antiklerikális. Az emberek nemcsak vétkezni s gonoszkodni szoktak,
hanem tévedni is. Ez utóbbi legalább annyira emberi dolog, mint az elõbbi. Ez utóbbi 48-bankülönösen gyakori volt. Hiszen többször idéztük már Damjanich mondását, hogy minket
csak a véletlen tett 48-assá.
Jellemzõ azonban, hogy ez a jellemes Földy János, akinek másoknál sokkal több alkalma
volt közelebbrõl megismerni a papokat, mint akár gróf Károlyi Gábornak, akár Bassónak,Kossuth orvosának, mert a nagyváradi katolikus jogakadémia tanára volt s így papi városban
is lakott, egyáltalán nem mutatja, hogy „sehogy se” szereti a papokat. Sõt. Láttuk, hogy rabtársai, a 48-as papok, nem nagyon tetszettek neki, de csak azért nem, mert még õk se igenakartak vasárnap templomba járni. Nem tetszett Földynek – bár eleinte imponált neki nagymûveltségével – Barsi József se, aki – mint mondtuk már – késõbb hitehagyott lett. Ellenben„máter Karolinának, akinek vigasztaló sorai boldogították” börtönében, mély meghatottsággal kívánja (162. o.), hogy „Isten áldja meg e nemes gondolkodású apácát a kolostor falai között” (Basso doktornak pedig – mint láttuk már – még Tripolis is csak akkor kell Olaszország
részére, ha ott az apácákból nem lesz egy se. Az apácákat tehát jobban gyûlöli, mint
amennyire mint olasz, örülne hazája területi gyarapodásának. Vajon mi miatt gyûlölheti õketannyira?
Azt is megtudjuk Földy naplójából (234. o.), hogy Dezsõ nevû fia, aki 1845. március 24-énszületett Nagyváradon, „Szepes megyében, Igló városában jár iskolába, Zábolyszky János,585

szepesi püspök nagylelkûségébõl”. Pedig hát ekkor, a megtorlás idején, a rabságban szenvedõ magyar fiával jót tenni nemcsak irgalmasság volt, hanem egy kis kiállás is kellett hozzá.
Ha az osztrákok is úgy tudtak volna gyûlölni, mint a 48-asok, a nyilasok vagy a kommunisták, akkor ez egyenesen lehetetlen is lett volna.
De talán az se véletlen, hogy éppen Földy, mint látjuk, a papok barátja volt ilyen türelmes, szelíd és jólelkû (rendszeresen foglalkozott például fogolytársai gyógyításával is). De
bizonyára még az se, hogy ez a szelíd ember volt egyúttal a legkeményebb is a foglyok között, aki nemcsak elveit fel nem adta a fogságban se, hanem elõször még azokhoz se volt hajlandó csatlakozni, akik amnesztiáért folyamodtak. Így aztán bizonyára annak elhívése seokoz semmi különösebb nehézséget, hogy Beniczky, akibõl – szégyenszemre! – a mi Garamvölgyi Aladárunk lett, szintén azért süllyedt abba a fogságba, melyben Földy gerinces volt,
az osztrák kémjévé és besúgójává, mert „ein grosser Widersacher des Klerus” [a papság nagy
ellensége] volt.
1855. március 21.
„Hankovics Györggyel sétáltam ma egész óra hosszat. A múltakról beszélgettünk. A
szép életrõl, melyet egy városban éltünk. (Tehát maguk elismerik, hogy „szép élet” volt az,
melynek megszüntetésére õk fegyvert fogtak és letett esküt csúfoltak meg.) Leírhatatlan gyönyörûség az, melyet a számkivetett érez, ha õszinte szót válthat hazájáról, ismerõseirõl. A régiekrõl, akikhez görcsösen ragaszkodik az emlékezet, hogy végképp el ne tûnjenek, mint akedves álom a felébredés után.
Amint járkálunk, György pajtásom így szól:
Ismered-e ennek a csinos, búsarcú férfiúnak a történetét?
– Kiét?
– Azét, aki most velünk szembe jõ.
– Még a nevét sem tudom.
– Pedig esztendeje, hogy itt van.
– Hogy hívják és mi volt azelõtt?
– Neve: Beke. Erdélyi református prédikátor volt.
– Mi baja, hogy ily bús és levert?
– Nagy baja van õneki, igen nagy baja.
– Ha nem titok, beszéld el.
– Dehogy is titok. Sõt nagyon is nyilvános.
Már vége felé járt a sétaóra és Hankovics György röviden mondta el a mesét. Ez a férfi
elvált elsõ feleségétõl (az Egyházban ez még kocsisoknak vagy bankároknak se szabad; akálvinizmusban – látjuk – még a lelkészeknek is lehet), ki õt híven és gyöngéden szerette.
Azért, hogy a másikat elvehesse. Ez kacér leány volt, de nagyon szerette Bekét és hozzá ment
sok más kérõ ellenére. Egybekelésüket azonban ellenezték mind a férfi, mind a leány szülei.”(Azok kálvinista létükre is keresztényebbek voltak, mint a lelkész.)„A férfi erre elszöktette a leányt, összekelt vele, hazavitte parókiájára (ma már – azt hiszem –, ezt még a kálvinistáknál se tehetné meg), hol õk boldogan élték a föld örömeit. Elsõneje, ki õt még folyvást szerette, leánykájában lelt vigaszt. Az elsõ asszony szép külsejû,feddhetetlen magaviseletû és meglehetõsen vagyonos volt. Több házasulandó férfiú figyelmét
vonta magára, de a kérõket mind elutasította. Egyedül leányának és volt férje emlékének élt.”„Beke belebonyolódott a Mack-Török-féle eseményekbe (tehát erkölcsi silánysága ellenére – vagy nem inkább amiatt? – olyan lángoló honszerelem lobogott benne, mint kevesekben,
a Habsburgokat pedig talán még jobban gyûlölte, mint az elsõ feleségét) és tizenkét évi vason
töltendõ várfogságra ítélték.” (De megérdemelte! Ha az összeesküvés miatt nem, akkor a házasságtörés miatt, melyet másképp a törvény nem büntetett volna benne – Kálvin jóvoltából.)„Esztendeje, hogy itt van és ezalatt második neje csak egyszer írt neki. Hosszú hónapok
múltak hónapok után és sem levél, sem pénz nem érkezett soha. A szegény embert aggodal-

586

mak emésztették, de szeretett neje felõl nem kapott tudósítást. E napokban hívták a várbéli
hadbíró elé és hivatalos iratot közöltek vele, melyben második neje elõadja: miután õt a vele
való házasságra kényszerítették (tehát még hazudik is a hûtlenség mellé) és mivel férje bûnös
társulatnak tagja lett, amely az uralkodó ausztriai ház trónvesztésére irányult – õ válni akar
tõle. Ezért olyan bús ez az ember, mert rendkívül szereti a hûtlen nõt. Kész volna elfelejteni ahûtlenséget és megbocsátani. De a második asszony válni, szabadulni akar tõle. Míg elsõ neje, kit õ hagyott el hûtlenül, kész volna mindent elfelejteni és mindent megbocsátani.”„Szomorú regény!”„Különös játéka a sorsnak – folytatja György pajtás –, hogy e szegény nõ, mikor megtudta, hogy a második asszony megcsalta férjét, megfeledkezett róla és neki segedelmet sem
küld, bõséges pénzt küldött ide Bekének idegen név alatt.”
Mi az egész esetet csak azért ismertettük, hogy lássa az olvasó, milyen emberek voltak
azok a 48-asok és a Kossuth szavára 48 után is mindenre kész magyarok, és hogy milyenek
voltak azok a kálvinista lelkészek is, akik ilyen lelkes magyarok voltak. Gondolkodásra késztetõ, hogy éppen ez a szeretõje kedvéért áldott jó feleségét szívtelenül eltaszító Beke volt éppen ilyen fene nagy hazafi.
Pedig hogy ezek a Bekék mennyire nem kivételek a nagy hazafiak között, ott van Földy
másik kálvinista lelkész fogolytársa, „Könyves-Tóth Mihály, az ünnepelt debreceni prédikátor, Petõfi barátja és a trónfosztó határozat szónoka” felekezeti részrõl a debreceni nagytemplomban. Könyves-Tóth nem ismeretlen falusi lelkész volt, mint Beke, hanem országos nevûnagy szónok, „ünnepelt” prédikátor. Barsi, ki szintén fogolytársa volt, olyan tisztelettel ír róla, hogy láthatóan kitüntetésnek tekinti magára, hogy a fogságban jóban lehetett vele. De úgylátszik, a debreceniek is meg voltak vele elégedve, mert egy alkalommal – mint láttuk már –szinte fél Debrecen felkerekedett és megjelent Josephstadtban lelkésze meglátogatására. Õk,az elnyomott magyarok – hiszen a Bach-korszakban vagyunk – annyi ennivalót hoztak magukkal, hogy szinte elárasztották vele az egész várat.
No hát errõl az országosan ünnepelt, de híveitõl is annyira szeretett Könyves-TóthMihályról, a haza vértanújáról, akire Barsi is olyan tisztelettel nézett fel, Földy a következõ
intimitást jegyezte fel naplójában (168. o.). Jól lehet belõle látni, micsoda féktelen indulatemberek, mennyire szenvedélyeik tehetetlen játéklabdái voltak ezek az ünnepelt 48-as hazafiak.
Így aztán teljesen megértjük, miért volt még a Habsburgok szelíd „igája” is tûrhetetlen részükre s miért csinálták négyszáz év alatt egyik felkelést a másik után.
1854. december 6.
„Madocsányi Pál, szomszédom, betegsége miatt ma nem tudott sétálni. Üzent, hogy
szökném át hozzá délután. Meg is tettem szívesen. A beszédbõl csakhamar kifogytunk és
hozzáláttunk a sakkjátékhoz. Egy partit nyertem én, egyet õ. Aztán hazamentem szerencsésen
anélkül, hogy útközben kellemetlenségem lett volna, mint az ilyen tilos látogatások alkalmával nem ritkán szokott történni. Hajdan idehaza is – Isten ne vegye bûnül, hogy azt mondom
a cellára: „idehaza” – sakkot játszottunk esténként, egy-két partit. De még ezt az ártatlan mulatságot is elrontotta a démon, mely egy szerencsétlen pillanatban megszállotta Tóth Mihály,
debreceni prédikátort!”
Az eddigiekbõl láthatjuk tehát, hogy Földy János, a naplóíró, nemcsak fogoly-, hanem
egyenesen cellatársa volt ennek a híres Könyves-Tóthnak, tehát ugyancsak alkalma volt közelebbrõl, a lehetõ legközelebbrõl megismerni (amihez az õt dicsérõ Barsinak nem lehetett
ilyen jó alkalma, mert nem lakott vele együtt). Hogy Földyt mennyire nem vezeti rosszindulat Tóth Mihály iránt, láthatjuk majd az itt következõ elbeszélés fájdalmas hangjából. De azt
is sejthetjük belõle, hogy még nem egy hasonló dolgot beszélhetne el róla Földy, ha akarna.
Hisz jól látható, hogy a most következõt is csak azért beszéli el, mert akarata ellenére is kicsordult belõle. Azt is megtudhatjuk majd belõle, miért írja, hogy „hajdan” szoktak csak sakkozni „idehaza”, az õ cellájukban, de most már ott régen nem sakkoznak.

587„Õ (Könyves-Tóth) a sakkban ha nem is volt erõsebb, de bizonnyal gyengébb sem voltnálam. De annyi elõnyöm volt felette, hogy játék közben nem kapott el úgy az indulat, mintõt, kire a veszteség annyira hatott, hogy egész éjszakát töltött álmatlanul. (Micsoda hiúság!
Micsoda dicsõségvágy még ilyen jelentéktelen dolgokban is!) Így aztán mindjárt megértjük,
miért kellett ezeknek az embereknek minden áron – 48-ban a hazaszeretet címén – szerepelni, s ha szerepeltek, mindig azon a párton lenni, ahol a népszerûséget, az ünnepeltetést, a fáklyás meneteket osztogatták, mert ezt nálunk mindig az ellenzéknek osztogatták.”„Ezelõtt mintegy három hónappal, szokásunk szerint, este hozzá ültünk a sakkhoz. A
szerencse reám pislogott és megnyertem az elsõ partit. Mire játszótársam indulattól korbácsolva felkiáltott:
Majd megmutatom, hogy a második partit én nyerem meg, ha a fejedre állsz is!” (Mert
hát természetesen az ünnepelt híres szónok, Tóth Mihály, a sakkban se lehet második.)„De a szerencse ismét nekem kedvezett, nem Petõfi Sándor egykori barátjának, a debreceni nagytiszteletûnek.” (Látjuk, milyen szerény Földy. Nemcsak az elsõ, hanem még második gyõzelmét is csak a szerencsének tulajdonítja, nem pedig annak, hogy okosabb volt Tóth
Mihálynál, vagy akár csak annak, hogy nála jobban tudott sakkozni.) „Õ akkor dühbe jött, ajka reszketett és szinte lihegve mondta:– Játsszunk még egyet és szemembe pökjön minden ember, ha azt meg nem nyerem!
Láttam, hogy nyelvét nem az ész kormányozza. Szavát föl sem vettem, hanem így szóltam:– Majd játszunk holnap. Mára elég volt, Mihály.
De õ már reszketett a dühtõl. Arca vörös volt, nyakán (a kálvinista „vastag” nyakon!) kidagadtak az erek.
– Igen – kiáltott fel, mert félsz, hogy letépném homlokodról a babért. (Tudjuk, hogy abarátja is letépte már Vörösmarty homlokáról.) Mutasd már, hogy van bátorságod!” (Lehetett-e ezeknek az embereknek igazuk, mikor felkeléseket csináltak, azaz mikor a Habsburgok,
tehát koronás királyaik felé kiabálták ugyanezt?)„Erre már egy szót sem szóltam s leültem a táblához. De a partit nem végeztük be, mert
az indulatoskodás heve annyira eltompította elméjét, hogy alig tettünk néhány húzást, vesztesége máris kétségtelen volt. Midõn ezt észrevette, oly dühbe jött, hogy a sakktáblát földhöz
vágta és az ártatlan faragott alakokat lábával összevissza tiporta, pozdorjává törte.”„Soha az életben többé, soha e földi életben nem játszom, fogadkozott.” (De ez természetesen még nem jelenti azt, hogy Könyves-Tóth ezt a szavát is megtartotta s hogy csakugyan nem sakkozott többet soha.)„Nem is játszottunk azóta sakkot a mi szobánkban. De Tóth Mihály nagytiszteletû, az
egyébként oly világos szellemû, nagytudományú pap, sohasem felejtette el, miként aláztatottmeg benne a gõg, az elbizakodottság, a dölyf. A büntetést pedig mindketten megfizettük,
mert éktelen indulata nemcsak õt fosztotta meg a fogság egy nagy mulatságától, hanem engemet is.”Hát még mi lett volna akkor, ha Földy a harmadik sikeres játszma után még oda is „pökött” volna Könyves-Tóth Mihály szemébe, melyre õ a játszma elõtt felhatalmazta, sõt egyenesen felszólította?
Ilyen száj-emberek szavára sose lehetett semmit se adni. Láttuk, hogy Kossuth is kijelentette, hogy ha a temesvári csata elveszik, agyonlövi magát. A temesvári ütközet arra, mire
Kossuth ezt kimondta, már el is veszett, de azért Kossuth természetesen mégse lõtte agyon
magát. Ennyire kicsiny idõ telt el szava kimondása és meg nem tartása között, mégis ennyire
különbözött egymástól a szava meg a tette! Hogy Jókai ugyanígy beszélt és szintén nem tettúgy, ahogy beszélt, azt már ne is említsük. Hiszen csak nem várhattunk tõle nagyobb komolyságot, mint Kossuthtól?!
Ha Földy komolyan vette volna Tóth Mihály felhatalmazását, akkor vér folyt volna, decsak Földy Jánosnak, az ártatlannak a vére. Magyar vér, mert abból – úgy látszik – Világos

588

után is maradt még elég a Könyves-Tóth Mihály „igaza”, azaz bosszújának kielégítésére. Az
õ indulatainak kiélése fontosabb dolog ugyanis, mint a magyar vér és a magyar becsület.
Mert ez utóbbit is hogy tönkretette volna, hogyha megtudták volna az osztrákok, sõt az egész
világ, hogy a magyar szabadsághõsök annyira szeretik egymást, hogy még börtönükben isegymásnak mennek és egymást gyilkolják. Mint látjuk, Könyves-Tóth „becsülete” még atízparancs „ne ölj” tilalmánál is elõbbre való volt. Ezért voltak négyszáz éven át az állandó
tömeggyilkosságok is. Mert hiszen a fegyveres felkelés, a háború is mi más, mint tömeggyilkosság?!
Könyves-Tóth „nagytiszteletû” lelki alkata azt is jól megmagyarázza, miért nem látta bea „hazafias” magyar közvélemény még négyszáz hosszú év alatt se, hogy a felkelések elhibázottak és ok nélküliek voltak s ezért nem lett volna szabad õket elkezdeni és hogy 48 után is
miért volt szükség annak elhallgatására, hogy minket nem az oroszok, hanem Haynau egymaga vert meg, sõt miért kellett a vereséget egyedül Görgey „árulásának” tulajdonítani és
utána még jobban gyûlölni „az osztrákot” és a Habsburgokat, mint annak elõtte? Mindent
megmagyaráz Könyves-Tóth dühöngõ ordítozása: „köpjön szemembe minden ember, ha meg
nem nyerem a játszmát”.
A „hazafiság” azonban nem engedi meg, hogy minderre rámutassunk. Ezért a másik 48-as
rab, a hitehagyott pap, aki épp úgy rabtársa volt Könyves-Tóthnak, csak nem Josephstadtban,
hanem Olmützben, hogy hazáját szolgálja, már ezt írja (262-263. o.):„De már ideje egyet-mást felhoznom abból, amit a szebb emlékeink címére méltónak tartok. Elsõ helyen áll mindenesetre a visszaemlékezés arra az illedelmes, bizalmas, mondhatom, testvéri érzületre, mellyel egymással társalogtunk; a visszaemlékezés a férfias, nyugodt,önérzetes lelkületre, mellyel sorsukat a legtöbben viselték... A testvéri érzület abban is nyilvánult, hogy a tegezés általánossá vált minden állás-, rang- és korkülönbség nélkül. (Ez igaz,
de természetes is, tehát nincs benne semmi kiemelni való. A kommunista börtönök rabjai istegezték egymást. Még a húszéves gyerek is a 60 éves apátot, pedig paptisztelõ, jó gyerek
volt az illetõ tanítványom.)„Nincs is tudomásom esetrõl, melyben akár ízlés-, akár véleménykülönbség, akár személyes érdekek összeütközése csak hangosabb szóváltásban is nyilvánult volna. (Ez már egyenesen a nap letagadása az égrõl, annyira éppen az ellenkezõje az igaz. Láttuk, hogy alakótársak egymással való veszekedése, egymás elleni gyûlölete volt a szabály s az összeférés volt a kivétel.) S az annyiféle embernek szoros együttélése mellett szinte elkerülhetetlen
ellentéteket akár csak egy esetben is (!) a bajtársak közbenjárásának kellett volna kiegyenlíteni. Arra pedig, hogy valaki bármi színû panaszával a minket õrzõ katonai hatósághoz forduljon, még gondolni se mert volna senki.” (Igaz az, hogy akkora volt bennük a hazafias gõg,hogy az osztrákkal szóba se álltak, de Földy naplója – legalábbis Josephstadtban – bizonyítja,hogy az együttlakók egymás iránti utálata és gyûlölete oly nagy volt, hogy még „hazafias”
gõgjüket is legyõzte.)
Így aztán kész komikus Barsi dicséretének jámbor befejezése: „Ahol mindenki becsülésre és szeretetre méltónak igyekszik mutatni magát, ott valóban nem nehéz egymást becsülni.”
Ez, mint szép mondás, tökéletesen igaz, csak az a baj, hogy a 48-as rabok erre egyáltalán
nem „igyekeztek” s azért épp az ellenkezõje történt annak, mint amit Barsi elmélkedése megállapít. Barsi elmélkedésével szemben lássuk tovább Földy tényeit:
Olmütz, 1851. március 12.
(Tehát nem Josephstadtban, s nem is a rabság vége felé, mikor már a hosszú fogság felõrölte a rabok idegzetét, hanem már a rabság elsõ éveiben.)„Szontagh Pál négy napja nem szólt senkihez egy szót sem. Ez nem meglepõ e falak között.
Barsi-Neumann, a bicskei plébános, három hete csak imádkozik és nem beszél senkihez. Agyunk
elnehezül, elhomályosul.” (Barsinál, aki késõbb még hitehagyottá is lett, az ekkori sok imádság
valóban csak az idegbetegség jele volt, nem pedig a hité. Mutatják élete késõbbi eseményei.)589

Josephstadt, 1853. dec. 18.
„Akik nem kézmûvességgel foglalkoznak, azok tudománnyal ûzik el az agyvelõt bénító
unalmat. Legnagyobb kapacitás közöttünk Barsi-Neumann, bicskei plébános, aki hírlapi cikkeirõl ismeretes.” (Õt tehát ez a hiúság tette 48-assá. Õ író akart lenni, ismert, nevezetes ember, 48-ban pedig itt Magyarországon az osztrák vagy az Egyház mellett nem írhatott.)„Ritka észbeli tehetsége mellett van egy nagy hibája: kötekedõ természetû, goromba modorú.” (Tehát éppen õ szegte és cáfolta meg legjobban azt a sok szépet, amit fentebb a rabok
egymás iránti szeretetérõl idéztünk mûvébõl.)Abban még Barsinak is igaza van, hogy a 48-as rabok egymás elleni panaszaikkal nem
nagyon fordultak az õket õrzõ katonai hatósághoz. Ebben akadályozta õket a soviniszta gõgés az osztrák elleni féktelen gyûlölet, mely a világosi fegyverletétel után még nagyobb lettbennük, mint elõtte volt, mint ahogyan Könyves-Tóth Mihály is sokkal jobban dühöngött,mikor Földy másodszor is megverte, mint mikor még csak elsõ gyõzelmét aratta felette. Ebben a tekintetben (mind az osztrákok elleni gyûlöletben, mind abban az öntudatban, hogy õ
nem bûnös, hanem ártatlan vértanú) még a derék és vallásos Földy is osztozik velük. Még neki is az a meggyõzõdése, hogy mi vertük meg az osztrákot, nem pedig megfordítva. Nem lehet azonban tagadni, hogy ha Földyben nem is, de társaiban az egymás elleni gyûlölet oly
nagy volt, hogy még a soviniszta gõgöt is legyõzte.
1855. ápr. 30.
„Berde Mózes, volt képviselõ és kormánybiztos Erdélyországból, ma költözött ki az osztályunkból. Nem tudott összeférni Bogdán Mózessel, a szobatársával, aki testre nézve óriás,de szellemre alighanem törpe. Helyébe a kis Ács Károly jött, a magyar Mezzofanti. Más szobákban is történtek átszállásolások. Mindenütt a jó egyetértés miatt.”
Ezek a szobatársaikra való panaszok miatti szobacserék, mint Földy naplójából láthatjuk,általánosak és mindennaposak voltak. Pedig ezeket csakis a hivatalos katonai hatóság révén
és engedélyével lehetett végrehajtani. A rabok tehát – Barsi állításával szöges ellentétben –egymás ellen is fordultak panasszal az osztrákhoz, mégpedig számtalanszor.
1855. ápr. 4.
„A tizedik számban felül balra, tehát tõszomszédságomban, szinte (szintén) igen botrányos eset történt. Két öregember esett egymásnak: egyikük hatvan, másikuk 65 esztendõs. Az
öreg Ambrus és Bogdán Mózes összeperelt, de itt meg sem állapodott, hanem – amit feljegyezni is szégyellek – tettlegességre vitte az indulatot. Szegény Ambrus János minden ifjúi
tüze ellenére a rövidebbet húzta, mert Bogdán Mózes valóságos óriás és herkulesi erejû. Az
öreg Ambrus bácsi elpanaszolta nekem a baját. Indulatoskodás közben iszonyú fenyegetésekre fakadott és mindenféle lépésekkel fenyegetõzött. (Lépést természetesen csak a gyûlölt
osztráknál lehetett tenni.) Szavaim – Istennek hála! – megnyugtatták és letett arról, hogy abotrányos ügyet jelentse. Az öregúr így megkímélte önmagát és bennünket a jövendõ kellemetlenségektõl. Bizony, ideje volna innen elmenni.”
Látjuk tehát, mennyire nem igaz, amiket Barsi ír, s hogy mennyire nem szabad mindent
elhinni, amit a „hazafias” szellemû történetírásban olvasunk. Barsi Visszaemlékezések címén
közönséges 48-as propagandát csinál még az igazsággal homlokegyenest ellenkezve is.
Voltak a 48-as hazafias rabok közt még olyanok is, akik a fogságban társaik ellen közönséges kémszolgálatra vállalkoztak. Legalábbis Remellay Gusztávról Földy ezt világosan kimondja (203. o.). Pedig Remellay Földy szerint „Petõfi barátja (hm, hm!) és a márciusi ifjak
egyike” volt (126. o.).
Az Olmützben raboskodókkal még az is megtörtént, hogy egyik társuk, Krasznay honvédtiszt, kiszabadulása után egyenesen Bécsbe ment, s hogy magának érdemeket szerezzen,
ott jelentést tett, hogy mennyi a visszaélés Olmützben és hogy milyen botrányosan víg életetélnek ott a magyar foglyok. Jellemzõ s a magyar gyarlósággal szemben nagy dicsérete az

590

osztrák jellemének, hogy az osztrák azt állapította meg, hogy vádaskodása hamis volt ésújabb nyolc évre ítélte érte. (Földy, 212. o.)
Érdekes, hogy ugyanezt az esetet Barsi is megemlíti (389. o.), sõt sokkal hosszabban tárgyalja, mint Földy, de viszont úgy adja elõ, hogy mindezt egy osztrák tiszt rosszakarata csinálta, aki már akkor szélhámos volt, mikor Halcsiban állomásozott ezredével. Többek közt
egy magyar nyelvtanra gyûjtött elõfizetéseket tiszttársai között, de a nyelvtan sose jelentmeg.
Barsi módszerei itt az igazság leplezésére egészen bolsevista ízûek. Világos, hogy Krasznay eredetileg osztrák tiszt volt, hiszen az aradi vértanúk is mind azok voltak. Ha nem azok
lettek volna, nem is ítélték volna õket halálra, mert hiszen a halált osztrák tiszti esküjük megszegéséért kapták.
Hogy tehát Krasznay osztrák tiszt volt, az nem bizonyítja azt, hogy késõbb nem lett belõle honvédtiszt. Hiszen a várfogságba már azért került, mert osztrákból honvédtiszt lett. A társai elleni áskálódás becstelenségét azonban honvédtiszt korában követte el. Mikor anyelvtannal szélhámoskodott, akkor még osztrák tiszt volt, de olyan osztrák tiszt, aki 48-ban
48-as lett. Õ is bizonyítja tehát, hogy nem az osztrák tisztek javából lettek honvédtisztek.
Jellemzõ, hogy Barsi Krasznay nevét nem közli (a nevet csak Földy naplójából tudjuk
meg). Mivel ugyanis a neve magyar, ha ezt Barsi közölné, mindjárt látná az olvasó, milyen„osztrák” tisztrõl van itt szó. A neve ugyanis nemcsak azt mutatja, hogy magyar, hanem többé-kevésbé még azt is, hogy kálvinista, mert a Kraszna mentén kálvinisták a magyarok. Azzal azonban, hogy ennek a becstelen tisztnek a magyar nyelvtanát emlegeti, Barsi is elárulja,
hogy ez az osztrák tiszt magyar volt. Annak kellett lennie, ha még Galíciában is magyarul
akarta tanítani tiszttársait.
Azzal pedig, hogy egy magyar nyelvtanra még a galíciai osztrák kaszárnyákban is lehetett elõfizetési ívet körözni már 48 elõtt is, arra is bizonyítékot szolgáltat még Barsi „pártos”
magyar történetírása is, mennyire nem volt németesítés a Habsburgok alatt már 48 elõtt se,sõt hogy még magyarosítani is szabadon lehetett még a vaskalapos, „magyarüldözõ”, osztrák
hadseregben is és még Magyarország határain kívül a sötét Galíciában is.

591

Tartalom

A SZABADSÁGHARC SZEREPLÕI . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

5

V. Ferdinánd (1835-1848) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

7

Wesselényi Miklós (1796-1850) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
A Wesselényi-család és az öreg Wesselényi . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Az ifjabb Wesselényi fõ vonása is a krakélerség. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Wesselényi magyarországi pere . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Wesselényi (a magánember) bûnei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

23
23
33
51
56

Széchenyi István (1791-1860). . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

71

Táncsics Mihály (1799-1884) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

85

Kossuth Lajos (1802-1894) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth családja és egyénisége . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth ifjúkora. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth az anyagiak tekintetében . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth kiáltóan nagy emberi gyarlóságai . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth egyénisége volt az, ami tönkretette negyvennyolcat . . . . . . . . . . .
A debreceni trónfosztás 1849. április 14-én . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth önkénye, törvénytelenségei és alkotmánysértései . . . . . . . . . . . . .
Görgey aljas megrágalmazása . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth önzése, hálátlansága, színésziessége . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth gyávasága. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
A külföldre menekülõ Kossuth . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kossuth erényei . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

101
101
102
111
120
124
130
139
162
170
190
202
207

Görgey Artúr (1818-1916) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Görgey, az ember . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Görgey érthetetlen kettõssége Világosig . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Világos . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Görgey Világos után megváltozik . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Görgey, a hadvezér. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

213
213
221
226
232
234

Petõfi Sándor (1823-1849) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Származása, nagysága, lelki betegsége . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
A gõgös Petõfi nagy jellembeli szégyenvallása. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Petõfi és a pénz. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Gonoszlelkûség . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Bátor volt-e Petõfi? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Hõsi halált halt-e Petõfi? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

255
255
269
287
297
305
324

593

Petõfi Zoltán . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 331
Batthyány Lajos (1807-1849) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Károly Árpád megállapítása . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Az osztrák „magyargyûlölet” Batthyánnyal kapcsolatban . . . . . . . . . . . . . . . .
Batthyány halálra ítélésének története. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Törvényes volt-e Batthyány kivégzése? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Ártatlan volt-e Batthyány?. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Megtartotta-e Batthyány a törvényt? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

335
335
352
369
380
387
395

Bem József (1794–1850). . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 409
Perczel Mór (1811-1899). . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 417
Damjanich János (1804–1849) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 431
Az aradi vértanúk. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 439
Ártatlanok voltak-e az aradi vértanúk? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 461
Az aradi vértanúk pere. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 473
Mészáros Lázár (1796-1858). . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 495
Más, nevesebb 48-as katonák . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 507
A 48-as tisztek . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 515

594

A politikusok . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Szemere Bertalan (1812-1869) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Csányi László (1790-1849) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Gróf Teleki László (1811-1861) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Jókai Mór (1825-1904) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Deák Ferenc (1803-1876) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Andrássy Gyula (1823-1890) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Nyári Pál (1806-1871) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Klauzál Gábor (1804-1866). . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Báró Jósika Miklós (1794-1865) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Batthyány Kázmér (1807-1854) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Pulszky Ferenc (1814-1897) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Báró Podmaniczky Frigyes (1824-1907) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Beniczky Lajos (1813-1868) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

519
519
522
526
530
538
541
542
543
543
547
548
548
549

A kisebb „hõsök” és átlag-negyvennyolcasok . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Besze János . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Berzenczey László . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Csernátony Cseh Lajos (1823-1901) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kállay Ödön . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kuthy Lajos . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Bónis Samu . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

555
562
562
565
566
567
568

Ágoston József . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Abonyi István. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Farkas Károly . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Fekete Lajos . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Bernáth József . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Bernáth Albert . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Horváth Edmund . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Ivánka Zsigmond . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
gróf Károlyi Eduárd . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Halász Bódi . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Jósika Miklós . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Horváth Mihály . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Bezerédj István. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Almássy Pál . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Hajnik Pál. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

568
569
569
569
569
569
570
570
570
570
571
571
572
573
573

A negyvennyolcas emigráns-hõsök. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Újházy . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
gróf Andrássy Gyula . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Vukovics. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Gorove . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Almássy . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Pulszky . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Klapka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Czecz . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Vetter . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Kmetty . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Mészáros . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

575
576
577
577
577
577
578
578
578
578
578
579

A börtönök „hõs” lakói . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 581

595

Palásthy Miklós

LAKATOS
Tel.: 20/9710-518
www.palasthybt.hu/lakatos
lakatos@palasthybt.hu

Biztonsági rácsok, díszkorlátok, úszókapuk,
kerítések készítése és egyéb lakatos munkák
vállalása.

596

Palásthy Bt.
8175 Balatonfûzfõ, Kilátó köz 3.
Tel.: 20/98-92-759
info@palasthybt.hu * www.palasthybt.hu
Cégünk 1992-ben alakult nyomdai elõkészítési munkákra,s az alábbi szolgáltatásokkal áll az Önök rendelkezésére:— Digitális fényképezés— Hagyományos fényképezés— Kottagrafika (kották szedése számítógéppel)— Kézirat szedése (idegen nyelveken és cirill is)— Szedett anyagok tördelése— Táblázatok, egyenletek, rejtvények szedése— Nyomtatott anyagok korrektúrázása
— Képek digitalizálása (szkennelés) 1200 dpi-vel— Diafilmek, negatív filmek, papírképek archiválása, CD-re írása
— Ábrák rajzolása (CorelDraw, AutoCAD)— Vonalkódok készítése, egyedi kódok nyomtatása— Kiadványok komplett nyomdai kivitelezése— Etikettek nyomtatása— Újságok, reklámanyagok csomagolása, borítékolása, postázása
— Adatbázisok létrehozása, feltöltése, karbantartása— Bérnyomtatás fekete-fehér és színes lézernyomtatón— Számítógépes oktatás, programtelepítés, szaktanácsadás— Videofilmek készítése
— CD-írás bármilyen adathordozóról— Honlapok készítése, frissítése, karbantartása

Névjegykártyák, meghívók, szórólapok, reklámanyagok, brosúrák,füzetek, könyvek, tankönyvek, kották, szótárak, lexikonok,
szakkönyvek, nyomtatványok készítése.
Szolid árak, gyors, pontos munka!
Referenciáink, kivonatos áraink megtalálhatóak honlapunkon:

www.palasthybt.hu
Várjuk tisztelt leendõ megrendelõinket!

597

Út Igazság Élet könyvek
Pezenhoffer Antal történelmi mûve: A magyar nemzet történelme. (1526-tól napjainkig, az 1956-os szabadságharcig bezárólag.) Eddig megjelent 10 kötet. Az 1848/49. forradalom és szabadságharc három kötetébõl (9,10, 11.) az elsõ kettõ.
Nagy Miklós életmûvébõl:Versekbõl: Válogatott versek. Börtönversek. Mária-versek.
Elbeszélésekbõl: Novellák I-II.
Tanulmányok, cikkek: A szabadság védelmében. (1945-48-ig az Új Emberben megjelent cikkek)
Történelem elsõ kézbõl, szemtanútól:Seres Ferenc: Mihalovics Zsigmond élete és mûvei. (Egyházközség, Karitász, Akció
katolika.) Röviden benne van a magyar katolikus egyház története 1919-tõl 1949-ig.
Szeifert Ferenc: Mint a gyémánt. Mindszenty bíboros rövid életrajza.
Monnerjahn: Egy élet állomásai. Az elsõ XX.századi katolikus lelkiségi mozgalom alapítása és alapítójának, P. Kentenich Józsefnek a története. (A könyv annak is tanúja, hogy a
Schönstatt-mozgalom és általában a katolikus lelkiségi mozgalmak mennyire szemben álltak
a nácizmussal, a hitlerizmussal.
Hubertus Brantzen: Jézus szenvedése emberi sors. Keresztút, mely a ma emberének
szól arról, hogy Jézus magára vette és legyõzte összes félelmeinket.
Pezenhoffer Antal (1893-1973) a statisztika kiemelkedõ mûvelõje, elsõként alkalmazta
azt átfogóan a magyar katolikus egyházat érintõ kérdésekben. Már a múlt század húszas éveitõl számtalanszor írt a magyarországi népesség szaporulattal illetve az egykével kapcsolatban; az ország vezetõinek már akkor figyelmébe ajánlotta a népességcsökkenés megakadályozását, mint a magyarság létkérdését.
A kitûnõ hitoktató és nevelõ sokoldalú tudományos munkát folytatott, a történelemmel isszoros kapcsolatba került. Bélistázása után az Esztergomi Fõegyházmegyei Könyvtárban, a„Bibliotheca”-ban talált menedéket és hatalmas történelmi mûvének megírásához és a szükséges kutatáshoz a legjobb hátteret.
Itt alkotta meg élete fõmûvét, a legnagyobb magyar „szamizdat”-ot: „A magyar nemzet
történelmét”, melynek megírásánál fõszempontja a történelmi igazság volt, melyet Magyarországon különösen veszélyes képviselni a kripto-nacionalista közvéleménnyel szemben.
Tudatosan választotta ugyanazt a címet, amelyet Szekfû Gyula adott korszakos történelmimûvének, de azzal a megjegyzéssel, hogy Szekfû csak az igazság felét merte megírni, így ismajdnem agyonverték érte, „én azonban a teljes igazságot megírom”.
Ha valaki nem fogadja el minden állítását, maga bíztatja az olvasót, hogy cáfolja meg, ígyvihetõ elõbbre a tudomány. Beállítottságától függetlenül azonban mindenkinek el kell ismernie, hogy a történelmi adatoknak ilyen hatalmas tárházát, könyvtárnyi adatot kevés szerzõnél
találhatunk az egyetemes magyar történelmet tekintve.
Hogy korának egyik leglogikusabb magyar koponyája volt, azt minden olvasója megtapasztalhatja és élvezheti. Filozófiatörténeti és teológiatörténeti nézõpontjaiból is sokat tanulhatunk. Az egyéni- és tömegpszichológiai meglátásaiban felismerhetjük a gyakorlott nevelõt
és lelki vezetõt, aki szigorú elvei mellett ismeri az emberi lét korlátait, az egyén és a tömeg
eltérõ körülményeit és kiszolgáltatottságát.
Mûvének fõcélja mégis az, hogy a történelem mindannyiunk számára az élet tanítómestere legyen, melybõl tanulhatunk és igazságát elfogadva kiemelkedhetünk jelen nyomorúságunkból, ahová jutottunk és aminek magunk is okai vagyunk. Ha kortes történelem helyett az
igaz magyar történelemre építünk, ha hamis eszmények, bálványok helyett igazi nagyjainkútmutatását követjük, akkor és csak akkor lesz fényes jövõnk.

598

„Béke és Igazság Pilisszentléleki Modell” Alapítvány
Út, Igazság, Élet Kiadó
ÚT, IGAZSÁG, ÉLET KÖNYVEINK:
Pezenhoffer Antal: A magyar nemzet történelme I-XIII. kötet
Eddig megjelent: I-X. kötet (kb. 5300 oldal) . . . . . . . . .

18.000 Ft

Nagy Miklós: Válogatott versek
Nagy Miklós: Novellák I.
Nagy Miklós: Novellák II.
A három kötet együtt . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 950 Ft
Nagy Miklós: Karácsonyi üzenet (Börtönversek) . . . . . . . . . . 300 Ft
Nagy Miklós: Harangozok Úrangyalára (Mária-versek) . . . . . . . 300 Ft
Nagy Miklós: A szabadság védelmében . . . . . . . . . . . . . . . 1000 Ft
Az Új Ember katolikus hetilapban 1945. október és 1948. november
között megjelent írásai
Seres Ferenc: Mihalovics Zsigmond élete és mûvei . . . . . . . . . 200 Ft
A magyar egyház küzdelme, felemelkedése és hanyatlása 1919-1949-ig
H. Brantzen: Jézus szenvedése emberi sors . . . . . . . . . . . . . . 300 Ft
Egy rendkívüli keresztút. A Jézus-év egyik legszebb és legnagyobb hatású
könyve.
Szeifert Ferenc: Mint a gyémánt . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 30 Ft
Amit Mindszenty bíborosról mindenkinek tudni kellene
Imádkozzatok... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 50 Ft
Alapimádságok, szentségek, parancsolatok a keresõk és hittanulók számára
Egy élet állomásai . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 80 Ft
A Schönstatt Apostoli Mozgalom és alapítójának története
Elõkészületben: Nagy Miklós összes verse (kb. 1600 vers)
Kérjék a könyveket könyvkereskedõjüktõl!
A könyvek megrendelhetõk a Kiadónál postai utánvéttel is:2521 Csolnok, Templom tér 3., Rk. Plébánia
Tel./fax: 33/478-373 (Dr. Szeifert Ferenc)
szeifert@printer-net.hu
599ÚJDONSÁG a Csermely és Társa Kft.-nél Balatonfüreden!
2005 májusától SKODA márkaszervizként is tevékenykedünk,s eredeti SKODA alkatrészeket is vásárolhat nálunk.
Garanciális SKODA és garancián túli SKODA, AUDI és SEAT személygépkocsik
javítása, karosszériamunkák, fényezés, teljeskörû ügyintézés káresemény esetén,
alkatrészértékesítés, gyári kiegészítõk értékesítése, mobilitásgarancia kötése, autómosás stb.
Tel.: 87/580-650, fax: 87/580-664

600