MINISTERUL EDUCAŢIEI AL REPUBLICII MOLDOVACENTRUL EDUCAȚIONAL PRO DIDACTICA

CURRICULUM OPȚIONAL PREUNIVERSITAR
Titlul disciplinei: EDUCAŢIE PENTRU DEZVOLTAREA COMUNITĂŢII
Aria Curriculară: DISCIPLINE SOCIOUMANE

Autori:Viorica Goraş-Postică, dr. hab. conf. univ.
Lia Sclifos, dr.
Nina Uzicov, prof. gr. didactic superiorChișinău
2015

ARGUMENTA fi împreună este un început.
A rămîne împreună este un progres.
A munci împreună este un succes.
Batra
Comunitatea este unitatea de baza a societăţii. Similar părticelelor unui mozaic, comunităţile
determină societatea în ansamblu. Importanţa

dezvoltării comunităţii e incontestabila. Forţa

motrice a evoluţiei societăţii sînt oamenii ce convieţuiesc în comunităţi concrete. În această
dimensiune miza cade pe generaţia în creştere, graţie gradului înalt de receptivitate şi flexibilitate,deschiderii spre nou şi negării constructiviste a conservatismului.
Trecutul nostru imediat ne transmite puţină experienţă

la capitolul "comunitate

democratică”. Dar putem învăţa din experienţa altor societăţi, la cursuri speciale, riguros
organizate şi selectate, cu un grad înalt de aplicabilitate, cu un caracter adaptiv concret pentru
fiecare localitate în parte. Este semnificativ ca tinerii să conştientizeze la nivel afectiv apartenenţa
la comunitate, importanţa activităţii fiecăruia pentru binele comun.
Disciplina Educaţie pentru dezvoltarea comunităţii propune un cadru educaţional deminimum 34 de ore pentru familiarizarea elevilor-beneficiari cu conceptul de comunitate,motivarea lor, implicarea activă în dezvoltarea acesteia, însuşirea valorilor civice ale societăţii
democratice.
Impactul principal al acestui curs ar fi:Formarea unei mentalităţi şi a unui comportament adecvat societăţii democratice;

Existenţa unei necesităţi permanente de a activa pentru binele comun, de a anihila inerţia şi
pasivitatea;

Trecerea de la vorbe la fapte concrete care ar atribui activităţii tinerilor o utilitate vădită;

Transformarea indivizilor din receptori pasivi ai diferitelor proiecte şi acţiuni ale persoanelorde stat în colaboratori, cooperatori, organizatori ai convieţuirii civilizate.

2

COMPETENŢE CHEIE/TRANSVERSALE DEZVOLTATE ÎN CADRUL DISCIPLINEI
1. Competenţe interpersonale, civice, morale
2. Competenţe culturale, interculturale (de a recepta şi de a crea valori)
3. Competenţe de învăţare/a învăţa să înveţi
4. Competenţe acţional-strategice
5. Competenţe de autocunoaştere şi autorealizare

Competente specifice
1. Determinarea particularităţilor unei comunităţi prospere
2. Crearea în cadrul comunităţii a unor relaţii bazate pe dialog, atitudini deschise şi
comportament empatic
3. Soluţionarea participativă şi cooperantă a problemelor comunităţii
4. Promovarea în comunitate a valorilor naţionale şi general-umane, inclusiv a celor
democratice
1. Determinarea particularităţilor unei comunităţi prospere, viabile şi dinamice

Obiective

Activităţi de învăţare

Sugestii de evaluare

1.1. Să identificeelementele şi
caracteristicile de bazăale comunităţii.

studiul unor surse (manuale, cărţi, ziare, hărţi,ghiduri ş. a.);consultarea persoanelor-resursă;vizite, întîlniri, dialoguri, discuţii;studierea actelor normative;
exerciţii de observare şi identificare.

Prezentări,pliante,rapoarte analitice şi deevaluare,scheme,discursuri tematice etc.

1.2. Să determine
parametrii /nivelurile relaţiei
comunitate-individ.

studierea actelor reglatorii emise deadministraţia publică locală;determinarea similitudinilor şi diferenţelor
culturale în comunitate;
vizite, discuţii, interviuri.

Prezentări orale,
scheme2. Crearea în cadrul comunităţii a unor relaţii bazate pe dialog, atitudini deschise şi
comportament empatic
Obiective
2.1 Să manifeste uncomportament bazat pe
dialog, toleranţă şi

Activităţi de învăţare
Sugestii de evaluaredezbateri, prezentări, întreţinerea dialogurilor pe Prezentări orale,
diverse teme, la niveluri diferite;
interviu scrisinterviuri etc.

3consens.
2.2 Să ştie şi să aplicediverse strategii decoordonare şi
conjugare a eforturilordiferitor agenţi
comunitari.
2.3 Să ia decizii optime
în procesul de rezolvarea problemelor
comunităţii.

proiecte de grup;
activităţi de echipă, desemnate ad-hoc pentru
realizarea unor sarcini specifice;întruniri, mese rotunde;

Raport, proiect

dezbateri, dialoguri pe diverse probleme dinviaţa comunităţii;şedinţe tematice cu participarea agenţilor
comunitari;

Procesul verbal, raportde evaluare,
recomandări adresate
comunităţii

3. Soluţionarea participativă şi cooperantă a problemelor comunităţii
Obiective

Activităţi de învăţare

Sugestii de evaluare

3.1 Să identifice
situaţiile-problemă din
comunitate şi
modalităţile derezolvare a acestora.

listarea problemelor comunităţii;acumularea ideilor întru rezolvarea acestora;
cercetarea preventivă, iniţială a problemelor
listate pentru selectarea celor prioritare;
vizite, observări, realizarea chestionarelor;prelucrarea şi interpretarea chestionarelor

Prezentarea argumentelor, datelor,
chestionarul

3.2 Să elaboreze strategii
de soluţionare a
problemelor comunităţii.

depistarea resurselor umane şi financiare princonsultarea reprezentanţilor administraţiei
publice locale (primar, consilieri), oamenilor
de afaceri, întîlniri cu sătenii;
chestionarea, intervievarea diferitor actoricomunitari;atelier pentru dezvoltarea abilităţilor descrierea proiectelor;elaborarea proiectelor mici:a) întreţinerea locurilor de agrement;b) întreţinerea pajiştilor;c) întreţinerea rezervaţiilor naturale;d) întreţinerea obiectelor de interes comunitar.
organizarea acţiunilor comune împreună cu
biserica, poliţia, consiliul local, agenţii
economici ş. a.

Proiecte mici,
scrisori de susţinere,adresări, afişe ş. a.

4. Promovarea în comunitate a valorilor naţionale şi general-umane, inclusiv a celor
democratice
Obiective
4.1 Să identificevalorile culturii
materiale şi
spirituale ale

Activităţi de învăţare

Sugestii de evaluareînregistrarea, culegerea perlelor culturale de labătrîni prin expediţii folclorice;organizarea acţiunilor de binefacere.

Eseuri, articole pentru
reviste, ziare ş. a.

4

comunităţii
4.2 Să manifeste
atitudine
responsabilă faţă depromovarea şipăstrarea valorilor
materiale şi
spirituale ale
comunităţii

valorificarea tradiţiilor şi obiceiurilor locale prinacţiuni culturale: şezători, festivaluri folclorice;desfăşurarea activităţilor de sensibilizare alocuitorilor pentru păstrarea mediului ambiant;

Activităţi culturale,
proiecte specificeCONŢINUTURI RECOMANDATE
1. Formarea comunităţii de învăţare
1.1. Obiectivele disciplinei
1.2. Utilitatea şi funcţionalitatea disciplinei pentru dezvoltarea comunităţii
2. Comunităţi umane. Comunitatea locală
2.1. Conceptul de comunitate din diverse perspective
2.2. Caracteristicile unei comunităţi adevărate
2.3. Specificul comunităţilor în Moldova
3. Dezvoltarea comunităţii prin identificarea şi rezolvarea problemelor
3. 1. Ce este o problemă
3. 2. Identificarea problemelor comunităţii
3. 3. Şapte paşi spre soluţionarea problemei
4. Relaţia cetăţean-comunitate
4.1. Noţiunile de cetăţean şi relaţia cetăţean-comunitate
4.2. Participarea cetăţenească
5. Actorii comunitari
5.1. Definirea noţiunii de actor comunitar
5.2. Actorii comunitari din localitate
6. Şcoala – verigă a comunităţii. Participarea democratică a elevilor la viaţa şcolii
6.1. Rolul şcolii în viaţa comunităţii
6.2. Procesul de democratizare a şcolii. Liderul şcolar
6.3. Modalităţi de implicare a elevilor în viaţa şcolii şi a comunităţii
7. Modalităţi de mobilizare a comunităţii
7.1. Rolul liderului neformal în mobilizarea comunităţii
5

7.2. Paşii mobilizării comunităţii
8. Parteneriatul comunitar
8.1. Şcoala şi iniţiativele de parteneriat
8.2. Parteneriatele comunitare şi esenţa lor
8.3. Avantaje ale parteneriatului comunitar
9. Comunicarea eficientă în comunitate
9.1. Tehnici care permit comunicări eficiente Parafrazarea Întrebarea directă Întrebarea indirectă Întrebarea sugerată
 Ascultarea activă
9.2. Formularea mesajelor comunitare
10. O decizie bună – un pas spre succes10.1. Rolul deciziilor în dezvoltarea prosperă a comunităţii
10.2. Etapele procedurii de luare a deciziei
10.3. Participarea cetăţenilor la luarea deciziilor
10.4. Decizia personală şi cea în cooperare
11. Un bun cetăţean pentru comunitate – un bun cetăţean. Plan de acţiune civică în sprijinul
comunităţii
11. 1. Esenţa unui plan de acţiune civică
11. 2 Elaborarea unui plan de acţiune civică
12. Împreună putem realiza multe. Proiectul
12. 1. Ce înseamnă a scrie un proiect
12. 2. Componentele proiectului
12. 3. Scopuri şi obiective
12. 4. Paşii managementului proiectului
13. Sfaturi pentru cei ce caută finanţare. Definitivarea proiectului
13. 1. Ce este o cerere de finanţare
13. 2. Posibile surse de finanţare
14. Bilanţuri. Prezentarea iniţială a proiectelor15-17. Conferinţă. Prezentarea finală a proiectelor realizate
Notă: Se va oferi un minimum de 2 ore pentru fiecare capitol, în funcţie de specificul clasei, alcomunităţii şi de posibilităţile şi doleanţele profesorului.
6BIBLIOGRAFIE
1. Cernescu M., Ciurea C., Negru E., Serebreanu O., Alegerile într-o societate democratică,Chişinău, 2001
2. Clarke P., Comunităţi de învăţare, Şcoli şi sisteme, Arc, 2002
3. Cucoş. C., Pedagogie, Polirom, 1996
4. De Visscher P., Neculau A. (coordonatori), Dinamica grupurilor, Iaşi, Polirom, 2001
5. Dezvoltare comunitară, Suport de curs, Cluj, ARDC, 2001
6. Dezvoltarea durabilă – speranţa comunităţilor şi generaţiilor, Chişinău, 2002
7. Educaţie pentru democraţie şi drepturile omului, SIEDO, Chişinău, 1998
8. Educaţie pentru toleranţă, Auxiliar didactic pentru diriginţi, Centrul Educaţional „Pro
Didactica”, 2004
9. Educaţie pentru democraţie, Supliment
10. Hopkins D., Dinscow M., West M., Perfecţionarea şcolii într-o eră a schimbării, Prut
Internaţional, 1989
11. Ionescu I., Sociologia şcolii, Polirom, 1997
12. Keen E., Tîrcă A., Cum să democratizăm şcoala, Ghid de management participativ,
Radical, Bucureşti, 1998
13. Parteneriate durabile între autorităţi şi comunitate prin planificare participativă, Bucureşti,2001
14. „Participarea cetăţenească”, Numărul 14, Prut Internaţional
15. Rădulescu E., Tîrcă A., Şcoala şi comunitatea, Humanitas, 2002
16. Statutul de utilitate publică a organizaţiilor necomerciale din Moldova, Chişinău, 2000
17. Temple Ch., Steele J. L., Meredith K. S., Iniţiere în metodologia Lectură şi Scriere pentru
Dezvoltarea gîndirii critice, Supliment al revistei “Didactica Pro…”, nr. 1, 2001
18. Temple Ch., Steele J. L., Meredith K. S., Lucrul în colaborare, Supliment al revistei“Didactica Pro…”, nr. 3, 2001
19. Temple Ch., Steele J. L., Meredith K. S., Strategii de dezvoltare a gîndirii critice,
Supliment al revistei “Didactica Pro…”, nr. 2, 2001
20. Temple Ch., Steele J. L., Meredith K. S., Aplicarea tehnicilor de dezvoltare a gîndirii
critice, Supliment al revistei “Didactica Pro…”, nr. 2(8), 2003
21. Vocea civică, Volumul 8, Numărul 6, 2002
22. Zani Bruna, Palmonari Augusto (coordonatori) Manual de psihologia comunităţii,Polirom, Iaşi, 2003

7

SUGESTII METODOLOGICE
pentru realizarea orelorAcţiunile educaţionale propuse sînt construite în baza cadrului de învăţare şi gîndire critică.
Evocare /Realizarea sensului /Reflecţie.
Argument pentru faza de evocare
In aceasta prima faza se realizează mai multe activităţi
cognitive importante. Intîi, elevul este implicat activ in încercarea Evocaţi, provocaţi
de a-si aminti ce ştie despre un anumit subiect. Aceasta îl obligă să- interesul, stimulaţi elevii
şi examineze propriile cunoştinţe si sa înceapă sa se gîndească la să se gîndească la ceea
subiectul pe care in curînd îl va examina în detalii. Importanţa ce ştiu.
acestei implicări iniţiale va deveni mai clara o data cu descrierea celorlalte două faze. Oricum,
important este faptul ca, prin aceasta activitate iniţială, elevul stabileşte un punct de plecare bazat
pe cunoştinţele proprii, la care se pot adăuga altele noi. Acesta este esenţial, dat fiind că oricecunoştinţe durabile sunt înţelese în contextul a ceea ce este deja cunoscut şi înţeles. Informaţiile
prezentate fără un context sau cele pe care elevii nu le pot corela cu altele deja cunoscute se uităfoarte repede.
Procesul de învăţare este un proces de conectare a noului la ceea ce este deja cunoscut. Cei
care învaţă îşi clădesc înţelegerea lucrurilor noi pe fundamentul oferit de cunoştinţele si
convingerile anterioare. Astfel, ajutîndu-i pe elevi sa reconstruiască aceste cunoştinţe si
convingeri anterioare, se poate clădi un fundament solid, pe care să se edifice înţelegerea petermen lung a noilor informaţii. In felul acesta se scot la lumină, de asemenea, neînţelegerile,
confuziile si erorile de cunoaştere, care nu devin evidente fără examinarea activă a cunoştinţelor şia convingerilor deja existente.
Al doilea scop al fazei de evocare este de a-l activiza pe celcare învaţă. Învăţarea este un proces activ, şi nu unul pasiv. Prea des Învăţarea este unse înîmplă ca elevii să stea pasivi în clasa, ascultîndu-l pe profesorul proces activ şi asiduu.
care gîndeşte in locul lor, în timp ce ei stau în bănci luînd notiţe sauvisînd cu ochii deschişi.
Pentru ca înţelegerea critică, de durată, să aibă loc, elevii trebuie implicaţi activ înprocesul de învăţare. Prin implicare activă se înţelege că elevii devin conştienţi de propria lorgîndire si îşi folosesc limbajul propriu. Ei trebuie să-şi exprime cunoştinţele scriind şi /sau
vorbind. In felul acesta, cunoştinţele fiecăruia sunt conştientizate şi este scoasă la suprafaţă
"schema" preexistentă în gîndirea fiecăruia în legătura cu un anumit subiect sau idee. Construind
această schemă în mod conştient, elevul poate să coreleze mai bine informaţiile noi cu ceea ce ştiadeja, deoarece contextul necesar pentru înţelegere a devenit evident.
Fiindcă durabilitatea înţelegerii depinde deprocesul de corelare a informaţiilor noi cu schemele Stabilirea unui scop al învăţării este
preexistente, al treilea scop al etapei de evocare este esenţială pentru durabilitateaesenţial. Prin intermediul acestei etape, se stabilesc cunoştinţelor.
interesul pentru explorarea subiectului şi scopul acestei investigaţii. Interesul şi scopul suntesenţiale pentru menţinerea implicării active a elevului în învăţare. Cînd există un scop, învăţarea
devine mult mai eficientă. Exista însă doua feluri descopuri: cel impus de profesor sau de text şi cel stabilit Ceea ce ştim este determinantul
de elev pentru sine. Scopurile din cea de a doua principal a ceea ce putem învăţa.
categorie sunt mult mai puternice decît cele impuse desurse externe, iar interesul e adesea cel care determină scopul. Fără un interes susţinut, motivaţia
pentru reconstruirea schemelor sau pentru introducerea de noi informaţii în aceste scheme este
mult diminuată. Înainte de citirea pasajului despre ţestoasele de mare, de exemplu, interesul a fost
incitat prin brainstorming, care a scos la iveală o serie de idei despre aceste animale. Prin discuţia

8

de grup, s-au adăugat mai multe idei la cele de pe listele individuale. Unele dintre ele au fost,poate, contradictorii. Acesta este un lucru important de descoperit in clasa, pentru ca diferenţele
pot da naştere la întrebări, iar întrebările pot deveni un puternic factor motivaţional pentru lectură
si înţelegere.
Argument pentru faza de realizare a sensului
A doua fază a cadrului pentru gîndire şi învăţare este realizarea sensului. La această fazăcel care învaţă vine în contact cu noile informaţii sau idei. Un asemenea contact poate lua forma
lecturii unui text, ca în exemplul nostru, a vizionarii unui film, a ascultării unui discurs sau aefectuării unui experiment. Aceasta este şi faza de învăţare, în care profesorul are influenţă
minimă asupra elevului, care trebuie să-şi menţină în mod independent implicarea activă în
procesul de învăţare.
Există strategii de predare care pot fi folosite pentru a-i ajuta pe elevi să rămînă implicaţi
în procesul de instruire.
Tehnicile sînt un instrument util, pentru că le permit elevilor să-şi urmărească în mod activînţelegerea a ceea ce citesc. Toţi cititorii cunosc fenomenul care constă în terminarea lecturii unei
pagini fără a-ţi aminti nici măcar un lucru din ceea ce tocmai ai citit. Este cel mai bun exemplu delectură fără înţelegere, fără implicare cognitivă activă în procesul de lectură, si de ne-monitorizarea înţelegerii. Adesea elevii abordează lectura sau alte experienţe de învăţare cu aceeaşi lipsă de
implicare cognitivă. Stadiul realizării sensului este esenţial în procesul de învăţare, dar şansa de aînvăţa poate trece pe lîngă noi, dacă nu suntem implicaţi în acest proces.
Sarcina esenţială a celei de a doua etape, realizarea sensului, este, în primul rînd, de amenţine implicarea şi interesul, stabilite în faza deevocare. A doua sarcină esenţială este de a susţine Realizarea sensului cere
eforturile elevilor în monitorizarea propriei înţelegeri. Cei implicarea susţinută, autocare învaţă sau citesc în mod eficient îşi monitorizează monitorizarea înţelegerii.
propria înţelegere cînd întîlnesc informaţii noi. In timpul lecturii, cititorii buni vor reveni asuprapasajelor pe care nu le înţeleg. Cei care ascultă o prelegere pun întrebări sau notează ceea ce nuînţeleg, pentru a cere ulterior lămuriri. Cei care învaţă în mod pasiv trec pur şi simplu peste aceste
goluri în înţelegere, fără a sesiza confuzia, neînţelegerea sau omisiunea.
In plus, cînd elevii îşi monitorizează propria înţelegere, ei se implică în introducerea noilor
informaţii în schemele de cunoaştere deja asimilate. Ei corelează în mod deliberat informaţia nouăcu ceea ce le este cunoscut. Aşa cum se arată in figura 1, ei construiesc punţi între cunoscut şi nou
pentru a ajunge la o noua înţelegere.
Se pot spune multe despre această fază şi despre problemele legate de sporirea implicării si
aprofundarea înţelegerii. Conversaţia trebuie să ramînă, totuşi, la nivelul realizării sensului. Seîncurajează stabilirea de scopuri, analiza critică, analiza comparată şi sinteza.

cunoscutnou

Figura 1

9Argument pentru faza de reflecţie
A treia fază a cadrului este faza reflecţiei. Adesea uitată în predare, ea este la fel deimportantă ca şi celelalte. La această etapă elevii îşi consolidează cunoştinţele noi şi îşi
restructurează activ schema, pentru a include în ea noi concepte.
Aceasta este faza în care elevii îşi însuşesc cu adevărat cunoştinţele Învăţarea se reflectă în
noi. Aici are loc învăţarea durabilă. Învăţarea înseamnă schimbare, schimbarea de durată.
înseamnă a deveni cumva altfel. Chiar dacă aceasta diferenţă semanifestă sub forma unui alt mod de a înţelege sau sub cea a unui nou spectru de comportamente,
sau a unei convingeri noi, învăţarea este caracterizată de schimbare, o schimbare autentică şi
durabilă. Această schimbare are loc doar cînd cei care învaţă se implică activ în restructurarea
tiparelor vechi, pentru a include în ele noul.
Această fază urmăreşte cîteva lucruri esenţiale. Întîi, se aşteaptă ca elevii să înceapă să
exprime în propriile lor cuvinte ideile şi informaţiile atestate / Elevii îşi însuşesc ideile cîndasimilate. Acest lucru este necesar pentru construirea unor le pot expune cu propriile lor
scheme noi. Învăţarea durabilă şi înţelegerea aprofundată sunt cuvinte.
personale. Ne amintim mai bine ceea ce putem formula cu
propriile noastre cuvinte, raportat la propria persoană.
Înţelegerea este profundă cînd informaţiile sunt plasate Dacă trebuie să-ţi aminteşti,într-un cadru contextual care are sens (Pearson si Fielding, vei uita. Dacă trebuie să1991). Reformulînd ceea ce înţelegem cu vocabularul nostru înţelegi, îţi vei aminti.
personal, se creează un context personal semantizat.
Al doilea scop al acestei faze este de a genera un schimb sănătos de idei intre elevi, princare să le dezvoltam vocabularul şi capacitatea deGîndirea critică şi flexibilă este
exprimare, precum si să le expunem diverse scheme, pefavorizată de o atmosferă în care
care ei sa le analizeze în timp ce şi le construiesc pe ale lor.
se încurajează diversitatea dePermiţînd discuţiile în etape de reflecţie, elevii se confruntă
cu o varietate de modele de gîndire. Este un moment al opinii.
schimbării si re-conceptualizării în procesul de învăţare. Expunerea la multiple moduri deintegrare a informaţiilor noi în acest moment are ca efect construirea unor scheme mai flexibile,
care pot fi aplicate mai bine în practică.

10

Repere pentru proiectarea şi desfăşurarea orelor,sugerate în cheia cadrului de dezvoltare a gîndirii critice, care, la decizia profesorului, vor fi
completate cu fişe1. Formarea comunităţii de învăţare
Prezentarea obiectivelor disciplinei. Realizarea evaluării iniţiale prin unul din următoarele
moduri:Chestionar;
Discuţie dirijată;Asalt de idei etc.
Scop: Identificarea cunoştinţelor iniţiale despre comunitate şi realizarea feedback-ului

2. Comunităţi umane. Comunitatea locală
E. (Faza de evocare). Evocarea cunoştinţelor anterioare ale elevilor cu referinţă la sintagma decomunitate locală. (G/P/P şi asociaţii libere)
R. (Faza de realizare a sensului). Lectura textului “Conceptul despre comunitate”. (SINELG)
R. (Faza de reflecţie). Elevilor li se propune să descrie comunitatea lor, utilizînd noţiuni din
textul citit. Prezentări

3. Dezvoltarea comunităţii prin identificarea şi rezolvarea problemelor
E. Pe tablă se scrie o listă cu problemele existente în comunitate. (Asalt de idei)
R. Utilizînd textul “Un proiect este o problemă planificată pentru soluţionare”, profesorul
explică esenţa problemei sau o identifică împreună cu elevii
R. Elevii realizează exerciţiul “Şapte paşi spre soluţionarea problemei”. Prezentări

4. Relaţia cetăţean-comunitate
E. Evocarea cunoştinţelor anterioare prin întrebarea: Ce înseamnă a fi un cetăţean activ?
(G/P/P)
R. Lectura textului “Relaţia cetăţean-comunitate ”. (Lectură în perechi, rezumate în perechi)
R. Elevii completează un grafic în care identifică punctele forte şi cele slabe ale relaţiei lor cu
comunitatea. (Graficul T)

5. Actorii comunitari
E. Profesorul face o mini-prelegere de 2-3 minute în care explică noţiunea de actoricomunitari, solicitîndu-le ulterior elevilor să numească actorii comunitari din localitatea lor
R. Elevii citesc textul “Actorii comunitari” şi completează lista începută la faza de evocare

11

R. Elevii scriu un eseu de 5 minute cu următorul subiect “Care este locul şcolii tale în spectrul
actorilor comunitari din localitate”. Prezentări

6. Şcoala – verigă a comunităţii. Participarea democratică a elevilor la viaţa şcolii
E. Profesorul le propune elevilor să-şi amintească o situaţie în care s-au implicat activ în viaţa
şcolii şi s-o descrie. (G/P/P). Prezentări. Discuţii despre trăsăturile necesare unui lider şcolar
R. Lectura textului “Participarea democratică a elevilor la viaţa şcolii”. (Agenda cu notiţe
paralele)
R. Profesorul le solicită elevilor să elaboreze o platformă unui candidat în organele
autoconducerii şcolare. Prezentări. Alegerea liderului şcolar. Prezentări. (Joc de rol, simulare)
7. Modalităţi de mobilizare a comunităţii
E. Profesorul întreabă elevii cum procedează ei pentru a fi auziţi de părinţi atunci cînd au derezolvat o problemă. (Discuţie dirijată)R. Lectura textului “Cum să mobilizăm comunitatea (în baza exemplului proiectului FISM)”(Mozaic)
R. Elevii sînt repartizaţi în grupuri şi identifică o problemă din localitate, modelînd un plan demobilizare a comunităţii pentru soluţionarea acesteia. Prezentări

8. Parteneriatul comunitar
E. Elevii, în grupuri, reprezintă noţiunea de parteneriat prin desen, simbol, poezie etc. (laalegere). Prezentări (Sarcină cu multiple modalităţi de realizare)
R. Lectura textului “Parteneriatul comunitar” în grupuri mici. (Predare complementară)R. Elevii discută ce parteneri ar alege pentru rezolvarea problemei discutate la lecţia
precedentă. Prezentări
9. Comunicarea eficientă în comunitate
E. Profesorul repartizează elevii în grupuri şi le propune să simuleze o convorbire constructivă
şi una distructivă. Colegii ascultă şi identifică tipul convorbirii
R. Lectura textului “Tehnici feedback de comunicare eficientă în comunitate”. (Mozaic)
R. Păstrîndu-se aceleaşi grupuri, elevii primesc sarcina de a transmite un mesaj prin utilizarea
diverselor tehnici de feedback
10. O decizie bună – un pas spre succes
E. Elevilor li se repartizează următorul studiu de caz:“Comunitatea din satul X cere soluţionarea următoarelor probleme:a) Construirea unui drum de 4 km pînă la şoseaua centrală;b) Reparaţia cazangeriei grădiniţei.
Sursele financiare necesare lipsesc. Cetăţeanul Y se adresează Consiliului local cu cererea de a ise permite construcţia unei benzinării în centrul satului, motivînd că veniturile din această afacerepot fi folosite la rezolvarea problemelor enunţate mai sus.”

12

Elevii sînt repartizaţi în grupuri care reprezintă consilii locale, urmînd să ia o decizie în această
privinţă. Prezentări
R. Lectura textului “Luarea deciziilor”. (Predare complementară)R. Revenirea la cele discutate în cadrul fazei de evocare şi luarea unei decizii finale în baza
informaţiei analizate. Prezentări. Discuţii. Elevilor li se propune să cerceteze acasă problemele
cu care se confruntă comunitatea
11. Un bun cetăţean pentru comunitate. Plan de acţiune civică în sprijinul comunităţii
E. Elevii elaborează un plan de acţiune civică pentru rezolvarea problemei descrise la lecţia
precedentă. Prezentări
R. Elevii fac cunoştinţă cu textul “Model de acţiune civică în comunitate”, realizînd şi
exerciţiul de la subsol
R. Profesorul repartizează textul “Componentele unui proiect” şi le propune elevilor să
elaboreze în baza planului de acţiune un mini-proiect. Sarcina poate fi finalizată acasă

12. Împreună putem realiza multe. Proiectul
E. Prezentarea mini-proiectelor definitivate acasă
R. Studierea textului “Scrierea unui proiect”
R. Discutarea, completarea şi îmbunătăţirea primelor trei componente ale proiectelorelaborate:a) Sumarul;b) Descrierea problemei;c) Descrierea proiectului.

13. Sfaturi pentru cei ce caută finanţare. Definitivarea proiectului
E. Profesorul întreabă elevii de ce ar avea nevoie pentru ca proiectul lor să devină realitate.
(Discuţie dirijată)R. Lectura textului “Sfaturi şi îndrumări pentru cei ce caută surse de finanţare”. Se lucrează laurmătoarele trei componente ale proiectului:d) Bugetul;e) Date despre organizaţie;f) Concluzii.
R. Elevii identifică sursele financiare pentru realizarea proiectului lor şi modalităţile deatragere a acestora. Definitivarea proiectului va fi efectuată acasă
14. Bilanţuri. Prezentarea iniţială a proiectelor
Prezentarea proiectelor şi evaluarea lor iniţială. (Turul galeriei). Elevii vor implementa proiectele
elaborate în comunitate pe parcursul anului.
15-17. Conferinţă. Prezentarea finală a proiectelor realizate
La conferinţa, care va fi organizată în luna mai, elevii vor prezenta realizările obţinute în cadrul
proiectului. Într-un eseu final vor reflecta asupra impactului activităţii lor în comunitate

13

SUPORT INFORMAŢIONAL
pentru predarea-învăţarea-evaluarea disciplinei
Educaţie pentru dezvoltarea comunităţii

Conceptul de comunitate
Există mai multe abordări ale ideii de comunitate. Delimitările conceptuale diferă; definiţiile
variază o dată cu schimbările din societate şi tipurile de relaţii care se constituie la nivelul
grupurilor umane.
Din perspectiva sociologiei clasice o comunitate se bazează pe cultură, tradiţie şi o morală
provenită din obiceiuri şi credinţe. Între membrii acesteia există raporturi naturale, relaţii vii şiapropiate. Forma ideală de organizare este satul. Oraşul, de cele mai multe ori, nu poate cunoaşte
comunităţi adevărate, deoarece aici se produce fenomenul de dispersie socială, indivizii eterogeni
fiind reuniţi în mod arbitrar. Între ei nu există un liant afectiv determinat de legături fireşti
întemeiate pe valori comune.
Din perspectiva relaţiilor între grupurile umane, o comunitate adevărată, puternică, cu
individualitate este cea în care există relaţii şi legături economice, sociale, politice, culturale
fundamentate pe încredere, sprijin reciproc şi participare la viaţa comunitară.
În societăţile postmoderne se creditează un tip de comunitate apărută pe baza unor interese
specifice şi afinităţi intelectuale. Se constată o creştere a fenomenului de socializare naturală aindivizilor. Membrii sînt fluctuanţi, uneori dispare ideea de spaţiu comun – de exemplu,
comunitatea şcolară sau comunitatea celor care comunică prin Internet.
Una dintre caracteristicile societăţii adevărate o constituie spiritul comunitar definit ca dorinţa dea ajuta oamenii care convieţuiesc în aceeaşi comunitate. Este vorba de sentimentul de dragoste
pentru locul de trai care se dezvoltă prin educaţie şi stă la baza participării la viaţa comunităţii.
Într-o societate cu adevărat democratică autorităţile ţin cont de părerile diferitelor grupuri. Să ai
spirit comunitar înseamnă să acţionezi responsabil în comun, dar fără a neglija aspectele
particulare, specifice, respectul pentru diferenţele celuilalt.
La noi, într-o societate dispersată de practici nedemocratice de durată, fără valori comune, cu
oameni sufocaţi de mii de probleme ce nu le permit să considere participarea la viaţa comunităţii oprioritate, ideea de comunitate este un deziderat al intelectualilor. Conceptul valoros devoluntariat, care dezvoltă sentimentul de mîndrie, dragoste şi spirit cetăţenesc, nu s-a conturat înnişte experienţe utile, fireşti. De aceea comunităţile actuale din Republica Moldova trebuie să
depună eforturi pentru a deveni comunităţi adevărate, pentru a descoperi spaţiul comun în careoamenii trebuie să conlucreze întru identificarea nevoilor specifice şi a lucrurilor pe care lepreţuiesc cel mai mult. În acest context, şcolii îi revine rolul de “organizator social”, care să
promoveze iniţiativa parteneriatelor comunitare ce pot redefini şi reconstrui societatea conform
noilor valori şi repere.
Într-o comunitate adevărată oamenii se susţin reciproc, au încredere unii în alţii, participă lasoluţionarea problemelor, sînt deci buni locuitori şi cetăţeni. Cu cît membrii unei comunităţi sîntmai valoroşi ca cetăţeni, cu atît comunitatea este mai valoroasă prin modul în care se dezvoltă şise cristalizează.

14

Un proiect este o problemă planificată pentru soluţionare
O problemă esteo situaţie

pe care doriţi să o schimbaţi

Soluţionarea problemei este schimbarea situaţiei
sau
Problemă poate fi considerată conflictul dintre ceea ce aveţi
şi ceea ce tindeţi să aveţi,dintre realitate şi situaţia dorită.
Şapte paşi spre soluţionarea problemei
Pasul 1. Identificaţi, stabiliţi şi clarificaţi problema:
Include o definire clară a problemei, determinarea factorilor ce sînt implicaţi, stabilirea
dificultăţilor, deciderea asupra celor mai importante aspecte ale problemei prin răspunsuri laîntrebările:- Care este problema?
- De ce este o problemă, care este cauza apariţiei acesteia?
- De ce trebuie rezolvată?
- A cui este problema? (foloseşte şi la identificarea factorilor interesaţi)- Ce s-ar întîmpla dacă problema nu ar fi soluţionată?
- Din nou, care este problema?
Pasul 2. Analizaţi problema:
Implică colectarea informaţiei necesare pentru lucrul asupra problemei, cunoaşterea tuturor
cauzelor posibile şi a eşecului în depăşirea dificultăţilor prin interviuri, chestionare, analiza
documentelor, observaţia directă etc.
Pentru studierea problemei poate fi folosită şi analiza SWOT (puncte forte, puncte slabe,
oportunităţi, temeri sau dificultăţi), solicitînd răspunsuri la următoarele întrebări:Care sînt punctele tari ale acţiunilor ce vi le propuneţi?
Care sînt punctele slabe?
Ce oportunităţi de care se poate profita în realizarea obiectivelor există sau vor exista?
Care sînt temerile, barierele curente şi potenţiale în realizarea obiectivelor?

15

Pasul 3. Elaboraţi soluţiile alternative:
Include enumerarea şi examinarea tuturor căilor de soluţionare a problemei, analiza impactului
pozitiv /negativ al fiecărei soluţii alternative.
Pasul 4. Selectaţi cea mai bună soluţie:Această etapă constă într-un proces de selectare a soluţiilor alternative posibile pentru
determinarea celei mai bune. La moment alternativa ideală poate fi soluţia cea mai bună. Ea este
aleasă nu doar pe baza eficienţei eficienţei maxime şi unei realizări rapide, dar luîndu-se în
consideraţie şi alţi factori ca: bugetul, timpul, situaţia economică etc. La această etapă este
important de a delimita necesităţile de dorinţe.
Pasul 5. Schiţaţi un plan de acţiune:
Include definirea scopului; conturarea obiectivelor specifice, sarcinilor, timpului, bugetului,
responsabilităţilor etc.
Pasul 6. Implementaţi soluţia:Aplicaţi soluţia în acţiune şi monitorizaţi progresul ei, concomitent cu urmărirea planului
proiectat.
Pasul 7. Evaluaţi:Acest pas include evaluarea modului în care au fost atinse obiectivele; determinarea efectuluisoluţiei, implicaţiilor pozitive şi negative ale procesului /fiecărui pas în parte.

Cetăţeanul şi comunitateaCetăţeanul este locuitorul unui stat, care se bucură de drepturi civile şi politice şi care are anumite
obligaţii faţă de acest stat. Astfel, cetăţenii, în totalitatea lor, formează unul din atributele
statalităţii – populaţia.
Relaţia cetăţean-comunitate este una specifică, care se include în spectrul unui stat, avînd unspaţiu bine definit. Sfera acestei relaţii cuprinde: cetăţeanul şi administraţia publică locală,cetăţeanul şi actorii comunitari, cetăţeanul şi diverse grupuri.
O altă definiţie a acestei relaţii presupune participarea cetăţenească ce implică, la rîndul său, unanumit nivel de activism civic.
Participarea cetăţenească reprezintă un proces prin care locuitorii unui stat influenţează deciziile
publice ce le afectează propria viaţă sau pe cea a comunităţii.
Un cetăţean complet integrat în societate este acel care se implică activ în viaţa comunităţii dincare face parte. Participarea activă constă în interacţiunea cetăţeanului cu aleşii săi sau cu
executivul administraţiei publice locale, în vederea influenţării deciziilor privind politicile
publice.
În comunitate cetăţeanul are o varietate mare de interese: legate de cotidian, de utilizarea încomun a serviciilor publice, de buna gestionare a banilor publici etc.
O formă foarte răspîndită, dar şi eficientă, a relaţiei cetăţean-comunitate sînt întrunirile la carecetăţenii discută, îşi exprimă părerile, ajung la consensuri şi găsesc soluţii pentru diverse
probleme .
Conceptul de comunitate “obligă“, de fapt, cetăţeanul afectat de diferite decizii publice săparticipe la luarea acestora. În cadrul unui sistem democratic avem de a face şi cu o comunitate
democratică, în care anume cetăţenii de rînd trebuie sa hotărască încotro doresc să meargă şi ledeleagă aleşilor conducerea în direcţia aleasă. În felul acesta, fiecare cetăţean îşi afirmă dreptul de16

a avea de spus un cuvînt în administrarea comunităţii. De datoria organelor publice locale ţineproiectarea
activităţii de informare, de educare şi de implicare a cetăţenilor. Doar astfel este
posibilă eficientizarea activităţii în interes comun.
Vom încerca să evaluăm situaţia la zi a relaţiei cetăţean-comunitate din Republica Moldova.
Este cunoscut faptul că nivelul implicării cetăţenilor din republică în viaţa comunităţii lasă dedorit. Administraţia publică locală pare să ia măsuri pentru a ameliora situaţia, dar întrunirile
publice de multe ori se soldează cu eşec din cauza absenteismului cetăţenilor.
La cealaltă extremă se situează cetăţenii care privesc la aleşii săi ca la nişte funcţionari ce le pot
decide destinul după bunul lor plac. Astfel, putem vorbi despre problema neimplicării cetăţeneşti,cele mai frecvente motive ale căreia sînt următoarele:a) cetăţenii au un program de lucru foarte încărcat;b) lipsa transportului le face imposibilă prezenţa la întruniri;c) publicitatea în vederea desfăşurării întrunirii a fost necorespunzătoare;d) cetăţenii se simt nesiguri în problema propusă spre abordare;e) mulţi cetăţeni consideră că pot fi manipulaţi.
Pentru creşterea încrederii în organele administraţiei publice, pentru înţelegerea beneficiului înurma participării civice, pentru implicarea cetăţenilor în activităţi de interes comun trebuiesoluţionate problemele expuse mai sus.

Actorii comunitari
Orice comunitate este formată din persoane particulare, organizaţii, grupuri neformale ce locuiesc
şi activează în comunitatea dată. O comunitate eficientă presupune realizarea unor programe carevizează interesele diferitelor grupări sau persoane.
Un principiu ferm al schimbării organizaţionale, aplicabil şi activităţii în comunitate şi caredefineşte un grad înalt de organizare a acesteia, constă în conferirea activităţii de interes public a
unui caracter larg. Aceasta presupune că diferite persoane tind să sprijine acţiuni de realizareacărora sînt interesate. Cu cît cercul respectivelor grupuri este mai vast, cu atît indicatorul
dezvoltării comunităţii este mai înalt. În această ordine de idei, ne referim la persoane şi grupuri
interesate nemijlocit de rezolvarea unor anumite probleme.
Dezvoltarea societăţii este în relaţie directă cu identificarea acelor persoane şi grupuri care pot
contribui la luarea diferitelor decizii sau la soluţionarea unor probleme. Astfel de persoane şi
grupuri se numesc factori interesaţi sau actori comunitari.
Din această categorie fac parte:
Grupuri de interes: acestea includ persoane care împărtăşesc un interes comun privind oproblemă /situaţie concretă şi sînt dispuse să se angajeze în luarea deciziei corecte, în obţinerea
rezultatelor scontate (de exemplu: grupurile de protecţie a mediului, organizaţiile sindicale etc.)
Organizaţii publice: acestea includ diferite organizaţii (şcoala, biserica, agenţi economici),
organe de resort, administraţia publică locală (inspectorate de sector sau judeţene) etc.
Cluburi politice: organizaţii ce reprezintă diverse partide politice sau coaliţii politice în societate.
Asociaţii de afaceri şi profesionale: organizaţii ale diferitelor firme sau ale oamenilor de afacerecare promovează şi sprijină un climat economic adecvat (Camera de comerţ, cluburile
profesionale şi cluburile de servicii).

17Persoane individuale: oamenii care urmăresc un interes personal, posedă cunoştinţe despecialitate şi doresc să contribuie la soluţionarea unor probleme ale comunităţii.
Grupuri subreprezentate: cuprind persoane care nu sînt dispuse să participe la viaţa comunităţii,facînd parte din “majoritatea tăcută”.
Organizaţii ale comunităţii: reprezintă persoane care se organizează pentru a promova un interescomun privind un anumit domeniu (asociaţii de proprietari, de locatari etc.).
Organizaţii neguvernamentale: sînt organizaţii non-profit, avînd diferite domenii de activitate(asistenţă medicală, psihologică, tehnică) la nivel local, regional, naţional şi internaţional.
Analizînd spectrul actorilor comunitari, putem delimita următoarele categorii: organe oficiale şi
neoficiale (organizaţii publice şi grupuri de interes), actori activi şi pasivi, persoane individuale şi,respectiv, grupuri subreprezentate.
La acest compartiment este necesar să remarcăm că trăsătura caracteristică a comunităţilor în
Republica Moldova o constituie predominarea “majorităţii tăcute” şi insuficienţa persoanelor
active. Unul din obiectivele programului dat constă în schimbarea acestei proporţii: creştereanumărului persoanelor active încadrate în soluţionarea diferitelor probleme ale comunităţii şi,
respectiv, “subţierea” substanţială a stratului “majorităţii tăcute”.
Şcoala şi comunitatea
În perioada de tranziţie, şcoala încearcă să-şi recîştige statutul de instituţie de referinţă în
comunitate. În afară de faptul că educă viitorii membri, aceasta se implică insuficient în activităţi
care vin în sprijinul comunităţii. Este momentul ca şcoala să-şi asume rolul de instituţie principală
în formarea viitorilor cetăţeni şi în afirmarea spiritului comunitar, în promovarea unor iniţiative dedinamizare şi dezvoltare a comunităţii prin parteneriate şi cooperare.
Menirea esenţială a şcolii este să pregătească tinerii pentru viaţa în comunitate, să educe
personalităţi, să formeze buni cetăţeni care apreciază la justa valoare lumea în care trăiesc.
Este nevoie ca şcoala să fie iniţiatoarea unor programe educaţionale comunitare ce ar urmări
creşterea calităţii vieţii şi ar promova valori precum responsabilitatea, cooperarea, participarea,transparenţa şi comunicarea. Din această perspectivă, o comunitate este puternică dacă:membrilor le pasă de problemele cu care se confruntă şi se simt responsabili pentru viaţa lor
comunitară;oamenii au încredere unii în alţii şi cooperează pentru a rezolva problemele existente.
Dezvoltarea unui curriculum ce ar avea legătură cu comunitatea din care face parte şcoala se poate
realiza în două direcţii:1. Elevii activează în comunitate, beneficiind de facilităţi şi de resursele disponibile. Pot fidesfăşurate lecţii la muzeu, bibliotecă, primărie etc.;
2. Elevii învaţă prestînd servicii în folosul comunităţii. Programul vizează şi activităţi care să
contribuie la binele comunitar: de caritate – îngrijirea persoanelor în etate, acordarea de sprijin celor cu nevoi speciale,
bolnavilor, orfanilor etc.;
 ecologice – salubrizarea unor zone, reciclarea deşeurilor, reinstaurarea monumentelor etc.;
 de voluntariat la diferite instituţii – bibliotecă, spital, poliţie, organizaţii neguvernamentale etc.
Interdependenţa dintre serviciul în beneficiul comunităţii şi educaţia primită la clasă este ocondiţie necesară pentru învăţarea eficientă. Impactul serviciului pentru comunitate poate fi mult18

mai mare dacă acesta este inclus în curriculum şcolar. Implicarea elevilor în viaţa comunităţii prinintermediul şcolii are o serie de avantaje:
elevii constată că ceea ce învaţă la clasă poate fi aplicat în cadrul unei acţiuni concrete;acţiunile dezvoltă responsabilitatea şi sensibilitatea faţă de semeni;se creează legături la nivelul comunităţii;se stimulează gîndirea critică;se educă percepţia multiculturalităţii;elevii îşi descoperă noi calităţi etc.
Pentru a realiza aceste deziderate şcoala trebuie să promoveze un învăţămînt formativ prinutilizarea la ore a unor strategii interactive. Educarea spiritului comunitar necesită desfăşurarea
unor lecţii în cadrul cărora să se discute cu elevii diverse probleme prezentate din diferite
perspective. De asemenea, este esenţial să se acorde suficient timp reflecţiei asupra acţiunilor în
comunitate, corectării “din mers” a unor aspecte ce apar pe parcursul evaluării impactului asupraelevilor, corelării permanente a activităţilor cu disciplinele studiate în şcoală.

Participarea democratică a elevilor la viaţa şcolii
O şcoală democratică este nu numai cea în care organismele şi structurile de putere sînt clar definite,relaţiile dintre membri se bazează mai puţin pe teama faţă de superiori şi mai mult pe încredere şi
respect reciproc. Într-o astfel de şcoală, copiilor li se acordă posibilitatea să-şi exprime temerile, li se
distribuie responsabilităţi privind funcţionarea instituţiei, li se oferă condiţii de implicare activă şi
creativă în problemele care îi vizează direct. Astăzi, mai mult ca oricînd, este nevoie să extindem
procesul de democratizare a şcolii şi asupra elevilor pentru că: şcoala trebuie să-i familiarizeze cu practicile şi instituţiile democratice. Dacă le delegăm
responsabilităţi, le acordăm posibilitatea de a-şi exprima opiniile, de a lua decizii şi de a participa laviaţa şcolii, nu facem altceva decît să le oferim şansa de a exersa competenţe necesare într-osocietate de succes; în cadrul unor organisme de conducere, cum sînt Consiliul clasei, Consiliul şcolii, Senatul, elevii
pot trăi personal experienţa unui sistem democratic cu reprezentanţi aleşi; documentele internaţionale stipulează dreptul copiilor de a-şi face auzite opiniile, de a primi
informaţii şi de a participa la luarea deciziilor care îi afectează direct; în unele domenii /situaţii elevii se pot dovedi mai buni în a planifica diferite activităţi sau arezolva probleme, deoarece cunosc mai bine decît profesorii aspecte ce ţin de viaţa lor.
Procedurile şi practicile prin care şcoala creează o cultură democratică în interiorul ei şi permite
implicarea elevilor sînt:1. Înfiinţarea unui Consiliu al elevilor, organism ales în mod democratic, al cărui rol este să reflecteşi să reprezinte interesele elevilor. Pentru a-şi putea exercita acest rol, Consiliul elevilor are
nevoie de un anumit statut în cadrul şcolii, iar autoritatea lui trebuie să fie recunoscută şi
respectată de cadrele didactice.
2. Elaborarea unui cod de conduită prin care să fie aduse la cunoştinţă cerinţele şcolii astfel încît
aceasta să devină un loc în care elevii să se simtă în siguranţă şi fericiţi. Părinţii şi elevii îşi
exprimă părerea în legătură cu acest cod şi se angajează (în scris) să-l respecte.
3. Organizarea de întîlniri regulate cu clasa de elevi. Pentru a discuta problemele clasei, a consolidarelaţiile dintre copii şi a dezvolta sentimentul de apartenenţă la colectiv este bine să fie desfăşurateîntîlniri zilnice (în ciclul primar) şi săptămînale (la treapta gimnazială şi liceală)4. Organizarea de întîlniri regulate pentru toţi elevii şcolii. Astfel de întruniri pot stimula interesulfaţă de problemele generale ale instituţiei şi faţă de dezvoltarea raporturilor dintre clase /grupuri

19

de elevi, ceea ce contribuie la crearea sentimentului de apartenenţă la comunitatea şcolii şi laafirmarea identităţii acesteia.
5. Acordarea de responsabilităţi în clasă /şcoală, prin care elevii să contribuie la bunul mers al vieţii
şcolare. Se recomandă ca elevii să concureze prezentînd un “program managerial” propriu.
6. Consultarea elevilor în vederea elaborării regulilor şcolii i-ar motiva să le respecte. Regulile
trebuie să fie corecte şi să corespundă nevoilor elevilor. Dacă elevii consideră că unele dintre elesînt inutile sau discriminatorii, conducerea şcolii şi personalul didactic le va permite să propună
schimbări sau să le modifice.
7. Crearea unui mediu bazat pe încredere, prin folosirea anumitor modalităţi de desfăşurare aactivităţilor care să le permită elevilor să lucreze împreună, să-şi dezvolte stima de sine, săcomunice, să-şi exprime părerea în legătură cu diferite aspecte ale vieţii şcolare.
8. Informarea permanentă a elevilor. O bună circulaţie a informaţiei este un mod eficient de a-i facepe toţi să se simtă implicaţi în comunitatea şcolii. În acest scop se pot utiliza panouri pentruanunţuri zilnice, se pot edita şi distribui buletine informative.
9. Crearea unui mediu şcolar plăcut. Este important ca şcoala să fie un loc bine întreţinut, în care să
domine un climat vesel şi plăcut. Elevii trebuie antrenaţi în activităţi de îmbunătăţire a acestuia
pentru a aprecia schimbările şi eforturile depuse, a se simţi “proprietarii” şcolii, a-şi pune în
aplicare propriile idei.
Modalităţi de mobilizare a comunităţii
Comunitatea este viabilă prin soluţionarea diferitelor probleme cotidiene: mari şi mici, strategiceşi tactice etc. Cine şi cum însă o mobilizează în acest sens? Persoanele responsabile sau cele ce se
autoresponsabilizează, care prin atribuţiile sau competenţele lor pot contribui la mobilizarea
celorlalţi.
Mobilizarea trebuie să aibă un caracter altruist: întindem mîna altora fără să ne preocupe
beneficiul personal. Factorii mobilizatori sînt competenţi atunci cînd îi investesc pe alţii cucunoştinţe şi o viziune clară asupra soluţionării problemei.
Mobilizarea comunităţii este realizată, de obicei, de liderii formali, aleşi de comunitate. Unadevărat lider, care are viziunea dezvoltării comunităţii, deleagă rezolvarea unor probleme altor
persoane, investindu-le cu încredere şi acordîndu-le ajutor. Prin această delegare se pot realiza
lucruri mari şi, în primul rînd, dezvoltarea resurselor umane. Cu regret însă în comunităţile
noastre mulţi manageri afirmă că subordonaţii lor nu sînt capabili să preia responsabilităţi
suplimentare.
În acest context, este obligatoriu să elucidăm rolul liderului neformal în mobilizarea comunităţii.
Liderul neformal este persoana interesată îndeaproape de problemele comunităţii, care cunoaşte
aproximativ căile de soluţionare ale acestora, se bucură de autoritate, ceea ce îi permite o înaltă
receptivitate din partea comunităţii.
Liderii neformali pot fi permanenţi şi temporari: primii mobilizează societatea pe termen lung, pe
un spectru variat şi larg de probleme, iar cei temporari – pentru o secvenţă scurtă de timp, pentrusoluţionarea unei probleme concrete.
Paşii mobilizării comunităţii sînt aproximativ identici în toate cazurile:
1. Faza prealabilă: identificarea problemei (pentru sine), elucidarea motivelor problemei,
selectarea căilor posibile de soluţionare;
2. Pregătirea suportului informaţional mobilizator (pentru comunitate). Acest suport trebuiesă fie clar, concis, să conţină un mesaj ce ar demonstra necesitatea soluţionării problemei şi,
respectiv, beneficiile pentru comunitate;20

3. Selectarea căilor de mobilizare a comunităţii (mass media, Internet, întruniri, foi volanteetc.) şi elucidarea resurselor financiare;
4. Desfăşurarea procesului. Discursul sau mesajul scris trebuie să fie expresiv, omniprezent şielocvent;
5. Evaluarea impactului. Este importantă colectarea informaţiei privind feedback-ul mobilizării
(chestionare, evaluări finale).

Parteneriatul comunitar
Implicarea agenţilor economici, autorităţilor locale, organizaţiilor neguvernamentale, membrilor
comunităţii în dezvoltarea acesteia presupune crearea unor parteneriate viabile.
Întrucît şcoala educă viitorii membri ai comunităţii, ea trebuie să-şi asume rolul de instituţie
comunitară principală, de organizaţie cu iniţiative care să conducă la parteneriate şi cooperare,
care să dinamizeze şi să dezvolte societatea. Şcoala poate fi iniţiatoarea unor programecomunitare de parteneriat ce ar urmări calitatea vieţii, ar propaga valori precum responsabilitatea,
cooperarea, participarea, transparenţa şi comunicarea.
O comunitate este puternică dacă membrii:nu sînt indiferenţi faţă de problemele cu care se confruntă aceasta şi se simt responsabili
pentru viaţa lor în comun;
au încredere şi cooperează pentru rezolvarea problemelor existente.
Parteneriatul trebuie privit ca o prioritate, deoarece în acest fel:
pot fi preluate roluri şi responsabilităţi la nivel local;
se creează condiţii pentru integrarea tinerilor în comunitate;
se realizează o influenţă semnificativă asupra generaţiei în creştere;contactul permanent dintre diferiţi parteneri sociali facilitează racordarea şcolilor la realitate,acoperind unele nevoi de educaţie la nivel comunitar.
În acest context, primul obiectiv al şcolii este realizarea unei comunicări pozitive cu toţi părinţii –cei mai apropiaţi parteneri, precum şi cu agenţii economici. Pentru aceasta trebuie să se cunoască:categoriile de parteneri din rîndul agenţilor economici interesaţi şi capabili să susţină iniţiativede parteneriat;căile de sensibilizare şi atragere a agenţilor economici în parteneriate pentru rezolvarea
problemelor comunităţii;modalităţile de colaborare cu agenţii economici;
finalităţile comune care pot fi promovate;condiţiile de încheiere a parteneriatelor şi derularea colaborării;beneficiile comunităţii prin promovarea parteneriatului;avantajele agenţilor economici în cadrul unui parteneriat.
Un factor-cheie al parteneriatului constă în colaborarea dintre şcoală şi autorităţile locale. Această
conlucrare, în termeni de avantaj reciproc, ar aduce beneficii majore pentru toate categoriile
cuprinse în comunitate şi poate fi iniţiată prin:participarea reprezentanţilor autorităţii locale la întruniri cu corpul profesoral, vizite comune
la domiciliul elevilor, şedinţe cu părinţii;participarea reprezentanţilor profesorilor, părinţilor, elevilor (în calitate de invitaţi) la şedinţele
Consiliului local;
organizarea unor activităţi pe bază de parteneriat;
colaborarea în domeniul informării comunităţii;programe şi acţiuni comune, implicarea altor actori comunitari.

21

Parteneri pot fi ONG-urile. Multe dintre acestea dispun de un potenţial substanţial care poate fi
valorificat în cadrul parteneriatului. Colaborarea, cooperarea dintre şcoli şi organizaţiile
neguvernamentale poate fi un factor dinamizator puternic atît în dezvoltarea procesului
educaţional cît şi în evoluţia comunităţilor, în revigorarea spiritului civic şi comunitar.
Pot exista parteneriate între doi sau mai mulţi actori comunitari. În multe cazuri, graţie
importanţei pe care comunitatea o acordă şcolii, precum şi prestigiului de care se bucură aceasta,
coordonarea grupului de parteneri a revenit unităţii educaţionale.
La nivel de parteneriat pot fi realizate acţiuni importante pentru comunitate. Parteneriatele trebuiesă devină o prioritate, o necesitate, o soluţie pentru crearea unor noi posibilităţi de dezvoltare acomunităţii.
Tehnici feedback care permit comunicări eficiente în comunitate
1. ParafrazareaEsenţa acesteia constă în a reda mesajul cuiva cu cuvinte proprii.
Cînd utilizăm parafrazarea trebuie să luăm în consideraţie următoarele:
1. Claritatea exprimării. Un schimb reciproc de păreri se poate efectua doar după ce a fost
definită exact punctul de plecare a discuţiei.
2. Evitarea neînţelegerilor. Adeseori emiţătorul mesajului (E) spune ceva, iar receptorul
mesajului (R) înţelege altceva. Dacă acesta din urmă ar interveni din cînd în cînd prin replica“stai să mai repet o dată ce-ai spus”, atunci s-ar evita multe confuzii.
3. Adoptarea unei atitudini binevoitoare. Uneori încercăm un sentiment de teamă şi nu îndrăznim
a-- solicita interlocutorului să repete enunţul, pentru a nu crede că nu l-am ascultat cu atenţie.
În realitate însă, tocmai această solicitare îl va convinge că ne străduim să-l înţelegem cît maibine, arătîndu-i, indirect, că nu îl neglijăm, că îi dăm ascultare, ceea ce este, de fapt, un semnallăudabil.
A nu se uita niciodată:Adevărat nu este ceea ce a spus A;Adevărat este ceea ce a auzit B (în orice caz, din punctul său de vedere).
2. Întrebarea directă
Aceasta este întrebarea la care se poate răspunde prin da sau nu. Spre exemplu, Comunitatea dvs.
este multietnică?
Acest gen de întrebare înlesneşte comunicarea dintre partenerii de dialog, datorită răspunsului
clar pe care îl oferă. Întrebările date sînt foarte utile atunci cînd:a) se doreşte obţinerea unei informaţii scurte şi concise;b) ne aflăm în faţa unui partener de dialog zgîrcit la vorbă;c) se intenţionează obţinerea unei informaţii pe care nici interlocutorul nu o poate oferi, dar caredeţine în schimb o serie de date disparate. Prin întrebări directe, la obiect, se edifică, deexemplu, cauza suferinţei unui pacient. Dacă asemenea întrebări ar fi adresate pacientului deun medic incompetent, acesta va avea nevoie de mult timp pentru a stabili un diagnostic.
3. Întrebarea indirectă

22

La această întrebare nu se poate răspunde prin da sau nu. Spre exemplu, Cu ce problemă seconfruntă comunităţile multietnice?
Ori de cîte ori se încearcă a determina pe cineva să exprime sincer o părere, formularea unor
asemenea întrebări este o necesitate, ele fiind utilizate în special în timpul interviurilor şi maipuţin în chestionare. Răspunsurile la întrebările indirecte sînt binevenite pentru lectură ulterioară,pentru discuţii şi dezbateri de diferit gen, deoarece permit speculaţii interesante şi dezvoltă
creativitatea.
4. Întrebarea sugerată
Acest gen de întrebări conţin deja o părere, de aceea sînt adresate în intenţia de a-l influenţa peinterlocutor de a o însuşi. Cu alte cuvinte, discuţia este condusă în mod deliberat spre a obţine dela interlocutor răspunsul dorit, fără ca el să fie conştient de acest lucru. Spre exemplu, E bine să
locuieşti într-o comunitate multietnică, nu-i aşa? Pericolul unei întrebări sugerate nu esteîntotdeauna evident, subestimîndu-se importanţa.
De cele mai multe ori, întrebările sugerate au un caracter manipulator. Atunci cînd punem preţ pevaloarea comunicării, încercînd să stabilim relaţii constructive cu alţii, bazate pe sinceritatea faţăde sine însuşi şi faţă de partener, va trebui să renunţăm la întrebările sugerate sau să fim conştienţi
de caracterul şi consecinţele lor. Responsabilitatea pentru răspunsul obţinut la o întrebare
sugerată revine mai cu seamă celui care o adresează. De aceea urmează să vă analizaţi
comportamentul şi să vedeţi dacă aveţi tendinţa de a pune întrebări sugerate. Ele au valoare doarîn cazul cînd se clarifică situaţia. Să presupunem că o discuţie este pe cale să devină
“primejdioasă”, întrucît s-a strecurat unul din factorii perturba ori. În acest caz cineva trebuie să
redreseze starea de spirit, prin readucerea discuţiei cu un pas înapoi. Astfel, se va trage un semnalde alarmă, reuşindu-se continuarea dialogului şi evitîndu-se o discuţie contradictorie.
5. Ascultarea activă
Prin modul cum ascultăm punctul de vedere al interlocutorului ne exprimăm acordul sau
dezacordul faţă de cele expuse. În acest contest putem menţiona opinia lui Thomas Gordon. El
porneşte de la ideea că o comunicare poate să se desfăşoare optim doar în cazul în care receptorul
unui mesaj (R) îi demonstrează emiţătorului mesajului (E) că îl acceptă ca partener de discuţie.
Gordon a mai constatat că aşa-numitul limbaj al acceptării, respectiv al respingerii, are consecinţe
previzibile asupra actului comunicării. Dacă vom analiza cu atenţie semnalele acceptării, respectiv
cele ale respingerii, vom constata că neacceptarea porneşte de la starea lui R-critic sau starea lui
E-tînguitor, în vreme ce acceptarea poate porni atît de la starea lui R-tandru cît şi de la starea lui
E-voios.
Limbajul neacceptării se exprimă prin: apreciere, sentinţe, critici, dăscălire, ameninţare, dojană,control. Semnalele de neacceptare provoacă partenerului de dialog:a) teamă (deoarece se simte atacat, caz în care va trebui să ne aşteptăm la倠reacţii de apărare);b) indispoziţie (pregătire de atac, poziţie “săpare de tranşee”);c) tendinţa de a ascunde problemele proprii;d) sentimentul de culpabilitate;e) sentimentul de ameninţare;f) sentimentul de insatisfacţie, disconfort.
Gordon menţionează că acceptarea partenerului de dialog trebuie atestată, deoarece un individ
nesigur percepe automat lipsa unui mesaj de acceptare. În aceste circumstanţe pot apărea

23

divergenţe de păreri. Dacă partenerul de discuţii se simte sigur pe el, îl va bucura un mesaj deacceptare din partea celuilalt, semnul unei afectivităţi pozitive.
Mulţi consideră că lipsa reproşurilor într-o conversaţie ar trebui interpretată indirect ca oapreciere. Cert este însă faptul că, o persoană nesigură percepe lipsa unei aprecieri pozitive ca peo critică, ceea ce inhibă verbalizarea, adică manifestarea unor păreri laudative prin:a) ascultarea cu atenţie a partenerului;b) reacţii inverse;c) observaţii pozitive.
Luarea deciziilor
Pentru a forma cetăţeni social activi, şcoala trebuie să încurajeze angajarea elevilor în
planificarea, organizarea şi desfăşurarea activităţilor şcolare. Există însă o tendinţă din parteaadulţilor de a subestima competenţa copiilor de a participa la luarea deciziilor. Elevii nu sîntnumai scopul final al reformelor din învăţămînt, ci şi parteneri în procesul de schimbare. Iată dece ei trebuie implicaţi în procesul de luare a deciziilor. “Produsul” urmărit este solidarizarea
membrilor pentru aplicarea în practică a opţiunilor. Procedura de decizie este constituită din mai
multe etape:
1. Faza deciziei
Orice hotărîre trebuie să aibă ca obiect o propunere concretă, fără de care aceasta riscă să fie doaraparentă, întrucît nu toţi membrii se pronunţă asupra aceleiaşi realităţi. Prima fază a luării deciziei
constă în determinarea clară a obiectului deciziei. Pe măsură ce ideile se precizează, se revine
periodic la faza iniţială pentru a defini propunerile care urmează să constituie obiectul unui vot
sau al unui consens. Obiectul trebuie perceput la fel de către toţi membrii. În acest sens nu este
suficientă doar o definiţie concretă, scrisă pe o coală de hîrtie. De aceea membrii vor fi invitaţi săşi împărtăşească modul în care înţeleg respectiva definiţie. O modalitate excelentă de obţinere aunităţii de vederi este de a le solicita cîtorva membri să reformuleze conţinutul propunerii care va
constitui obiectul unei decizii.
2. Adunarea opiniilorDupă definirea obiectului, intervenţiile fiecăruia se pot limita, un timp, la exprimarea propriilor
opinii. Fiecare membru este invitat să ocupe pe axa de participare poziţia emiţătorului, cu condiţia
de a aduce o opinie personală în cadrul grupului. Avantajul limitării funcţiilor de participare
constă în faptul că le facilitează celorlalţi membri ocuparea poziţiei de receptor în timpul fazei decolectare, precum şi în identificarea punctelor de vedere care nu vizează direct obiectivul
discuţiei. Ele pot fi păstrate pentru o discuţie ulterioară, fără ca membrii implicaţi să se simtă
frustraţi. Faza de adunare poate dura atîta timp cît membrii emit opinii noi în legătură cu obiectul
deciziei.
3. Evaluarea opiniilor
A treia fază este discuţia propriu-zisă. Restricţia impusă anterior (de a nu evalua opiniile) estesuprimată. Membrii sînt invitaţi să-şi exercite funcţiile conform poziţiilor centrale pe axa departicipare. Este faza cea mai critică – opiniile se pot consolida, ameninţînd existenţa cerculuiemiţător-receptor. În acest caz, acţiunile de animare sînt foarte utile, motiv pentru care, atuncicînd trebuie să ia o decizie importantă, multe grupuri apelează la un animator.
4. Decizia
În ultima fază toată lumea este pregătită să se pronunţe asupra propunerii. Dacă aceasta a fost“amendată” sau dacă de-a lungul etapelor precedente au fost formulate noi propuneri, ar fi
binevenit să se acorde un răgaz şi să se revină la faza definirii, pentru a se convinge că toţi înţeleg

24

acelaşi lucru. Perioada de răgaz îl va ajuta pe fiecare participant să-şi precizeze alegerea. Se poate
verifica dacă, în urma reuniunii, toţi membrii sînt de acord cu decizia luată. În caz că propunerea
solicită un “da” sau “nu” se poate recurge la votare prin ridicarea mînii. Minoritarii sînt invitaţi
să-şi exprime opinia din nou, fiecare fiind întrebat dacă se raliază la propunerea care a obţinut
votul majoritar. Nimeni nu este împiedicat să susţină că decizia nu a fost luată unanim şi că unii
membri s-au aliat, preferînd o altă hotărîre.
Participarea cetăţenilor la luarea deciziilor
În legislaţia Republicii Moldova dreptul de a lua decizii obligatorii aparţine organelor
administraţiei de stat, iar la principiile democraţiei se apelează în cazul alegerilor parlamentare şi
locale, precum şi în cel al referendumurilor naţionale şi locale.
De multe ori însă prevederile legislative au un caracter contradictoriu. Astfel, Legea cu privire laadministraţia publică locală (1998) prevede ca şedinţele consiliilor locale să fie deschise. Dar
există o dispoziţie conform căreia la întruniri pot participa doar acele persoane a căror prezenţă
este necesară. Pe de altă parte, Legea cu privire la petiţii permite cetăţenilor să propună sugestii
autorităţilor publice locale, obligîndu-le să le examineze în timp util.
Regulamentul Parlamentului prevede, de asemenea, că şedinţele organului legislativ suprem sîntdeschise. În realitate însă procedura de admitere la şedinţele Parlamentului şi ale comisiilor
parlamentare este foarte complicată. La momentul actual, accesul cetăţenilor la proiectele de lege
nu este reglementat de legislaţie, de aceea chiar şi recepţionarea recomandărilor scrise este
limitată.
Un anumit progres în acest sens a fost realizat o dată cu ratificarea de către Republica Moldova aConvenţiei privind accesul la informaţie, justiţie şi participarea publicului la adoptarea deciziilor
în domeniul mediului (1998), dar aplicarea prevederilor acestui document implică timp. Vor fi
necesare mecanisme clare şi proceduri detaliate de asigurare a accesului la proiectele de decizii.
Guvernul Republicii Moldova face anumiţi paşi în asigurarea transparenţei activităţii sale, cum arfi decizia de a plasa pe Internet proiectele de lege. La nivel local, ignorarea opiniilor cetăţenilor
are un caracter mai special.
Practica participării cetăţenilor şi ONG-urilor la luarea deciziilor demonstrează atît exercitarea depresiune (lobby) prin reprezentanţii lor cît şi acţiuni de protest care apar atunci cînd autorităţile şicetăţenii n-au depus destule eforturi pentru găsirea unui compromis.
Un exemplu reuşit de lobby public poate fi problema tranzitării deşeurilor radioactive pe teritoriul
Moldovei din Bulgaria spre Rusia. Opinia publică s-a implicat activ, influenţînd deputaţii.
Un exemplu de găsire a unui compromis în urma confruntării dintre locuitorii sectorului Botanica
şi autorităţile mun. Chişinău poate fi cazul proiectării şi construcţiei restaurantului “McDonalds”
într-o regiune dens populată. Într-o noapte a lunii mai 1997, locatarii au fost treziţi de sunetulferăstrăului care tăia copacii în scuarul din faţa blocului lor. Revoltaţi, ei au blocat cu copacii
doborîţi magistrala de transport. A intervenit administraţia centrală şi construcţia a fost stopată
pentru 2 ani, timp în care iniţiatorii acesteia au dus tratative cu locatarii, fiind nevoiţi să reparescările şi să modifice proiectul iniţial. Ca rezultat, restaurantul a devenit mai mic, iar copacii au
fost incluşi în proiect.

25Republica Moldova este o ţară care se vrea democratică. Deşi nu sînt elaborate încă toate
mecanismele implicării active a cetăţenilor în procesul de luare a deciziilor, trebuie să ne
conjugăm eforturile pentru ca acest lucru să se întîmple cît mai repede.
Plan de acţiune civică în sprijinul comunităţii
Acţiunile comunităţii vor avea succes dacă vor fi bine proiectate. Este foarte important ca
obiectivele acţiunilor să fie clar formulate, activităţile – planificate şi organizate cu exactitate,
responsabilităţile să fie distribuite astfel încît să se iniţieze parteneriate comunitare. Propunem unplan-model de acţiune civică în sprijinul comunităţii. El conţine:1. Problema identificată
2. Obiectivele acţiunii
3. Participanţii
4. Sursele de informare
5. Distribuirea responsabilităţilor
6. Activităţile planificate
7. Analiza datelor obţinute
8. Prezentarea rezultatelor acţiunii
9. Evaluarea acţiunii
10. Reflecţii, posibilităţi de a continua acţiunea
Ştiţi deja cum se identifică o problemă. Este foarte important însă să învăţaţi a formula obiective
pentru că de aceasta depinde mult succesul acţiunii.
Un obiectiv trebuie să răspundă la următoarele întrebări:Ce ar trebui de schimbat?
În ce măsură ar trebui de schimbat?
Către cine este orientată schimbarea?
Unde va avea loc schimbarea?
Cînd va avea loc schimbarea?

Un obiectiv trebuie să fie:SpecificMăsurabil
Realizabil
Real
Limitat-temporal
Formulaţi un obiectiv pentru o acţiune comunitară conform acestei structuri.
………………………………………………………………………………………………………
………………………………………………………………………………………………………
………………………………………………………………………………………………………
……………………………………………………………………………………………………
Elaboraţi un plan de acţiune civică.

26

Scrierea proiectelor
Scrierea de proiecte constituie 90% transpiraţie şi doar 10% inspiraţie. Aceasta este o artă, dar şio ştiinţă. Nu există o formulă magică de elaborare a proiectelor pe care să o puteţi aplica la oricesituaţie, ci sînt un set de recomandări ce trebuie ajustate la particularităţile organizaţiei şi ale
finanţatorilor.
Colectarea informaţiei
Pentru a colecta informaţii, documentaţi-vă bine asupra conceptului, programului, bugetului şi
consultaţi beneficiarii.
Părţile componente ale proiectului:
1. Sumarul: argumentarea şi sumarul proiectului – 1 pagină;2. Descrierea problemei – de ce este nevoie de acest proiect – 2 pagini;
3. Descrierea proiectului – esenţa lui, cum va fi implementat şi evaluat – 3 pagini;
4. Bugetul – descrierea financiară a proiectului, note explicative la buget – 1 pagină;5. Date despre organizaţie – istoric, organele de conducere, activităţile principale,
beneficiarii şi serviciile prestate – 1 pagină;6. Concluzii – sumarul punctelor-cheie ale proiectului – 2 paragrafe.
Sumarul (prima pagină a proiectului) este cea mai importantă secţiune a documentului. Ea arescopul de a convinge cititorul că propunerea lansată merită să fie finanţată. Sumarul va include:
Problema – o scurtă descriere a problemei pe care aţi identificat-o şi pe care vă propuneţi
să o rezolvaţi (1-2 paragrafe);Soluţia – o scurtă descriere a proiectului, inclusiv acţiunile, numărul persoanelor ce vor
beneficia de pe urma programului, cum şi unde va fi desfăşurat, durata, cine va fi implicat în
realizare acestuia (1-2 paragrafe);
Date despre buget – suma solicitată şi finanţarea proiectului pe viitor (1-2 paragrafe);
Date despre organizaţie – denumirea organizaţiei, istoricul, scopurile şi activităţile,capacitatea de a derula proiectul dat (1 paragraf).
Descrierea problemei
Această secţiune trebuie să fie succintă, dar convingătoare. Cîteva sfaturi: Folosiţi faptele sau datele statistice care argumentează cel mai bine proiectul; Daţi-i cititorului o speranţă; Hotărîţi-vă cît de detaliat veţi descrie proiectul;
 Asiguraţi-vă că programul Dvs. rezolvă problema diferit sau mai bine decît alte proiecte şică puteţi demonstra acest lucru;
 Evitaţi raţionamentul circular (absenţa soluţiei drept o problemă în sine).
Descrierea proiectului
Această secţiune a proiectului trebuie să includă cinci subdiviziuni care prezintă un tablou
integru al proiectului: Obiectivele, activităţile, personalul, evaluarea, durabilitatea.
Scopul proiectului este mai general, pe cînd obiectivele sînt mai specifice, pot fi realizate într-o
perioadă scurtă de timp şi sînt măsurabile.
Activităţile ce vor fi întreprinse pentru realizarea obiectivelor trebuie să răspundă laîntrebările: cum, cînd şi de ce.
Personalul, adică cei care se vor implica în realizarea activităţilor, trebuie prezentat încîteva propoziţii. Descrieţi detaliat calificarea şi experienţa fiecărui lucrător.
Evaluarea – descrierea procesului de colectare a datelor şi analiza lor.
Durabilitatea – descrierea modalităţii de asigurare a viabilităţii financiare a proiectului şi aorganizaţiei.
Date despre organizaţie – este indicat să fie prezentate după argumentarea proiectului
pentru a demonstra capacitatea organizaţiei de a-l implementa.
Concluziile vor cuprinde activităţile ce vor fi întreprinse după încheierea proiectului pentru apregăti terenul în vederea unui nou proiect.

27

Cele cinci întrebări fundamentale pentru elaborarea proiectului:
CE/DE CE?

CUM?

CINE?

CÎND?

CÎT?

28

DEFINIREA OBIECTIVELOR
Un obiectiv trebuie să răspundă la următoarele întrebări:Ce ar trebui de schimbat?
În ce măsură ar trebui de schimbat?
Către cine este orientată schimbarea?
Unde va avea loc schimbarea?
Cînd va avea loc schimbarea?
Un obiectiv trebuie să fie:SpecificMăsurabil
Realizabil
Real
Limitat temporal
Formulaţi un obiectiv pentru o acţiune comunitară conform acestei structuri.
………………………………………………………………………………………………………
………………………………………………………………………………………………………
………………………………………………………………………………………………………
………………………………………………………………………………………………………
………………………………………………………………………………………………………
………………………………………………………............................................................

29

DIFERENŢA DINTRE OBIECTIVE ŞI SCOPURISCOPUL

Este un concept larg a ceea cetrebuie de realizat;este rezultatul unei activităţi, fiind
definit pentru a soluţiona
problema generală;este soluţionarea problemei care afost descrisă anterior;este o viziune realistă spre caresînt orientate toate acţiunile;

defineşte rezultatele sau
schimbările pe care le va aduceproiectul;este subiectiv;

trebuie să fie pe înţelesul tuturor,
chiar şi a celor care nu sîntimplicaţi direct în proiect;

OBIECTIVUL

indică “unde vrem să ajungem”/ce
urmează a fi soluţionat.

30Însumează setul de acţiuni
specifice pentru atingerea
scopului;soluţionează doar o parte dinscopul global;

este un punct final, nu un proces,este un rezultat al implementării
proiectului;oferă o imagine mai detaliată aceea ce trebuie realizat într-o
anumită perioadă de timp;

este concret şi măsurabil;trebuie să fie realizat pînă lafinalizarea proiectului;indică “ce trebuie de făcut pentru
a soluţiona problema”.

PATRU PAŞI AI MANAGEMENTULUI PROIECTULUIPASUL 1 – DESIGNUL PROIECTULUI
Identificarea problemei şi analiza ei;
Identificarea soluţiilor alternative şi selectarea celei mai bune;
Definirea scopului proiectului;Definirea obiectivelor proiectului.

PASUL 2 – PLANIFICAREA PROIECTULUIDefinirea sarcinilor;
Analiza interdependenţelor;
Estimarea responsabilităţii, efortului, duratei;
Estimarea căilor de soluţionare;
Crearea unui plan;Calcularea resurselor necesare;Schiţarea unui buget;
Testarea fezabilităţii şi supoziţiilor proiectului;Elaborarea unui plan de monitorizare;
Elaborarea unui plan de evaluare;
Analiza riscului şi crearea unui plan de management;
Crearea planului proiectului.
PASUL 3 – IMPLEMENTAREA PROIECTULUIVerificarea proiectului;Verificarea planului, resurselor şi domeniului;
Analiza fundamentală;Monitorizarea proiectului;
Raportarea;Încheierea proiectului.
PASUL 4 – EVALUAREA PROIECTULUIDefinirea scopului şi a parametrilor proiectului;
Identificarea întrebărilor la care urmează a găsi răspunsuri;
Identificarea indicilor;
Determinarea limitelor de timp, a costului şi domeniului;
Selectarea metodelor potrivite;
Colectarea şi recenzarea datelor;
Analiza şi interpretarea datelor;
Sfaturi şi îndrumări pentru cei ce caută surse de finanţare
Scrierea raportului;Continuarea – utilizarea rezultatelor evaluării.

31

Ce este o cerere de finanţare?
O cerere de finanţare este o solicitare de sprijin (de obicei, bani sau ajutor tehnic) adresată în scris
unei fundaţii, întreprinderi sau altei instituţii cu scopul de a folosi capacitatea acesteia şi cea aorganizaţiei pe care o reprezentaţi pentru a aborda o problemă existentă în cadrul comunităţii dincare faceţi parte. Cererea de finanţare are următoarele funcţii:- prezintă un proiect (problema, ideile şi soluţiile pentru rezolvarea acesteia);- prezintă un plan ce reflectă subiectul sau domeniul la care se referă propunerea de proiect;- este o solicitare de fonduri, sprijin de specialitate, echipament, cărţi etc.;- constituie un instrument de convingere (un instrument prin care faceţi o persoană să vadălucrurile în felul în care le vedeţi dumneavoastră);- este o promisiune şi un angajament (promiteţi să rezolvaţi o problemă, urmînd întocmai planul
propus).
Surse posibile de finanţare
1. Donatorii pe care îi cunoaşteţi;2. Fonduri obţinute cu ajutorul foştilor elevi (poate fi creată şi o asociaţie a acestora sau prinvinderea unor produse proprii, organizarea de discoteci, donaţii;3. Comunitatea Europeană (susţine mai mult instituţii mari şi parteneriate);
4. Alţi potenţiali finanţatori.
Modalităţi de atragere a resurselor financiare în comunitate
15. Crearea Asociaţiilor de Economii şi Împrumut ale Cetăţenilor pentru dezvoltarea sectorului
agricol privat.
Principii de înfiinţare:-asocierea benevolă şi libera ieşire din asociaţie;egalitatea în drepturi a membrilor asociaţiei;participarea benevolă a membrilor la administrarea acesteia;
acordarea împrumuturilor doar membrilor asociaţiei;ocrotirea drepturilor şi intereselor legitime ale membrilor acesteia.

16. Fondul de Investiţii Sociale din Republica Moldova.
Obiectivele Fondului:-reabilitarea obiectivelor infrastructurii sociale a comunităţilor;dezvoltarea capacităţilor organizatorice, antrenarea comunităţilor şi ONG-urilor locale în
identificarea, pregătirea şi implementarea mini-proiectelor;susţinerea programelor educaţionale şi de ocrotire a sănătăţii;consolidarea organelor administraţiei publice locale şi asistenţa lor în finanţarea şi menţinerea
obiectivelor de menire social-culturală, transferate de la balanţa gospodăriilor colective;susţinerea şi consolidarea contractorilor privaţi locali.

Dacă căutaţi surse financiare, atunci, veţi reuşi cu siguranţă, prin insistenţă şi acţiuni departeneriat. Obţinerea unei finanţări necesită timp şi perseverenţă.

32

BIBLIOGRAFIE
23. Cernescu M., Ciurea C., Negru E., Serebreanu O., Alegerile într-o societate democratică,Chişinău, 2001
24. Clarke P., Comunităţi de învăţare, Şcoli şi sisteme, Arc, 2002
25. Cucoş. C., Pedagogie, Polirom, 2002
26. De Visscher P., Neculau A. (coordonatori), Dinamica grupurilor, Iaşi, Polirom, 2001
27. Dezvoltare comunitară, Suport de curs, Cluj, ARDC, 2001
28. Dezvoltarea durabilă – speranţa comunităţilor şi generaţiilor, Chişinău, 2002
29. Educaţie pentru democraţie şi drepturile omului, SIEDO, Chişinău, 1998
30. Educaţie pentru toleranţă, Auxiliar didactic pentru diriginţi, Centrul Educaţional „Pro
Didactica”, 2004
31. Educaţie pentru democraţie, Supliment
32. Hopkins D., Dinscow M., West M., Perfecţionarea şcolii într-o eră a schimbării, Prut
Internaţional, 1989
33. Ionescu I., Sociologia şcolii, Polirom, 1997
34. Keen E., Tîrcă A., Cum să democratizăm şcoala, Ghid de management participativ,
Radical, Bucureşti, 1998
35. Parteneriate durabile între autorităţi şi comunitate prin planificare participativă, Bucureşti,2001
36. „Participarea cetăţenească”, Numărul 14, Prut Internaţional
37. Rădulescu E., Tîrcă A., Şcoala şi comunitatea, Humanitas, 2002
38. Statutul de utilitate publică a organizaţiilor necomerciale din Moldova, Chişinău, 2000
39. Temple Ch., Steele J. L., Meredith K. S., Iniţiere în metodologia Lectură şi Scriere pentru
Dezvoltarea gîndirii critice, Supliment al revistei “Didactica Pro…”, nr. 1, 2001
40. Temple Ch., Steele J. L., Meredith K. S., Lucrul în colaborare, Supliment al revistei“Didactica Pro…”, nr. 3, 2001
41. Temple Ch., Steele J. L., Meredith K. S., Strategii de dezvoltare a gîndirii critice,
Supliment al revistei “Didactica Pro…”, nr. 2, 2001
42. Temple Ch., Steele J. L., Meredith K. S., Aplicarea tehnicilor de dezvoltare a gîndirii
critice, Supliment al revistei “Didactica Pro…”, nr. 2(8), 2003
43. Vocea civică, Volumul 8, Numărul 6, 2002
44. Zani Bruna, Palmonari Augusto (coordonatori) Manual de psihologia comunităţii,Polirom, Iaşi, 2003

33