Napút-füzetek

62.
Doma-Mikó István
Sógunok, kémek, kamikazék
és a magyarszerető király

Bevezet
Három évtizede a Magyar Televízió legnézettebb ﬁlmsorozata volt a Sógun.
A lebilincsel alkotás az angol–japán kapcsolatok viharos története keretében
mutatja be Tokugava Iejaszu sógunná (fvezérré) emelkedését, amit dinasztiájának 265 éves uralkodása követett. Az utolsó sógun unokája, a Budapestet
is bejárt Motoko asszony érdekfeszít adalékokkal szolgált történelemformáló
nagyapjáról és a japán korszakváltásról.
A további exkluzív riportokból a Felkel Nap Országának talán legfájdalmasabb korszakába kapunk betekintést. A második világháborút megelzévekben Dr. Sorge néven Tokióban mködött a Szovjetunió szuperkémje, aki
majdnem megfordította a német–orosz háború kimenetelét. Csak egy hajszálon múlott!
A robbanásig feszült nemzetközi helyzetben bármelyik pillanatban várható volt a németekkel szövetséges Japán hadba lépése Amerika ellen. A valódi
okok megismerésére várnunk kell a korabeli amerikai dokumentumok titkosításának feloldásáig. Addig be kell érnünk a gyztesek magyarázataival. Illetve,
itt kivételesen megszólal a másik fél is! A Pearl Harbort támadó els repülraj
vadászpilótája és egy kamikaze navigátor vallomásai a legyzöttek szemszögébl is adnak résnyi betekintést az öldökl háború okaira és történéseire.
Ezután egy napfényes királyságba nyerünk bebocsájtást. A mesékben aﬁatal legény találkozik az öreg királlyal, aki próbára teszi, majd szolgálatába
fogadja. Hasonló eset történt az óceániai Tongai Királyságban. IV. Tupou király magyar udvari festt választott, aki megszerettette vele Magyarországot.
Az uralkodó imádta a magyar történelmi ﬁlmeket (Egy magyar nábob, Kárpáti
Zoltán, Egri csillagok, A Hídember), s az Egri Csillagokat még el is olvasta angolul. Ismerte a magyar királyokat, jókat mulatott „Igazságos Mátyás” történetein. Ünnepnapja volt, ha gulyást ehetett, mert nem utolsósorban megkedvelte
a magyar konyhát is.

1

A TokugavákInterjú Tokugava Motokóval,az utolsó japán sógun unokájával
Az 1980-as években a magyar tévéﬁlmkedvel közönség tekintete a képernyre tapadt a Sógun c. ﬁlmsorozat alatt. A Nobel-díjas James Clavell regényéblkészült nagy siker japán–amerikai koprodukció Tokugava Iejaszu sógunná
válását örökítette meg.
A történelmi Japánban a császár kezében óriási hatalom összpontosult;a szigetország egyeduralkodója s egyben a sintó egyház feje volt. (Európai fogalmak szerint, egy személy volt a császár és a pápa!) Ám évszázadok során amikádó ereje meggyengült, szerepe mindinkább szimbolikus isteni jelentésre
korlátozódott, s a valódi hatalom a katonai kormányzó, a sógun kezébe csúszott át. A sógunátus mintegy 700 éven át a Meidzsi-korszak eltti Japán kormányzási formája volt. A sógun volt az ország legfbb törvényhozó, végrehajtó
és katonai hatalmi méltósága. Közülük a legjelentsebb Tokugava Iejaszu, aki
1603-ban magához ragadva a hatalmat, 265 évre biztosította dinasztiájának
uralmát.
Ezúttal a tizenötödik, az utolsó sógunról lesz szó, Tokugava Josinoburól,
akit mi csak történelemkönyvekbl ismerhetünk, de 89 esztends unokája, Tokugava Motoko még jól emlékezik rá. Ám elbb idézzük fel Josinobu életútját:
1837–1913 között élt, a család harmadik (Mito) ágából származott. Késbb
a befolyásos Hitocubasi-ház örökébe lépve csakhamar a sóguni cím várományosaként emlegették, amit aztán mégis riválisa, Jositomi szerzett meg. Josinobut egy ideig háttérbe szorították, de csakhamar a sógun legfbb támasza,
majd késbb maga is sógun lett, az utolsó a sorban, a tizenötödik. Mire azonban eddig eljutott, a sógunátus órái meg voltak számlálva. Meidzsi császár ará következ évben, 1868-ban megszüntette e tisztséget és visszavette a Tokugava-háztól a hatalmat. Ezzel vége szakadt a 700 éves sóguni uralomnak,s a Meidzsi-kormányzat került az ország élére. A rajtavesztett Josinobu visszavonult vidéki birtokára Sizuókába, majd 1897-ben Tokióba költözött. Sovány
kárpótlásként végül gróﬁ rangot kapott, és 77 éves korában mondott búcsút
hányatott életének.
Motoko asszony édesapja, az utolsó sógun ötödik ﬁa a nagybirtokos
Ikeda családba nsült. Ma Motoko asszony a család rangidse, aki még személyesen ismerte legendás nagyapját. Tokugava Josinoburól kérdezem az
alábbiakban:– A magyarok a japánokkal egyetemben az Urál-altaji embertípusba sorolhatók. A történészek szerint mi kétezer-ötszáz éve mozdultunk el arról avidékrl, hogy Európába költözzünk. Éppen ezért a japán történelem érdekel
bennünket. Kérem, beszéljen nekünk nagyapjáról, az utolsó sógunról!
– Amikor elhunyt, én még az elemi iskola ötödik osztályába jártam. Még csak
tízéves lehettem, de jól emlékezem reá. Az igazat megvallva, nagyapámmal so-2ha nem éltünk egy fedél alatt, hiszen apám – házassága révén – az Ikeda családhoz került, és én
már ott születtem. Természetesen vannak emlékeim Josinobu nagyapámról, mert nemegyszer
meglátogatott bennünket. Apám – mint említettem – a fvárostól távol élt, és sokszor meghívta
nagyapámat hozzánk, aki bukása után is jól ismerte a politikai életet. Apámat különösen a Meidzsi-reform érdekelte volna, de nagyapán nem
nagyon válaszolt a kérdéseire. Nyilvánvaló volt,
hogy apám, aki nem élte át a változások megpróbáltatásait, nem érthette volna meg igazán atörténteket. Egyébként Josinobu nagyapám nema sógun gyermeke volt. A család Kito-ágában
született, majd a Hitocubasi-ágba nsülve sok
Tokugava Motoko asszony
hányattatás után vergdött a sóguni méltóságra.
Ma már egyetlen gyereke sem él. Unokái közül
én vagyok a rangids, de még én is csak tízéves
voltam, amikor meghalt, hát hogyan emlékezhetne reá a család többi tagja?
– Százhúsz éve, hogy véget ért Josinobu sógunátusa. Érdekel bennünket, hogyan élnek ma
a Tokugava utódok?
– Változnak az idk. Ugyan ki vágyódna mavissza a Tokugava családból a sóguni hatalomba? Dolgoznak valamennyien, mint bárki más.
A Meidzsi-korszakban többnyire csak a fúri családok sarjai jutottak be a parlamentbe. Ma már
nekik semmi közük a politikához.
– Kérem, beszéljen magáról is!
– A Meidzsi-korszak 35. évében születtem,
azaz 1902-ben. Az Ikedák – mint fúri család
tagjai – rizték a hagyományokat. Nagyszámú
Tokugava Josinobu
személyzet szolgált nálunk. Amikor elértem aaz utolsó sógun 1902-ben
serdülkort, gyönyör kimonókba öltöztettek, éshintófogatokon vittek. Bels udvarhölgyek vettek körül, akik felváltva viselték
gondomat. Úgy éltem, mint valami királykisasszony. Tizennyolc éves koromban
kerültem eladósorba. Férjemül a Tokugava család Mito-ágába fogadott férﬁtválasztottak.
– Magyarország távol esik Japántól, mégis megkérdezem: járt-e ott valamikor?
– Bizony, jártam! Az els világháború után, két és fél évig Németországban
éltünk, akkor ellátogattunk Magyarországra is. Japán nyugodt volt, Németország pedig vesztett háború után. Repüljárat nem volt, vonattal utaztunk.
Magyarország is csendesnek tnt, semmi különös nem történt. A szállodánka Duna-partra nézett. Nagyon szép látvány volt. Biztosan megvan még az ahotel. A tolmácsunkra jól emlékezem, mert magyar létére kiválóan beszélt

3

japánul. Ide-oda kalauzolgatott bennünket a városban. Sajnos, a neve már
nem jut eszembe. Fekete hajú, ers járomcsontú ember volt, ázsiai arcú. Arra
gondoltam, hogy talán még mongoloid
vér is folyik az ereiben. Az ott-tartózkodásunk rövid volt, mindössze két nap,a fváros mégis ers benyomást tettránk. Egyhetes szabadságunkat töltöttük akkor. Magyarországról európai
körútra indultunk, úgy tértünk vissza
Németországba. Két nap elég ahhoz,
hogy az ember eldöntse egy ország
hangulatát. Magyarország kellemes benyomást tett ránk.
– Motoko asszony, mit üzenne a
Motoko asszony férjével
magyaroknak?
– Országaink távol esnek egymástól, meglehet, hogy a gondolkodásunk iseltér, de békére vágyva közel kerülhetünk egymáshoz. A kommunikációs nehézségeket oldja, hogy egyre több japán ﬁatal tanul idegen nyelvet, és a külföldiek közül is mind többen beszélnek japánul.
Japán a világ eltt megnyílt, nemzetközi lett, mégsem könny igazán megérteni egymást. Egy másik ország kultúráját és szokásait nem tudja a magáévá tenni, aki nem ott nevelkedett. Ismerve a bennünket kultúrában és nemzetiségben
elválasztó különbségeket, törekednünk kell, hogy szerte a világon megértésben
és barátságban éljünk egymással. Magam a külföldi utazáshoz már ids vagyok,de szívesen fogadom a külföldiek látogatását. Egy-egy új ismeretség kötésekor
ma is úgy érzem, hogy tapasztalatokkal gazdagodok, s ezt ajánlom másoknak is!
Doma-Mikó István

Epilógus. Motoko asszony 89 évesen is friss, jó emlékezet, választékos beszélgetpartner volt. Társalgásunk után még további hat évet élt. Utolsó esztendit mitói birtokán töltötte, ahol idejének zömét hobbijának, a tzzománcés brdomborítás-készítésnek szentelte.
1996-ban lábtörést szenvedett, s egy hónappal késbb, szeptember 17-én
fekvbetegként legyengülve halt meg. Ezt a napot is energikusan, tervekkel
telve kezdte, s a halál hirtelen érte 95 éves korában. Az utolsó sógun unokája,a történelem tanúja a Tokugava-címer alatt nyugszik seivel.

4

A szép nemeskisasszony emlékei
Fiatalon – hogy szép nnek látsszak – díszes kimonót vettem magamra, és hintóba szálltam,
ha bárhova menni kívántam. Édesanyám helyettöltöztetn adta rám a ruháimat, s ﬁatal hölgyek
szépítették az arcomat. Azután anyám tömésberakásos nagy hajkoronát varázsolt a fejemre. Még az
iskolába is gyönyör ruhákban, szépen kikészítve
jártam. A szolgák gyakran mondogatták, hogy nagyon szép vagyok.
Nagyanyám ﬁatal korában még a Rokumékanba járt. Ezt ma a „nemzetközi kapcsolatok intézetének”, „táncháznak” vagy „bazárnak” neveznénk.
Mindegyik szerepet betöltötte. Havonta egyszerösszegyltek a különböz országok nagykövetei ajelentsebb japánokkal, és mindenki hozta a csaFiatalon…
ládját. A külföldiek kirakták az áruikat, a japánok
vásároltak, aztán mindenki táncolt. Hogy milyen
volt akkor a báli ruha? Fzt használtak, a hajukat pedig a francia barokk
mintájára bodorították. Az öltözetünkhöz tartozó csipkekalapot és hosszú
blúzt külföldrl szereztük be. Akkoriban kezdtek a japánok európai cipt viselni, amelyben otthon sokat gyakoroltuk a járást, hogy a külföldiek eltt ne
maradjunk szégyenben.
Az én koromban a Rokumékant a Tékoku Hotel (Birodalmi Hotel) váltotta
fel. Ám ezek a nemzetközi partik mások voltak, mint külföldön. Ezt onnan
tudom, hogy a házasságom után Európában utazgattam. Ott a partikra csak
házaspárok jártak, ezért elképzelhetetlen volt, hogy két ﬁatal összeismerkedjék és megházasodjon. A külföldön él japánoknak nem volt módja a nemzetközi házasságra. Ha egy japán házaspárt partira hívtak, csak a férj ment
el. A japánok a nyelvet nem értették, nem tudtak kapcsolatot teremteni, ezért
inkább felhagytak a partira járással. A Meidzsi-korszakban ritka volt a külföldiekkel való kapcsolat. Nehézségekkel járt, és sok furcsaság megesett. De
ma már másképpen van. A háború után valamennyien idegen nyelvet kezdtünk tanulni, és Japánban is természetes lett, hogy idegen beszédet hallunk.
Manapság az sem újdonság, ha egy család külföldi kiküldetésben van. Szóval
nemcsak a hivatalos, de a társasági és magánkapcsolatokban is sokkal inkább nemzetköziek lettünk.

5

A kém magánélete
A Sorge-rejtély
Ki ne ismerné a mesterkém, Richard Sorge nevét, aki a második világháborúban Japánból
küldte titkos rádióüzeneteit Sztálinnak? Sorge
a tokiói német nagykövetségre bejáratos újságíróként felbecsülhetetlen érték hadititkokhoz
fért hozzá. Mködésének csúcsaként elre értesítette Sztálint a Szovjetunió német lerohanásának idpontjáról és helyérl. Az öntelt diktátor
azonban saját „tévedhetetlen” megérzéseire
hallgatva hatalmas veszteséget okozott saját
haderejének.
Számtalan könyv és ﬁlmalkotás taglalja, hogyan alakult volna a háború és az azt követévek története, ha Sztálin hisz a szovjet hírszerzés német származású ügynökének.
Dr. Richard Sorge,
A Sorge-rejtély még ma is találgatásokra ada Szovjetunió kémje
okot. Hétpecsétes titkait zárt dossziék rzik, bár
az utóbbi években különös okmányok „szállingóztak ki” a KGB titkos archívumaiból. Ezek ismeretében pedig már könnyebb összerakni a mozaikot.
A Szovjetunió szétesésekor Japánban rábukkantam Sorge volt kedvesére.
Az akkor 80 éves japán hölgy kezdetben meglehetsen bizalmatlanul fogadott, még Sorgéhoz fzd kapcsolatára sem akart emlékezni. Azután is ezer
kifogással élt: „Jaj, aranyoskám, most javítják a fogsoromat, így nem fogadhatok vendégeket!” Ám a találkozóban megállapodva felbátorodott, és maga
is kérdezgetni kezdett: „Mondja, mi ez a nagy felhajtás a Szovjetunió körül?
A követség minden hónapban ideküldött egy embert, hogy ’meglátogasson’,de most már hónapok óta felém se néznek. Megsznt a Szovjetunió? Jaj, Istenkém, mi lesz a követség hatalmas épületével, és mi lesz velem?”Tokió Nisi-Azabu negyedében egy sikátorszer, szk, csendes utcában keresem Isí Hanako házát.  a Sorge-ügy kevés túlélinek egyike. Az épület elsránézésre egyszer, puritán. A kertbenvirágok pompáznak, de a homlokzat
sötét, komor, mint lakójának múltja.
A szobában Sorge-fotók, a kémet ábrázoló szobrok, reliefek, róla írt könyvek – valóságos emlékmúzeum.
Hanako szan ﬁatalabbnak tnik a koránál. Az arca még ma is rzi leánykoriszépségének nyomait. Ahogy Sorgére tereldik a szó, olyan hévvel beszél, mintIsí Hanako, a történelem tanúja
ha az id és a történelem megállt volna.

6

– Kérjük, mesélje el, hogyan ismerte meg Richard Sorgét?
– Az ismeretségünk 1935-ben kezddött, Tokió Ginza negyedében. Hostessként egy étteremben dolgoztam, amely éjjel mulatóként mködött. A tulajdonosa német volt, a vendégek pedig többségükben külföldiek. Nagy volt aforgalmunk. Sorge október 6-án járt ott elször, éppen a születésnapján. A tulajdonos bemutatott bennünket egymásnak, majd pezsgt bontott: „Az úr ma
negyvenéves. Erre igyunk!” – mondta, és koccintottunk.
– Milyen volt doktor Sorge els látásra?
– Nagyon tartózkodónak tnt. A mulatóba sok szoknyavadász járt, de éreztem, hogy  nem afféle. Komoly ember volt, nem szószaporító fajta. Ráadásul
már negyvenéves, így nekem, aki akkor huszonnégy voltam, szinte az apám
lehetett volna.
– Mirl beszéltek elször?
– Pillanatnyi zavarunkban nem is tudtuk, mit szóljunk. Akkoriban  még
nem tudott jól japánul. Végül azzal törte meg a csendet, hogy megkérdezte,hány éves vagyok. Én azt válaszoltam,
hogy huszonhárom. Igen – pirul –,egy kicsit ﬁatalítottam magamat. Aztán megkérdezte, hogy mi a kedvenc
idtöltésem, én azt mondtam, hogya komolyzenét szeretem. „Menjünk elholnap a Ginzára, és megveszem akedvenc lemezét” – indítványozta erre.
– Szóval els látásra randevút kért.
Kedvez választ kapott?
– Természetesen, hiszen megígérte, hogy hanglemezt vesz nekem, amit
Hanako fiatalon a lemezjátszóval
akkor annyira szerettem.
– Milyen volt az els randevú?
– Elször a Yamane zenemboltba mentünk, ami annak idején a legnagyobb volt, és  megvette nekem Benjamino Gigli lemezét. Magának is vásárolt, Mozart zongoraszonátáit. Késbb együtt vacsoráztunk, és akkor beszélt
nekem a munkájáról is. Természetesen a hírszerzésrl mélyen hallgatott, azt
mondta, egy német újság japáni tudósítója. Megismerkedésünk után egy évvel
költöztem hozzá, de mert anyám gyakran jött Tokióba, lényegében az idmet
megosztottam a két lakás között. Csak a hét egyik felét töltöttem Sorgéval.
– Milyen volt a közös életük?
– Szerelmesek voltunk. Örömünket leltük abban, hogy kettesben zenét
hallgatunk, olyasmikrl beszélgettünk, amikrl más szerelmesek is szoktak, ésnéha elmentünk moziba, megnéztünk egy-egy külföldi ﬁlmet. Gyjtötte a konyakokat, és kiváló koktélokat kevert. Gyakran iszogattunk együtt.
– Sorge bírta az italt?
– Gyakran úgy jött haza, hogy már az ajtóban láttam rajta, az összeomlás
határán van. Ilyenkor vizespohárszámra itta az égetett szeszt. A róla írt könyvek
némelyike idült alkoholistának állítja be, de az nem igaz! Megesett, hogy sokat
ivott, de soha nem ártott meg neki. Ha felhajtott egy pohárral, újjászületett.
Olyankor  volt a világ mókamestere, minden társaság rajongott érte.

7

– Mi volt a kedvenc idtöltése?
– Imádta Japán mvészetét. Szerette a Kabuki-színházat, a lakása falát
Utamaro-fanyomat-másolatokkal és Buddha-képekkel tapétázta. El volt tlük
ragadtatva.
– Egyszóval: szerette Japánt?
– Magát az országot és a kultúráját
igen, de a politikai rendszert nagyon
ellenezte.
– Beszélt önnek arról, hogy kommunista?
– Nyíltan nem mondta ki, csak következtetni engedett arra, hogy a gondolkodása közel áll a nálunk szocialistának nevezett elvekhez. Szívbl gylölte Hitlert és a háborút. Az els világháA Sorge-iratokat rejt KGB-épület
ború borzalmairól olyan hévvel beszélt,
hogy nem is kommunistának, inkább paciﬁstának véltem.
– Beavatta önt a küldetésébe?
– Hova gondol? Soha! Bár elttem kitárulkozott, mégis körbevette valami
furcsa titokzatosság. Célozgatott arra, hogy az élete veszélyben van, és hogybármelyik pillanatban kész a halálra. Néha egyenesen félelmetes volt. Szerelmesek voltunk, én gyereket akartam tle, de  azzal ijesztgetett, hogy milyenélete lenne a gyerekünknek – félárván. Nem értettem pontosan, hogy mire gondol, de olyankor mindig nagyon sírtam. Nekem akkoriban fogalmam se volt akémkedésrl, talán csak Mata Hariról hallottam. Elképzelni se tudtam egy olyan
szervezetet, amilyenben – mint késbb megtudtam – Sorge mködött.
– 1940-ben a japán kémelhárítás felﬁgyelt a Ramsay néven küldött rádióüzenetekre. Sorgét is ﬁgyelni kezdték. Felismerte a veszélyt?
– Azt hiszem, nem volt tudatában. Szerintem elég óvatlan volt. Gyanút kellett volna fognia, amikor megszakadt a kapcsolata az összekötjével, Ozakival.
Akkor még bven maradt volna ideje külföldre menekülni, de nem akarta elhinni, hogy a játszma folytatása az életébe kerülhet.
– Látta t gyengének?
– Csak egyszer, kevéssel a letartóztatása eltt. Akkor kezddött a háború
Németország és a Szovjetunió között. Nagyon megrázta, hogy a szülhazája ésa szíve szerinti hazája harcban áll egymással. „Egyedül maradtam – mondta –,magamra hagyatva, barátok nélkül.” A térdemre hajtotta a fejét, úgy zokogott.
Ez volt az egyetlen eset, hogy sírni láttam.
– Milyen volt az utolsó találkozásuk?
– 1941. október 6-án, egy ginzai mulatóban ünnepeltük 46. születésnapját. A sors keze: az els találkozásunk is Ginzán volt, hat évvel azeltt, az isa születésnapján. De ez már egy másik Sorge volt. Gondok gyötörték. Akkor
már tudta, hogy a japánok háborúba keverednek az amerikaiakkal, és veszíteni fognak. Körülötte is egyre szorosabb lett a hurok. Arra kért, térjek vissza azédesanyám lakására. Akkoriban egyre szigorúbban ellenrizték azokat, akiknek
külföldi kapcsolataik voltak, és én ezzel magyaráztam az aggodalmát. A következ hónapban pedig már le is tartóztatták.

8

– Hogyan értesült az elfogásáról?
– Egy detektívtl tudtam meg, aki azért jött a lakásomra, hogy kikérdezzen. Valami tiltott valutaeladásról beszélt megtévesztésül, bár meglehet, hogy
t magát se informálták a valódi okokról. Amikor ezt követen észrevettem,
hogy a rendrség megﬁgyeltet, valami eddig ismeretlen félelem kerített a hatalmába. Az is kétségbe ejtett, hogy Sorgérl semmi hír nem jutott ki hozzám,s mikor hónapok múlva megtudtam, hogy kém, majdnem elájultam a megdöbbenéstl.
– Megrendültek az iránta táplált érzelmei?
– Az együtt töltött hat esztend boldog emlékei és a becsapottság érzése
kavargott bennem. Így volt ez egészen 1943-ig, amikor engem is bevitt a rendrség, és most már alaposan kivallatott mindenrl, a kapcsolatunk minden
egyes részletérl is. Gyanítottam, hogy
valamire készülnek, de semmi konkrétumot nem tudtam.
– Sorgét 1944-ben a Szovjetunióünnepén, november 7-én végezték ki.
Mikor értesült errl?
– Majdnem egy év múlva, a háború
befejeztével, amikor az újságok a lakosság tudomására hozták. Szólni setudtam, úgy éreztem, jeges marok szoA kém egyetlen magánfotója
rítja össze a torkomat.
– Sorge a kommunizmus „szent ügyéért” halt meg. Mit gondol, hogyan
vélekedne most, ha élne?
– Hruscsov idején a Szovjetunió magára vállalta Sorge emlékének ápolását,és posztumusz a Szovjetunió Hse címet adományozta neki. Ezután háromszor is jártam ott, de nem tudtam megszeretni azt az országot. Ha Sorge élne,csalódott lenne. Szentül hitte, hogy a kommunizmus megoldja az emberiség
gondjait, jólétet és boldogságot ad a világnak.
Ezért kész volt az életét áldozni. Ezt még a bírái
is tisztelték benne. Ha élne, kétségbeesne attól,amit lát. Talán el se ismerné, hogy tévedett, inkább azt hinné, hogy a Szovjetunió vezeti rossz
vágányra vitték a hibátlan eszmét.
– Sorge halott. Foglalkozott ön a férjhezmenetel gondolatával?
– Erre Japánban gondolni sem lehet! Megbélyegzett ember vagyok. Egy külföldi kém szeretje voltam!
– Tehát az ön élete 24 éves kora óta ma is
Sorgétl függ. Isí Hanako szan, visszatekintve amúltra, megbánta, hogy a sors összehozta doktor Sorgéval?
Katyusa, Sorge Szibériába– Nem, nem bántam meg. Fiatal voltam, ésszámzött orosz felesége
hat évig – minden megpróbáltatás ellenére – na-

9gyon boldog. Ma is az vagyok, ha rá gondolok, csak hát… engem ﬁatal lány
koromban összehozott a sors egy olyan hatalmas, karizmatikus, nem mindennapi egyéniséggel, mint Richard Sorge. Ez egy magamfajta egyszer lánynak
nagyon nagy súly. Szóval nehéz… volt. (Isí Hanako elsírja magát.)
Doma-Mikó István

Sorge siffrírozott rádióüzenetébenértesítette a szovjet vezérkart a német
támadás helyérl és percre pontos idejérl. Sztálin viszont kötötte magát ahhoz, hogy a két ország közötti háború
az általa feltételezett helyen és idben
fog kirobbanni. A GRU vezeti Sorgeértesítését csapdának vélve dezinformációs választ adtak rá.
A KGB irattárából elkerült Sorge
aláhúzásokkal és felüljegyzésekkel kiértékelt távirata:

Iratok, amelyek megváltoztathatták volnaa háború folyását

A Vörös Hadsereg Vezérkari Fnöksége (GRU)
Hírszerzési Fparancsnok részére
Tokió, 1941. június 1.
Az a feltételezés, hogy a német–szovjet háború kezdete körülbelül június
15-e lenne, kizárólag azon az információn alapul, amelyet Scholl ezredes
hozott magával Berlinbl Bangkokon keresztül május 6-án. Scholl ezredes akatonai attasé szerepét tölti be ott.
„OTT” azt mondta, hogy nem tudott közvetlenül információt szerezni Berlinbl errl a témáról, csak amit Scholltól kapott.
Scholl-lal folytatott beszélgetésünk során számomra világossá vált, hogy
Scholl szerint a Szovjetunió elkövetett egy nagy taktikai hibát, és ezt a németek észrevették.
A német nézpont szerint az, hogy a Szovjetunió a védelmi vonalait
közvetlenül a német vonalak elé helyezte jelentsebb oldalszárnyak nélkül,
hatalmas hiba volt. Ez a hiba elsegíti a Vörös Hadsereg legyzését az elsjelentsebb ütközetben. Scholl azt mondta, hogy ersebb német támadás
várható a balszárnyon.
RamsayOldaljegyzet: SÜRGS!!!!

10

Kérem, küldjék el Ramsaynak a következt:
Szeretném tudni:
1. Pontosabb információt arról a bizonyos „nagy taktikai hibáról”, amirl beszélt,és
2. az Ön véleményét Scholl állításának valódiságáról azt a bizonyos „balszárnyon történ támadást” illeten.
Megjegyzés: Tegyék a „Megbízhatatlan üzenetek” közé.
Keresztben írott megjegyzés: Elintézve.

Sorgét porig lesújtotta, hogy a Szovjetunió a németekkel való háborút hatalmas
veszteségekkel kezdte, mert nem bíztak meg az értesítésében.

Epilógus. Isí Hanako beszélgetésünkkor „elfelejtette” megemlíteni, hogy asármos kém már együttélésük eltt házas volt. (Orosz feleségét – biztos, ami
biztos – egészen haláláig egy szibériai fogolytáborban tartotta a KGB.) Bár a japán hatóságoknak minderrl sejtelmük sem volt, a keleti szépség és a „külföldiújságíró” házasságkötését mégsem engedélyezték.
Négy évvel a háború után Hanako szan mégis egy valódi hitvestárs makacsságával kutatta fel a szeretett férﬁ hamvait. Kihantoltatta a zosigajai temetközös sírjából, és a tokiói Tama-reien temetben helyezte végs nyugalomra
orosz és japán feliratú sírk alatt. A kettejük kapcsolátáról írt könyve, a Sorge,az ember 1956-tól négy kiadást élt meg.
A sokat szenvedett szeret fél évszázaddal késbb követte Sorgét a halálba. Isí Hanako 2000. július elsején, 89 éves korában, egy mitakai kórházban
hunyt el tüdrákban. Hamvait végakarata szerint az életét meghatározó férﬁémellé temették. Közös sírkövük rövid, de sokatmondó vésete: „Richard Sorge
és felesége, Isí Hanako”.

11Tora-tora-tora!
Exkluzív riport a Pearl Harbort megtámadó vadászpilótával
A tora japánul tigris, háromszor mondva pedig a jelszó, amely 1941. december 8-án elindította Pearl Harbor bombázását, s ezzel Japán hadba lépését
Amerika ellen. A hatvanas évek bestsellere lett az eseményeket felelevenít
Tora-tora-tora cím könyv, 1970-ben pedig nagy sikert aratott megﬁlmesítése.
Mindkett megemlékezik Muranaka vadászpilótáról: „Fucsita kapitány egyfolytában a felderítgépek rádiójelentését hallgatta. A többi gépen szálló pilóta isa honolului adót ﬁgyelte. A Hiryú repülgép-anyahajó els osztályú vadászpilótája, Muranaka Kazuo rmester élete végéig felejthetetlen adást hallgatott. Egy
kedves kislányhang Az aranyos kiscsikót énekelte japánul. Másfél óra múlva
mi lesz a sorsa ezeknek a kedves gyerekeknek? – gondolta, és nem volt képes
tovább hallgatni, elcsavarta a rádió gombját.”
Szinte magam is kételkedem, hogy az események után közel hatvan évvel
Kjúsú-szigeti házában együtt teázok alegendás vadászpilótával, aki a történelemnek nem tanúja – formálója volt!
A szikár kis ember hetven év körülinek
látszik, de a mosolya örökifjú és csibészes, mintha ma is a botkormányt szorítva törne át a zárótzön, próba-szerencse, lesz, ami lesz! Nem érzékeli,
hogy felesége körülöttünk serénykedik,s a teríték félóránként változik (zöld tea,
Muranaka Kazuo vadászpilóta
jeges kávé, zselé, édesbabsütemény),és Doma-Mikó István
csak mesél, mesél, mesél…

– Muranaka úr, ön szerint miért tört ki a háború Japán és Amerika között?
– A negyvenes évek elején Japán ereje teljében, Ázsia és a csendes-óceániszigetvilág vezet hatalma volt. Tárgyalásokkal próbálta rendezni, hogy területszerzései ütköztek a szintén terjeszked Amerikával. Diplomatáink javaslata
szerint lemondtunk volna a szerzett területek zömérl, s ha ezzel Amerika nem
éri be, a második verzió szerint a külföldi energiaforrásokat kivéve mindenszerzeményrl. Az amerikaiak megfejtették kormányunk titkos táviratkódját, és
javaslataink elhangzása eltt mindkét verziót „kiltték”. Követelték, hogy Japán
minden szerzett területét adja fel a külföldi energiaforrásaival együtt. Az országunkat megbénító „rendezési terv” felért egy hadüzenettel vagy ultimátummal.
– Volt-e eljele a háborúnak?
– A lakosság érezte, hogy a két ország addig baráti kapcsolatai befagytak,de háborúra nem számított. Pearl Harbor bombázása perceiben a japán mozik
az amerikai Elfújta a szél cím ﬁlmet vetítették Gary Cooper fszereplésével.
– Ön részt vett Pearl Harbor bombázásában, a háború kirobbantásában.
Hogyan tudná feleleveníteni azt?

12

– Támadó egységünk 1941. november 26-án reggel 6 órakor indult Japán
legészakibb támaszpontjáról, Saekiwanról, hat repülgép-anyahajón. Titkos
parancsunk a cél koordinátái helyett csak egy hosszúsági fokot adott meg,s ebbl arra következtettem, hogy Hawaiiba tartunk. December 8-án hajnalra mintegy száz kilométerre a partjaitól megálltunk. Nyilvánvalóan támadásra
készültünk.
23 éves voltam, ﬁatal, ers, tettrekész. Zero-szen egyszemélyes vadászgépem a legmodernebb: 1100 lóers, maximális sebessége 565 kilométer/óra. Teli tankkal 2375 kilométert repült. Rendkívüli gyors irányváltoztatásra
tervezték.
6 óra öt perckor kaptuk meg a felszállási parancsot. A támadásban 350
gépünk vett részt (78 vadászgép, 129
kétszemélyes bombázó, 143 harmincszemélyes nehézbombázó), és besegített 5 tengeralattjárónk is.
Huszonhat rajjal támadtunk. Én – tizedmagammal – az els rajban emelkedtem a levegbe a Hirjú repülgépanyahajóról, és az elsk között érZero-szen,
keztem Pearl Harbor fölé. A hajnalia japán haditengerészet vadászgépe
levegben tisztán kivehettük a várost.
Csendesnek és meseszernek hatott.
A messze alattam szálló bombázók
miniatr szárnyai csillogtak, minthaaranyport szórnánk az alvó városra.
Aztán hirtelen megtört a varázs, és alégelhárító ütegek elkezdtek köpködni
ránk, igaz, nem sok kárt tettek bennünk. Mi, bombázóinkat védve felettük
köröztünk, azok pedig „megszórták”
a kikött. Égtünk a türelmetlenségtl,de az amerikai vadászgépekre hiába
vártunk. Aztán egyikünk zuhanóba kapPearl Harbor
csolt, mi pedig huss! – egyként utána,a japán bombázás perceibenrá a reptéren parkoló gépekre. Elhúztunk felettük, és istenesen megsoroztuk ket. Géppuskatüzünktl negyven
vadász kapott lángra és sorban robbantak, csak az óriásgépeket lttük hiába.
Valószínleg javítás miatt leszerelték róluk a tartályokat.
Az amerikai haditengerészet 6 óra 53 perckor adta le az els segélykér
táviratot, amikor már javában állt a bál! A robbanások, légvédelmi ütegek ésa sorozatlövések dobhártyát repesztettek. Szerencsénkre mi abból nem sokat
hallottunk saját felpörgetett motorjaink bgésétl. Lent az egyre szélesedtztengerbl sr fekete füst szállt fel. A legénységi laktanya lakói észrevették,
hogy velük nem sokat tördünk, és egyre szemtelenebbül lttek bennünket. Vadászgépeinken öt üzemanyagtank van, a szárnyakon kett-kett, és atörzs alatt egy kisebb. Nálam az utóbbit átltték, de csodával határos módon

13nem robbantam fel, csak a pilótakabinpadlójára folyt az üzemanyag, valósággal tocsogtam benne! Csatlakoztam
az üresen visszatér bombázóinkhoz,
még mieltt robbannék. Egy búcsúpillantás a Gyöngy-öbölre, és csodálkozva
láttam, hogy a tzvész közepén érintetlenül áll az amerikaiak három óriástartálya. Mintha direkt megkíméltük volna!
Pedig ha az a több száz tonna üzemanyag akkor felrobban!…
– Váratlanul érte-e a támadás az
Süllyed az Arizona csatahajó
amerikaiakat?
– A légelhárításuk annál gyorsabban reagált! A háború után kiderült,
hogy megfejtették vezérkarunk távirati
kódját, és vártak bennünket. A modernebb repülgép-anyahajóikat az éjleple alatt kifuttatták, az otthagyotthadianyagot és legénységet pedig feláldozták, nehogy gyanút fogjunk.
– Hogyan vélekedett a daihon-ei atörténtekrl?
– Vezérkarunk teljes gyzelemnek
tartotta. Az ellenség 450 gépet vesztett lent, és tizennégyet a levegben,
Muranaka vadászpilóta: …így repültünk…
mi összesen huszonkilencet. Mégis úgyéreztem, hogy elre iszunk a medve brére. Amerika nagy ország.
– A vezérkar bölcsen elhallgatta, hogy az amerikaiak foglyot is ejtettek.
Szakamaki zászlós kétszemélyes mini-tengeralattjárójával belegabalyodott ahalászhálókba. Térjünk vissza! Kérem, mesélje el, hogyan folytatódott katonai
pályafutása?
– A háborúban nagy fordulatot jelentett a midwayi csatavesztésünk 1942.
június 17-én. Táviratkódunk ismeretében az amerikaiak csapdába csalták ajapán ﬂottát. Az amerikai gépek megtámadták a Hirjút is, repülgép-anyahajónkat. Az elsk között emelkedtem
a levegbe, és társaimmal azonnal
vadászgépek zárótüzébe kerültem.
A légtér dugig volt a hajók körül, hatszemmel se mérhettük volna fel másodpercenként, ki repül mögöttünk,
mellettünk, felettünk. Légi harcban
gyakran kialakulnak küzdpárok, de
itt szinte mindenki tüzelt mindenkire.
Három amerikai gépet szitává lttem.
Szakamaki zászlós ids korában
A harmadik lelövése után az én gépeegy háborús mini-tengeralattjáróval

14met is találat érte, és sebesülten kényszerleszállást hajtottam végre. Látja,azóta is szinte béna a lábam. A csatát elveszettük, de a Hirjút megmentettük.
Ezt követen elkeseredett harcokban egyenként elveszítettük szerzett területeinket. Gyógyulásom után a csendes-óceáni légi csatákban harcoltam a
Salamon-szigetek, Új-Guinea, Guam, Borneó, Jáva és Port Darwin felett. Aztán
Szingapúrba kerültem oktatópilótának, majd elléptettek zászlóssá, és Nagaszakiba, az ómurai légitámaszpontra vezényeltek. Ott az Oita feletti légi harcok
résztvevjeként értem meg a háború végét, de eltte ’45. július 24-én még egy
amerikai gépet lelttem.
– Vadászrepülknél a „rangot” a leltt gépek száma adja. Ön hol állt a sorban?
– Kilenc ellenséges gépet szedtem le, ebbl hat lelövését visszaigazolták.
– Mikortól sejtette, hogy Japán elveszti aháborút?
– A midwayi csatavesztés után Ónisi altengernagy megalapította a Kamikaze öngyilkos
alakulatot. Attól kezdve csak a becsületért
harcoltunk, hogy ne kelljen feltétel nélkül kapitulálnunk. Mi, japánok az ilyesmihez nem
szoktunk hozzá… 1945. augusztus 9-én az
epicentrumtól 30 kilométerre végignéztem aNagaszakira ledobott atombomba robbanását.
Tudtam, hogy mindennek vége, a kapitulációAz atombomba bombafelhjehoz semmi feltételt nem szabhatunk…
Nagaszakiban– Hogyan alakult sorsa a háború után?
– A légiernél helyezkedtem el, egészen a nyugdíjig. Hajh, az id nem áll
meg! 82. évemben járok, hajh, a ﬁatalság!…
Arcán kisimulnak a ráncok, újra megjelenik a csibészes mosoly, mintha ma
is 23 éves lenne…

Epilógus. Muranaka Kazuo zászlós élete utolsó két évében ﬁzikailag legyengült, már az évente megrendezett pilóta-veterántalálkozón sem jelent meg. 2006-ban, életének 87 évében végleg
elszenderült.

15

Kamikaze, az „isteni vihar”
Exkluzív riport egy öngyilkos repülvel„1945. augusztus 13-án, két nappal a háború vége eltt a Kisarazu légitámaszpontról egy öngyilkos egység indult bevetésre. Elöljáróm, Nisimori Josiomi rmester így szólt hozzám: »Kavano, most meghalok. A te egyenruhád tisztább.
Cseréld el velem, hogy méltó módon érjen a halál.« Fájó szívvel adtam át pilótaruhámat, amelyet három nappal késbbi bevetésemre, saját halálomra tartogattam. A sorra kerülésem eltti napon befejezdött a háború. Egyenruhám az
okinavai tenger fenekén nyugszik helyettem, én pedig élek.”
1941-ben Japán lebombázta az amerikai Pearl Harbort, s ezzel reménytelenháborúba keveredett a nálánál huszonötször nagyobb Amerikával, Angliával ésszövetségeseikkel. Az 1942-es midwayi csatavesztés után helyzete kilátástalanná vált, és a daihonei, a vezérkar kétségbeesett eszközökhöz folyamodott, hogya háborúvesztést elkerülje.
Az öngyilkos támadások tervét Okamura Motoharu ezredes terjesztette Ónisi Takidzsiró altengernagy elé, aki késbb a „kamikazék atyja” lett. A vezérkar
jóváhagyta, hogy önként jelentkezk életüket áldozva, bombákkal megrakott
repülket, vitorlázókat, mini-tengeralattjárókat és motorcsónakokat irányítsanak az ellenséges hajóknak.
A világ els él bombája Szeki Jukio hadnagy, oktatópilóta lett. Szeki, aki
fél éve házasodott, Ónisi altengernagy felkérésére rögtön igent mondott. Csoportja 1944. október 25-én a Fülöp-szigeteknél sikeres támadást hajtott végre
egy amerikai hajóraj ellen. Az öt gépbl négy sikeresen ütközött, és hat hajóban tett kárt. Egy repülgép-anyahajót és egy csatahajót elsüllyesztettek, egy
másik anyahajón tzvészt okoztak, és további három anyahajót megrongáltak.
A vezérkar az eredményen felbuzdulva létrehozta a „Tokkótai”-t, ez a Tokubecu Kógeki Tai (Különleges Támadóalakulat) rövidítése. A köztudatban mégis
az els öngyilkos, Szeki alakulatának neve, a Kamikaze maradt fenn. Jelentése, Isteni Vihar (célzás a tájfunra, amely a Japánt feldúló mongol hajóhadat
elpusztította).
A folyamatossá vált kamikazetámadások az amerikai hajóﬂotta történelmének legnagyobb veszteséget okozták, amiért a japán haditengerészet 2534
embert és 1392 repült áldozott fel.
Kik voltak ezek a 18-23 év közötti, hamvazó arcú ﬁatalok, akik önként dobták el életüket, hogy rozsdás gyakorlógépeikben csak az odaút benzinjével
és 250–800 kg bombával az amerikai hajókra rárepülve szörnyethaljanak? Azellenséget senki nem vádolhatja elfogultsággal a kamikazék javára. A téma elismert kutatója, Denis Warner, az amerikai UPI tokiói tudósítója szerint épesz,kétségtelenül bátor és elszánt férﬁak voltak, akikben az életösztönt legyzte ahazaszeretet.
De hallgassuk meg a ritka túlélk egyikét, Kavano Kiicsi navigátort, akit amaga alapította kamikaze-gyjteményében kérdezek.

16

– Kavano úr, hogyan került ön a Kamikaze Különleges Támadóalakulathoz?
– 1942. május elsején a tucsiurai haditengerészet önkéntese lettem. A Jokaren Repüls Szakiskolába jelentkeztem, ahol szigorú felvételi vizsgán kellett„átmennünk”: a szédülési vizsgán a 10-15-ször megforgatott pilótaszékbl kikelve egyenesen járni, a meredeken döntött padlón talpon maradni, de volt
látószög-vizsga, st, írásbeli és szóbeli is. Az iskola eredetileg hároméves volt,de a háborúra való tekintettel mi két év alatt végeztünk. 18 évesen a kocsi
repültérre kerültem segédoktatónak,majd fél év múlva Oitára a 148 fs
Mitate századhoz mint navigátor. Kétszemélyes Rjúszei vadászgépeken szolgáltunk, amely akkor a legmodernebb
volt: 1825 lóers, maximális sebessége
45O km/óra, és legnagyobb repülési távolsága tele tankkal 2000 km. Csak ennek a gépnek volt döntött, kényelmesülése. Összesen 110 darab volt belle,ebbl 80 a mi egységünknél. (Késbb
Doma-Mikó István és Kavano Kiicsi
megdöbbentett, hogy feláldozzuk ket.)a kamikaze-gyjteményben– Hogyan értesült a Tokkótairól?
– Szeki hadnagy öngyilkos bevetésérl a hadsereg propagandagépezete
két nap késéssel valamennyiünket tájékoztatott. Követi akadtak, elindult azönkéntesek áradata. Japánban az elsszülött ﬁút a széltl is óvják, így a második vagy harmadik ﬁúk lettek kamikazék. Az önkéntes halálraítéltek elfogytával,1945. július 25-én a vezérkar valamennyi repült kamikazénak nyilvánított, és aparancs kihirdetése napjától nálunk is kezddtek az öngyilkos bevetések.
– Mi volt els benyomása a hírre?
– …Hogy vesztésre állunk! Másokban élhetett az életben maradás reménye,de minket vágóhídra küldtek.
– Mibl állt a kamikazekiképzés?
– Naponta gyakoroltuk az ellenséges hajóra való rárepülést. 2000 méter magasságból
felpörgetett motorral „becéloztuk” az irányítótornyot, de 200 méteren „kicsúsztunk” azuhanásból és vízszintbe hoztuk a gépet. Ez
a gyakorlat légiharcnál több társam életétmegmentette, akiknek a „sarkában jártak”. Az
amerikai vadászok késn kaptak észbe, hogy azuhanásból ki kéne siklani. Megesik, hogy két
gép egy függleges kört írva kergeti egymást.
Ilyenkor az kerül lövhelyzetbe, aki elbb befejezi a kört. Itt is elnybe kerültünk, mert mifejjel lefele is tanultunk repülni…
– Féltek-e a haláltól?
– Közömbösek voltunk. Állandóan a saját
Kavano Kiicsi kamikaze navigátor
halálunkat gyakoroltuk, és mindennap elvea háborúban
szítettük néhány bevetésre küldött bajtársun-

17

kat. A 6-12 fs rajokat az öngyilkos bevetések sorrendjében számozták. Én a
7. Mitate-rajba tartoztam. A mi bázisunkról napi két-három csoportot vetettek
be. Egy csoport három gépbl állott, s ez a mi kétszemélyes gépeinkkel napi
12-18 halottat jelentett. A háború végére a 145 fs századunkból 30 f veszett oda, a Jokaren repüliskolai 1480 évfolyamtársamból pedig négyszázatáldoztak fel. Soha nem felejtem el, hogy Tanaka kiváló pilóta rmestert ’45.
augusztus 9-én küldték halálba. Elz este a körlet oszlopába verdeste a fejét: „Kavano, ez fáj, lehet, hogy a halál is fájni fog?” Másnap egy hadihajónakütközve megtudta.
– Volt-e valami a kiképzésükben, amitl elfeledkeztek a félelemrl?
– Nem volt agymosás, ha arra gondol. Kamikazénak nem önként jelentkeztünk, de attól kezdve, hogy azzá lettünk, csak a parancs jó végrehajtásáértéltünk. A japánok testét-lelkét sidk óta a „jamatodamasi” (japánságtudat) ésa „busido” (szamurájszellem) alakítja. Vesztéskor belenyugvással vesszük azöngyilkosságra szólító parancsot.
– A kamikazéknak „beszámíthatatlan fanatikus” híre van…
– Mert két mérce létezik! Ha a gyztes hatalmak oldalán álltunk volna, mahsök lennénk.
Az öngyilkos pilótáknak két típusát láttam: az egyik hazaszeretetbl és azellenség iránti gylöletbl mindenképpen el akart pusztulni. A másik élni akarása ellenére józan megfontolásból áldozta fel az életét.
– Józan megfontolásból??
– Igen! Az amerikai bombák naponta több ezer honﬁtársunk életét oltották
ki. Egy repülgép-anyahajó megsemmisítése több tízezer japán életét mentette meg, amiért cserébe nekünk csak egy embert kellett feláldoznunk. Ha egy
bombával telt vadászgép az anyahajónak ütközött, elsüllyesztette azt vagy tzvészt okozott, esetleg úgy összeszaggatta a kifutópályáját, hogy onnan többé
gép fel nem szállhatott. Ha ugyanezt bombázással akarjuk elérni, bizonytalanabb eredményért több gépet és embert veszítünk. Nos, melyik a célszerbb
és humánusabb? Igen, az élettl nehéz önként megválni, de vannak különleges
helyzetek, amikor erre kényszerülünk. Nálunk, japánoknál ersebb a hazaszeretet, mint az élni akarás.
– Mit éreztek, akik megkapták a parancsot öngyilkos bevetésre?
– Elssorban megkönnyebbülést, hogy VÉGRE! A parancsnokság reggelente kifüggesztette az egy-két nap múlva bevetésre kerülk nevét, de akadt, aki
csak órákkal elbb értesült a bevetésérl. Így járt például egy ötfs csoport.
Július 25-én és augusztus 2-án engem is ilyen hirtelen rendeltek be, de mire a
rejtett hangárból a teherautóval odaszállítottuk a gépet – visszavonták. Sokan
hónapokig várták, hogy nevüket olvashassák a listán. A várakozás, a bizonytalanság kikezdi az embert. Fohászkodik, hogy minél elbb rá kerüljön a sor, ésmegváltásnak érzi, ha végre mehet.
– Elbúcsúztak-e a családtól?
– Más alakulatoknál megesett, nálunk nem volt szokás. Kevesen tehették
meg, hogy a családot felkeressék. Egyébként is kínos találkozások voltak ezek,
hiszen a küldetésünkrl tilos volt beszélnünk. Általában csak levelet írtak. A halálra szánt ember átlép egy másik világba, és szinte mindegy neki, ami halála
után az e világban történik.

18

– Hogyan zajlott le egy kamikaze bevetése?
– Reggelente a repültér parancsnoka felsorakoztatta az állományt. Napiparancsban felolvasták a bevetésre kerülk nevét. Azok kiléptek, ittak egy pohár
szakét, elénekelték a kamikaze-indulót, azután beszálltak gépeikbe. Közben
mosolyogtak, vicceldtek, mintha csak szórakozni mennének. A kamikazékkal felderít gépek és kísér vadászgépek szálltak együtt. Utóbbiak elvonták az
amerikai gépek erejét a kamikazékról, és jelentést tettek a bevetések sikerérl. A háború vége felé azonban már szükségtelenné vált a statisztika. A gépek
nyolcezer méter magasságban, többórás úttal közelítették meg az ellenséges
hajórajt. Aki elsnek felfedezte, megbillegtette a gépe szárnyát. A kamikazékörömujjongásba törtek ki, és a szabadba bocsátották zászlóikat meg a hacsimakit. Ez egy széles selyemszalagból készült homlokpánt, amelynek két hosszú
szárnyát hátul lobogtatja a szél. Elöl a japán napkorong díszíti, és egy jelmondat.
A kamikazék a célponttól 80 kilométerre a gépet 20 fokos lejtéssel viszik az
ellenséges hajóraj felé. Kétezer méter magasságban a dlést hirtelen 45 fokosra
növelik, és teljes sebességbe hajszolják a motort. Aki az ellenséges zárótzön
keresztül élve eléri az 5-600 m magasságot, ott 60 fokos zuhanással becélozza
a repülgép-anyahajót, a hajóba csapódik, és a gépben felhalmozott robbanóanyag megteszi a magáét! Az els manvertl számítva mindez nem kerül 60
másodpercbe. A pilóta folyamatosan lenyomva tartja a Morse-kart, hosszú síphanggal jelezve a bázisnak a támadást.
Az ügyelet a jel megszakadásából értesül a kamikaze haláláról. Lehet, hogy az
A pilóta ezen a készüléken folyamatosütközés csak tzvészt vagy rongálódást
sípolással jelezte a támadást…
okoz, de a kamikaze egyiket se éli túl,(a szerz gyjteményébl)teste miszlikbe szakad!
– Mi a legmeghatóbb emléke?
– 1945. augusztus 13-án, két nappal a háború vége eltt a Kisarazu légitámaszpontról egy öngyilkos egység indult bevetésre. Elöljáróm, Nisimori Josiomi
rmester így szólt hozzám: „Kavano, most meghalok. A te egyenruhád tisztább.
Cseréld el velem, hogy méltó módon érjen a halál.” Fájó szívvel adtam át pilótaruhámat, amelyet három nappal késbbi bevetésemre, saját halálomra tartogattam. A sorra kerülésem eltti napon befejezdött a háború. Egyenruhám az
okinavai tenger fenekén nyugszik helyettem, én pedig élek. Isten életben hagyott, hogy ápoljam halott bajtársaim emlékét és beszéljek róluk az utókornak.
– Azt már tudjuk, ki volt az els kamikaze, de kik voltak a legutolsók?
– Ma is kísértenek az utolsó nap emlékei. A császár augusztus 15-én délben hirdette ki a háború végét, ám déleltt még voltak bevetések. A repülgépgyárban akkor már az iskolásokat is befogták, és gyakran megesett, hogy
motorhibával vissza kellett fordulni. Ezen a napon három kétszemélyes gép
fordult vissza. Kett a legközelebbi légibázison kényszerleszállást hajtott végre,a harmadik a tengerbe zuhant. Személyzetének egyik tagját a halászok kimentették, a másik meghalt. És egy fájó emlék: barátom, Nakaucsi Szatoru elsosztályú pilóta rmester 11 órakor indult bevetésre. Egy órával késbb küldtük

19neki a visszatérésre felszólító rádiójelet, de nemhederített rá. Az  halála már békeidben történt.
21 éves volt.
Az Ötödik Légitámaszpont parancsnoka, Ugaki
Matome altengernagy minden bevetésen így búcsúztatta a halálba menket: „Menjetek, majd hakell, jövök én is!” A ftisztekkel együtt  is elreértesült a háborúvesztésrl, de nem akarta a szégyent megélni. Egyenruhájáról lefejtette a paszományt, hogy fogsága esetén ne okozzon örömet
az amerikaiaknak, aztán beszállt Nakacuró Tacuó
pilóta hadnagy kétszemélyes kamikazegépébe.
A navigátor, Endó törzsrmester megtudta, hogyez az utolsó bevetés, és nem akarta átadni a helyét. Végül az altengernagy az  térdére ült, úgyA háború egyik utolsó
indultak el hármasban. Nem támadni, meghalniáldozata, Nakaucsi Szatoru
mentek. Indulásának hírére a többiek kérlelték aparancsnokot, hogy vele mehessenek. Így esett,hogy az utolsó délelttön 23 f ment a halálba.
– Mikor döbbent rá, hogy Japán elveszíti aháborút?
– 1945. április elején elkezddött Tokió bombázása. Ekkor már üzemanyaghiány miatt csak kevés vadászgépünk szállt fel. Bunkerunkból láttuk,
hogy egy kiltt amerikai gép pilótája katapultálva
ejternyvel a tengerbe ereszkedik. Nekünk munícióhiány miatt szigorú parancs írta el a lszerhasználatot. Egyetlen lövés nélkül kellett végignéznünk, hogy a többiek hidroplánnal kimentik az
amerikait. Nálunk nem ért ennyit egy emberélet.
– Mit érzett, amikor a háború befejezésérlUgaki Matome altengernagy:értesült?
„Menjetek, majd ha kell,– Hogy én vagyok a legszerencsétlenebb a vijövök én is!”lágon! Hiába tanultam és igyekeztem becsülettel
helytállni. Bennünket hsként búcsúztattak az állomáson, ahol megjelent a falu apraja-nagyja. Zenéltek, sírva köszönték, hogy életünket adjuk érettük. Most
pedig nézzek a szemükbe, hogy „a többiek hsi halált haltak, én pedig visszajöttem, élek, egészséges vagyok, és elvesztettük a háborút”? Kétségbeesésükben sokan öngyilkosok lettek. Ónisi altengernagy, a „kamikazék atyja” önvádtól
mardosva harakirit követett el. Rövid kardjával felvágta a hasát, és tizenkét órahosszas haldoklása alatt megtiltotta, hogy az orvos enyhítsen fájdalmán.
– Lelke mélyére hatolt-e a háborúvesztés?
– Hetekig úgy jártunk, mint a holdkórosok, de azért volt valami tartásunk.
Aztán egy este a kihalt, agyonbombázott utcán láttam egy japán lányt egy jenki
katonával összebújva sétálni. A lány az amerikai vállát ölelte. Mi ezeknek a lányoknak, asszonyoknak a becsülete védelmében hullattuk a vérünket a fronton.
Legyzve, megalázva, elárulva éreztem magamat.

20

Ezeröltés „életvéd” derékmelegít,amelynek hímzésén minden n csak egyet ölthet (a szerz gyjteményébl)– Mi történt önnel a háború után?
– A kapitulációt követ másfél hónap alatt minden hadieszközünket átadtuk
az amerikaiaknak, és hazatértünk. Én 19 évesen szüleim házába kerültem. Mi,a három ﬁútestvér sértetlenül tértünk vissza, de két nvérem elveszítette a férjét. A városokban éhség fogadott, mindfélével keverték az életet adó rizst, csak
vidéken volt elviselhetbb az élet.
Elször földmveléssel foglalkoztam, majd a helyi rendrség civil rádiósa
lettem, azután bálnavadászhajó-gyárba kerültem. 28 éves koromban megházasodtam. Két ﬁam és egy lányom
született, és most már van hat unokám.
Három éve mentem nyugdíjba saját ingatlanközvetít hivatalomból.
– Mi a véleménye a mostani repülgépekrl?
– Ó, ezek már mesebeli csodaszerkentyk tele automatikával! A mi idnkben a repülés a pilóta és a navigátorügyességén múlott. Én a pilótatet alól
kitartott mszerekkel navigálva mértem a szél sebességét meg a gép irányát. Ma már mindent computer irányít.
Kézi navigációs készülék– Mikor ült utoljára repüln, és mi(a szerz gyjteményébl)lyen érzés volt?
– Pár hónapja küldöttséggel Tokióba utaztam. Nosztalgikus érzés volt, csak
hiányoltam, hogy a pilóta kétezer méterrl nem mutat be néhány zuhanórepülést. El se tudja képzelni, milyen nagyszer! Persze, csak ha kétszáz méter
magasságban vízszintbe kihozza belle a gépet.
– Más-e az élete annak, aki valaha is kamikaze volt?
– Persze. Más a mentalitásunk. Jobbak az idegeink, és az élet-halál kérdéshez viszonyítva a mindennapi gondok jelentéktelennek tnnek. Az emberi
kapcsolatokban más az értékmérnk. A lelkek mélyére látunk. Gyakran már azels találkozásnál tudom, kivel állok szemben.
– Volt-e értelme a bajtársai halálának?
– Nem szükséges, hogy a második világháború borzalmait ecseteljem.
3 millió 100 ezer japán – s ebbl félmillió civil – pusztulását okozta.

21

A japánok elszántsága – s ennek csak egyike volt a kamikazék bevetése– rádöbbentette az amerikai hadvezetést, hogy – hacsak nem akar a népirtásbnébe esni – országunkat máshogyan kell kezelnie, mint a többi vesztest.
A japán önérzet és büszkeség ﬁgyelembevételével meghagyták a császárság
intézményét, és a gyztes-vesztes viszonyt is mindinkább szövetséges kapcsolatra változtatták.
Tönkrement országunk talpra állt és megteremtette a világ legersebb gazdaságát. Mai jólétünk a ﬁatal kamikazék önfeláldozásának is érdeme.
– Végs tanulságként mit üzen a mai ﬁataloknak?
– Önálló legyen, és ne a társadalom fogyasztója vagy bábja. Használja az
eszét, s a világról csak saját szeme utándöntsön. A jót és rosszat határozottan
válassza el. Becsülje az élet értékeit.
Másokkal békében éljen. Fogjon össze más országok ﬁataljaival, hogy aXXI. század a béke évszázada legyen avilágon!
– Van-e álma, célja?
– 74 éves vagyok. Ezt a 11 éve
megnyitott gyjteményt szeretném tovább bvíteni és a kamikazék valós
Kavano Kiicsi a maga alapította
történetét megismertetni. Minden külökamikaze-gyjteményben
nösebb cél nélkül.

Epilógus. A beszélgetést 2008 januárjában folytattuk Kavano Kiicsivel.
– rzi a talizmánt? – kérdezte elsként. Barátságunk elmélyültében ugyanis rám testálta legkedvesebb tárgyát, amely a háborúban megóvta az életét.
A gyufásdoboznyi, elsárgult papírba csomagolt titkos ábrák és feliratok állítólag
híres szamurájok életét mentették meg reménytelen helyzetben. És nem mellesleg, eddig az enyémet is.
A veterán kamikaze még ma, 82 évesen is fáradhatatlan energiával igazgatja kamikaze-múzeumát és okítja a ﬁatal látogatókat:„Nevezhetjük-e békésnek hazánkat, ha évente több mint 30 ezer erszakosbncselekmény történik? A ﬁatalok passzívak. Azt hiszik, az ország békéjét biztosítja az alkotmány, küls támadástól pedig megvédi az amerikai hadsereg.
Alapvet követelménynek tartom, hogy egy független ország képes legyen azönvédelemre. Heiva-boke! (Japán szójáték: béke-bambaság.)
Én ﬁatalon kész voltam életemet áldozni a hazáért. Hová tntek mára ezeka nemes érzések? Halott bajtársaim felháborodnának a mai társadalmunk láttán. Több mint 60 évvel ezeltt a háborúvesztéssel az amerikai fhadiszállás
ránk erltetett egy országgyengít alkotmányt. Ezzel okozta a legnagyobb kárt
Japánnak. Az embereket vissza kellene vezetni a normális jamatodamasira(japánságtudatra) és visszaállítani egy független országhoz méltó alkotmányt.
Nem halhatok meg nyugodtan, amíg ez meg nem történik.”22

Kamikazék búcsúlevelei
A japán Tokubecu Kógeki Tai, rövidítve Tokkótai magyar fordítása Különleges
Támadó Alakulat. Tagjai öngyilkos bevetéseken bombával megrakott harceszközeikkel az ellenség hajóinak, repülinek vagy objektumainak ütközve
felrobbantották azokat.
Az els ilyen támadást a Kamikaze nev század oktatópilótája, Szeki Jukio
hadnagy hajtotta végre. Ettl kezdve köznyelven kamikaze névvel illetnek minden öngyilkos bevetést.
A Különleges Támadóalakulathoz tartoztak repülk, vitorlázórepülk, minitengeralattjárók, motorcsónakok, st különleges búváremberek is.
Az alábbiak a kamikaze pilóták búcsúleveleirl készült fordításaim. Ezeket
a leveleket az öngyilkos pilóták hozzátartozói többnyire csak évekkel a háború
befejezése után kaphatták meg.
A KAMIKAZE BEVETÉSEK MENETE
Kavano Kiicsi kamikaze navigátor rajza
A légitámaszponttól 8000 m magasságban haladtak az ellenséges cél felé.
1. A célponttól 80 km-re 20°-os enyhe ereszkedésbe kezdtek.

1

2. 2000 m magasságban hirtelen irányváltással 45°-os lejtéssel becélozták
az ellenséges hajót. A gépek hármasával támadnak, élő nyíl formájában.
3. 5-600 m magasságból 60°-eséssel a hajóban csapódtak.
4. Gyakorlatnál 200 m magasságban az utolsó fázisból vízszintbe kihozták a gépet.
2

3

4

A kamikaze támadások forgatókönyve (a szerz gyjteménye)A bevetés eltti utolsó percekbenNvérem!
Vége van hát: Ámen!
Az utolsó szó jogán nincs mit mondanom. Szívbl köszönöm, hogy engem– aki az örök nyár birodalmából, a dél-amerikai Brazíliából jöttem – sok mindenre megtanítottál. A tengerészethez kerülve minden idegen volt számomra.

23

A japán katonaélet a legutolsó lelki edzés volt. A haditengerészethez kerülveéjjel-nappal gyakorlatoztunk, csiszoltuk testünket-lelkünket. Most meghalunkaz országért. Nagyon sajnálom, hogy Anyám kérésének – amit Japánba hazatérésem óta annyiszor ismételgetett – nem tehetek eleget.
És végül: mélyen megbántam, hogy ids szüleimnek gondot okozok. Testem átlátszó, lelkem fehér papír. Mindnyájatoknak minden jót kívánok!
Most bevetésre indulok.
Hát még egyszer: Ámen!
1945. augusztus 9-éna haditengerészet légiﬂottájánakels osztályú pilótája,
Takacu Kósiró rmester
23 éves,Kamikaze Különleges Támadóalakulat
4. Mitate század, a 2. Ryúszei-raj tagja,
elhunyt a Honsú-sziget délkeleti tengerén

Hacsimaki, a halálraszántságot jelképez
homlokpánt

Anyámnak
Holnap kerül sor a várva várt nagyszer bevetésemre. A hirtelenségén magam ismeglepdtem, de nyugodjon meg, igyekezni fogok. Huszonkét éve, hogy Anyámtól életet kaptam. Szívbl sajnálom, hogy jóságát semmivel nem viszonozhatom.
Valahogy bocsásson meg! Higgye el, a Hazáért halni a legnagyobb hála.
Kérem, hogy háborús elestem hírére „szekihan” ünnepi rizst fzzön, és neöltsön gyászt! Hangosan éljenezzen, és örüljön! Testembl semmi nem maradhat, hát a gyakorlóruhámat küldöm emlékbe. Azt 1942. július 11-én, a császár
látogatásakor viseltem. Ereklye. Óvja, mintha csak én lennék.
Ezen kívül más mondanivalóm nincsen. Egyelre még élek, és egyfolytában
igyekezem. Mindenképpen el akarok süllyeszteni egy-két ellenséges hajót. Sietek, hát csúnyán írtam. Lelkem csordultig telve, már semmit nem írok. Ezzel
leteszem a tollat.
Mindig egészségben éljenek!
A bácsikat és néniket is üdvözlöm!
Ez végs búcsúm.
1945. február 21-én
a haditengerészet légiﬂottájának
kiváló pilótája,
Komacu Takesi rmester
Kamikaze Különleges Támadóalakulat
2. Mitate század
Elhunyt: IO-szigethez közel, az ellenséges hajóra rárepülve

24Családomnak
Következleg indulási parancsot kaptam bevetésre. Ennél nagyobb örömnem érheti azt, aki japán férﬁnak született! Apám is biztosan elégedett lesz,ha meghallja.
Apám, Anyám, Nagymamám, akik
húsz évig felneveltetek, hogyan kérhetném bocsánatotokat, hogy Benneteket
nem segítelek, és ebben a helyzetben
Kamikazék fotói és tárgyai
nincs mit mondanom?
(a szerz gyjteménye)Aggódom, mert háborúban még
nem jártam, de az ellenség hajóját golyótól sebesülve is mindenképp elsüllyesztem. Váratlan levelem megdöbbenést
okozhatott, de ne féljetek, nagyszer, hibátlan férﬁmunkát végzek. Indulásig
már nincs id, ezek az utolsó szavaim.
1945. április 7-én.
a Haditengerészet Légiﬂottának
Másodosztályú Pilótája,
Simizu Maszaharu rmester
18 évesKamikaze Különleges Támadóalakulat
3. Mitate század
Elhunyt az Okinava-szigeti tengeren
Kamikazék fotói és tárgyai(a szerz gyjteménye)Szüleimnek
Nincs mit írnom, csak Szüleim és Feleségem, Kumiko egészségéért imádkozom.
Halálom nem fog késlekedni. A cseresznyevirág bátran lehull. Cél az anyahajó.
10 nap múlva írjatok Ueno Iszao bajtársamnak a tokusimai repülezred 14.
század 5. szakaszához.
Ha a fényképemet megkapjátok, ne könnyezzetek. Imádkozom, hogy boldogság köszöntsön rátok. A rokonságot üdvözlöm. Fiamat, Takajosit rád bízom, Kumiko. Ann, te is szedd össze magad.
Kelt:
Mijazaki légitámaszpont
Kamikaze Különleges Támadóalakulat, 6. Kikusui-raj
1945. május 10-én du. 5 óra 48 perckor.

25

Itó Iszao rmester,a haditengerészet légiﬂottájánakels osztályú pilótája
Élt: 20 évetOita-megye, Kokonoe város
Chójabara kerület
Otsu-csoport 18.

Tisztelt Szüleim,
Remélem, hogy úgy éltek, mint mindig. A hadseregnél azóta én is egyfolytában
igyekezem. Bocsássátok meg, hogy eddig nem jelentkeztem. Én is újra a Különleges Támadóalakulathoz kerültem, és ma végs bevetésre indulok. Azért
ragadtam tollat, mert bevetés eltt van egy kis idm. Köszönöm, hogy több
mint tíz évvel ezeltt a világra jöttem. Akad-e nagyszerbb annak, aki férﬁnakszületett, mint hogy az okinavai ellenség hajóját telibe találva a hazáért meghaljon?… S hazát véd cseresznyevirággá válva, szirmot hullatva leperegjen…
Húszéves koromban életemet áldozom.
Apám, Anyám, ne sírjatok!
Nem, semmiképpen nem akarom, hogy könnyezzetek! Dicsítsetek! Kívánom, hogy szeretteim boldogok legyenek. Köszönetet mondok az életemért.
A megmaradt kis pénzecskémet egy bajtársammal küldöm. Ha nem elég arra,
amire szánjátok, egészítsétek ki. A környékbelieket, rokonokat, ismersöket,iskolai tanítóimat üdvözlöm. Húgomat is… A többit Rátok bízom.
Lelkem a Yasuku-szentélybe kerül!

Kelt: április 6-án déleltt 11 órakor.
Kamikaze Különleges Támadóalakulat
2. Mitate-század, Ginga-raj
1945. április 7-éna haditengerészet légiﬂottájánakels osztályú pilótája,
Matsuo Takumi rmester
Élt: 20 évetSaga-megye
Otsu-csoport 17.

26

Kamikazék tárgyai(a szerz gyjteménye)Ónisi Takidzsiró altengernagy, a „kamikazék
atyja” hagyta jóvá az öngyilkos bevetések
tervét, parancsaival közel 1400 ﬁatal halálát okozva. A háborúvesztés hírére önvádtól
gyötörve harakirit követett el (rövid kardjával felmetszette saját hasfalát). Az orvosnak
megtiltotta, hogy fájdalmán enyhítsen. 12órán át tartó haldoklása közepette levelet
diktált és saját kezleg pár szavas verset írt:A Különleges Támadóalakulat hseinek lelkéhez szólok!
Szívbl köszönöm, hogy jól harcoltatok!
A gyzelemben végig hittetek, s testeteket
bombának használva haltatok meg. Ennekellenére mégsem gyzhettünk.

Ónisi Takidzsiró altengernagy,a „kamikazék atyja”

Mieltt meghalok, megkövetem alattvalóimat és családjukat.
A következkben pedig egyszer ﬁainkhoz szólok:Örülök, ha kínok között, de fájdalmaimon uralkodva halok meg, s ezzel megkönnyebbülést okozok nektek.
rizzétek a japán szokást: mi eltitkoljuk,
hogy uralkodunk magunkon.
Ti az ország kincsei vagytok!
A Kamikaze-lelket a japán nemzetben ersen tartsátok még békeidben is.
Minden ertökkel küzdjetek a világbékéért,s a rászorulókat segítsétek!
Ónisi Takidzsiró
altengernagy

Saját kézzel írott szöveg:A virág ma nyitott, de holnap elhervad.
Életünk úgy elfolyik, mint a folyók vize.
Ónisi Takidzsiró altengernagy sírja(a szerz felvétele)27

A japán Különleges
Támadóalakulat
Fukuryú (Lapuló Sárkány) egysége
A tokiói Jaszukuni-szentély szomszédságában épített Júsúkan, a Hsök Múzeuma berendezésekor a kamikaze-relikviák között helyet követeltek maguknaka Lapuló Sárkányok. A második világháborúban létrehozott japán Különleges
Támadóalakulatnak ez az egysége olyan szupertitkos volt, hogy évtizedekkel aháború után még honﬁtársaik sem tudtak a létezésérl.
A kiképzetteknek a kikötk mélyén bambuszbotra ersített bombával kellett
az amerikai hadihajókat felrobbantani – az életük árán. Kezdetleges búvárfelszerelésükben a légzést egy közönséges lemeztartály biztosította, amelyben
marónátron tisztította az elhasznált levegt. Szörny kínok között halt meg, aki
elvétette a légzést; a nátron szétmarta a légzszerveit. A kiképzés ötven ﬁataléletébe került.
A kapituláció után a tisztek minden bizonyítékot elégettek, és az egységet
titoktartásra kötelezték. Az amerikaiak bosszújától félve hallgattak is. Mindeddig…
Japán csendes-óceániai területszerzéseivel birtokvitába került az Amerikai
Egyesült Államokkal. A vitát tárgyalásokkal próbálták rendezni, ám – szerintük – az USA a japán vezérkar távirati kódját megfejtve kiprovokálta a japánhadba lépést. Tény, hogy a katonai ereje csúcsán lév távol-keleti ország
1941. december 8-án Pearl Harbor bombázásával háborúba keveredett a nálahuszonötször nagyobb Egyesült Államokkal és annak szövetségeseivel.
A csendes-óceániai háború kezdetben elsöpr japán gyzelmekkel járt.
Jamasta tábornok Szingapúrnál megsemmisít vereséget mért az angol
Perceival tábornok seregére, majd a Fülöp-szigeteken az amerikai haderre.
MacArthur tábornok az ütközet ell postahajón menekült.
Ám a szövetségesek offenzívája 1942-ben a midwayi ütközetben sorsdönt fordulatot hozott. A japán távirati kód ismeretében az amerikaiak ajapán ﬂottának csapdát állítottak, és úgy szétverték, hogy a szigetország már
csak a totális vereség elodázásáért folytatta a háborút. A japán vezér kétségbeesett lépésre szánta rá magát. Ónisi Takidzsiró altengernagy vezérletével
megalapították a Tokkótait (Tokubecu Kógeki Tait, vagyis a Különleges Támadóalakulatot), amelynek tagjai életük feláldozásával, bombákkal megrakodvaütköztek az ellenség objektumainak. Az els öngyilkos bevetést 1944. október 25-én Szeki Jukio pilótahadnagy hajtotta végre Kamikaze (Isteni Vihar)
nev repülrajával. Ettl kezdve a szövetségesek egységesen kamikazéknak
nevezték a Tokkótai minden tagját.
Pedig a Különleges Támadóalakulat számtalan más egységbl és rajból
állt. Odatartozott az Óka. A szárnyas bombát bombázóról dobták le, hogy azután vitorlázó repülként navigálja célra egy önkéntes. Motorizált egységek
voltak a bombával feltöltött mini-tengeralattjárók és motorcsónakok. Volt

28

azonban egy gyalogosegység is, a Fukuryú (Lapuló Sárkányok), amelynek
egy életben maradt veteránjára Nagano megyében találtam rá. A valamikor
bombát bambuszrúdon hordozó búvárt, Simizu Kazurót faggatom.
– Simizu úr, kérem, mesélje el,
mikor és hogyan került a japán hadsereghez a második világháborúban.
– 1928–ban születtem a Nagano
megyei Simoina községben. A helyi Iidaáltalános iskola fels tagozatán harmadikba jártam, vagyis 15 éves voltam,
amikor egy napon tanáraink betereltek bennünket a tornaterembe. Egy
katonatiszt személyében magas rangú
vendégünk érkezett. Már másfél éve
Simizu Kazurót Doma-Mikó kérdezi
dúlt a háború, így aztán nem nagyon
lepdtünk meg az uniformis láttán.
Elször az igazgató szép szónoklatban ecsetelte a haza sanyarú sorsát, majd
kihirdette, hogy a hadsereg önkéntesek jelentkezését várja közülünk. Ám azönkéntesség inkább köteleznek tnt, amikor azzal a dörgedelemmel zárta abeszédét, hogy „takarodjék, aki habozik a haza védelmére önként jelentkezni”.
Legnagyobb megdöbbenésünkre három ötödikes társunk felugrott, hangosan
kivágta a terem ajtaját, és elviharzott. Közben valami olyasmit kiabáltak, hogy
„igent mondani erre a butaságra?”.
Az osztályunkban mindegyikük más-más idk ﬁlozóﬁáját tanulta. Egyiküket
közelebbrl is ismertem, gyakran idézett nekem Hegeltl. Rettenetesen megijedtünk, vágni lehetett a csendet.
– Hogyan jelentkeztek az els önkéntesek?
– A harmincfs osztályokat az osztályfnökök visszaterelték a tantermekbe,és a növendékeket egyenként hívták ki „beszélgetésre”. Gyanítom, hogy volt
valami norma, és a mi igazgatónk 10-15 önkéntesre tehetett ígéretet.
„Rossz hír” iskolába jártam, ahol sok kópéság történt. A ﬁúk kedvenc szórakozása volt a hóemberállítás. Mégpedig a tet szélére, aztán ha jött egy katonatiszt, ráborították. A toborzás kapóra jött a tanárainknak, hogy túladhatnak
a legrosszabb diákokon. A mi osztályfnökünk három ft jelölt ki.
– Tehát kijelöléssel lett a japán hadsereg „önkéntese”.
– Nem, nem, dehogy! Az osztály diákelnöke voltam, velem nem is próbálkoztak. Viszont az egyik „önkéntes”, egy félárva a közbenjárásomért könyörgött, hogy ne kelljen egyedül hagynia özvegy édesanyját. Ám a tanárt hiába
kérleltem, hallani sem akart egy újabb huzavonáról. Erre én mérgemben azt találtam mondani, hogy „akkor bevonulok helyette én”. Aztán hápogtam, amikor
rábólintott. Ezután már az sem vigasztalt, hogy jó tanuló létemre (s a többiek
irigységére) a hadsereg elitjéhez, a haditengerészethez soroztak be.
– Gondolom, a renitens kirohanók szigorú büntetést kaptak.
– Hát éppen ez az! Az iskolában arra oktattak, hogy a császárért harcolunk.
Magam is úgy véltem, hogy háborúban a férﬁaknak a fronton a helye. Meglepetttehát, hogy az iskolagylésrl tünteten távozó társaink semmilyen büntetést29nem kaptak. Az igazgató valószínleg takargatta, hogy ilyen megátalkodott
diákjai vannak.
– Bevonulásának hírét hogyan fogadta a családja?
– A szüleim szegény földmvesek voltak. Anyám a könnyeivel küzdött, denem tett ellenvetést. Bevonulásom eltt két nappal megajándékozott egy új,
feltekerhet matraccal. Nagy luxus volt az! A háborúban új ágyat csak az újházasok kaptak, a nászéjszakájukra. Apám pedig egy halat szerzett nekem,
de nem tonhaldarabkát, hanem „igazit”, amelynek megvolt a feje és a farka is.
– A japán hadsereg büszkeségéhez, a haditengerészethez került. Hogyan
kezddött a katonáskodása?
– 1944 szeptemberében Cucsiurában, a japán ifjúk álmában, a Jokaren Repüls Szakiskolában kezdhettem a tanulmányaimat. Az elméletet tantermekben
tanultuk, gyakorlatozni pedig a haditengerészet repülosztagához jártunk.
1945. márciusában váratlanul felfüggesztettéka tantervben elírt elméleti oktatást, és megtöbbszörözték a harcászati gyakorlatokat. Egész nap
tornáztunk, tanultuk a kishajók kezelését és morzéztunk. Nyilvánvalóan a közelg bevetésre készültünk. Azután egy részeg tengerésztiszt beszédet
tartott a 300 fs táborunkban: „Japánnak vége.
Nektek már repül se jut. Mindenki mentse az irháját, ahogy tudja.”
Én Vatanabe Kódzsiró fhadnagy parancsnoksága alá kerültem. A többi osztagnál lincselés
folyt, edzésképpen fabunkóval verették egymást azújoncokkal. Vatanabe más volt, mint a többi tiszt, megtiltotta az ilyesmit. Gyakran beszélt nekünk
Darwinról, és hogy miképp alakul az állatfajok teste
Simizu Kazuro a háborúban
a túléléshez. Még a háború után is összejöttem vele
egy-egy beszélgetésre.
– A szövetséges csapatok egyre nagyobb veszteségeket okoztak Japánnak. Éreztek-e ebbl valamit?
– Az országban krónikussá vált a nyersanyaghiány. Áthelyeztek bennünket a
Cukuba-hegyekbe fenygyökeret gyjteni. A gyökérbl kipréselt gyantanedvvel
keverve gyarapították a benzint. Japán a szalmaszálba is belekapaszkodott. Ám
ez a tevékenységünk már nagyon nem tetszett nekem. Az amerikaiak egyre
beljebb nyomultak az országba. Cucsiura bombázásakor megsemmisült a régi
körletünk. Aztán már minket is lttek, mégpedig naponta. Gyökérásás közben
hat társamat géppuskázták le repülrl. Éreztem, hogy rám is sor kerül, de szerettem volna nemesebb halállal távozni. Amikor 1945 júniusában önkénteseket
kerestek a Különleges Támadóalakulatba, én is jelentkeztem.
– Milyen szempontok szerint választotta ki tagjait a Tokkótai?
– Háromszázunkból százat választottak ki a biztos halálra. Ezekbl kihagyták az elsszülött ﬁúkat, az „egykéket”, meg a félárvákat, ahol az apa hiányzik acsaládból. Én mint családunk negyedik ﬁúgyereke persze megfeleltem. A százfbl azután a továbbjutáshoz kiszrték az értelmesebbeket. Nem tudhattuk,
melyik öngyilkos fegyvernemhez kerülünk, de mivel Jokoszkába helyeztek, fel-30

tételeztem, hogy a többiekhez hasonlóan repüls leszek. Csak június végén
vagy július elején, a Kurihama-partra érve derült ki, hogy a Fukuryúhoz, a Lapuló Sárkányokhoz vezényeltek. Akkor már nem volt visszaút. Ahova kerültem,
a Taiszen kiképztábort a haditengerészet poklaként szokás emlegetni.
– Mi volt a feladatuk, mibl állott a kiképzés?
– A sekély viz kikötkben búvárruhában, bambuszbotra ersített bombával kellett volna várnunk az amerikai hadihajókat, s azokat magunkkal együtt
levegbe röpítenünk.
Tudvalév, hogy a Tokkótai katonái bevetéskor megsemmisülnek. A repüls kamikazék gépeit csak az odaút benzinjével töltötték fel, a tengeralattjáróról indított torpedó (kaiten) belsejében a „kormányosfülke” fedelét kívülrlcsavarokkal zárták le. Akivel nem a robbanás végzett, az megfulladt.
A mi felszerelésünk is hasonlóképpen mködött. Beöltözéskor a gumi
búvárruhánk nyakrészére két társunk rácsavarta a sisakot, majd körben srófokkal rögzítette. Ebbl küls segítség nélkül nem juthattunk ki. Oxigénpalackunk nem volt. Lélegeztetésünket egy egyszer,de elmés szerkezet biztosította. A nagy sisakból
orron keresztül szívtuk be a levegt, s elhasználva egy csövön keresztül fújtuk ki. A cs a hátunkra ersített fémtartályba vezetett, ahol a használt
levegt marónátron alakította vissza oxigénné.
Aki a légzést elvétette és a csövön tömény marónátront szívott a szájába, a harmadik légvétel
után elájult.
A mozgásunk is különleges volt. Mindig 1015 fokkal elredöntött pozíciót kellet felvennünk,
nehogy a 38 kilós szerelvényünk hanyatt rántson. Mindezt fegyverünk, egy többméteres rúdra
ersített 15 kilós bomba egészítette ki. Én akkor
16 évesen önmagamnál súlyosabb felszerelést
Rekonstrált rajz
cipeltem.
– Voltak áldozatai a kiképzésnek?
– 1945. július 10-étl kezdtük el a felkészülést. Kiképztáborunk 12002000 öngyilkos-jelöltet számlált. Tengerre szálltunk, csónakonként 15-16 fsrajokban. Elször a függleges lemerülést gyakoroltuk 8-16 méteres mélységbe, és a visszautat. Szabály szerint minden második méternél megálltunk nyelni, hogy kiegyenlítsük a nyomást, egyébként a dobhártyánk megreped. Késbb
megtanultunk a tengerfenéken járni. A kiképztiszt a derekunkra ersített kötél
rántásaival adott utasítást, hogy merre forduljunk, meddig menjünk.
A kiképzéseken gyakoriak volt a balesetek. A kötél mozgására ﬁgyelve sokan elvétették a légzés sorrendjét, és elájultak. Mi, fentiek a kötél lazulásábólértesültünk a bajról, és amilyen gyorsan lehetett, felhúztuk. Addigra a sisak
ablaka már tejfehérré vált. Az én rajomban is volt egy ilyen baleset. Amikor
leszedtük a sisakját, vér buggyant ki a ﬁú száján, és sikoltozott, hogy „anyám,
segíts!”. A további sorsáról nem tudok. Mások a tank hibás hegesztésébe
pusztultak bele. Az ott beszivárgó víz a marónátronnal egyesülve forró elegyet
alkotott és összeégette a légzszervüket. Aki belegabalyodott a sr tengeri

31

növényekbe, vagy elveszítette a kötél végét, az pedig megfulladt. A harci gyakorlatokban 50 társam lelte halálát, de a légzésproblémák miatt az életben
maradtak között is sokan szenvedtek életre szóló agykárosodást. Reméltem,
hogy én nem járok így.
– A front közeledett. Hogyan teltek a mindennapjaik?
– A halottaink szertartásos elhamvasztását már nem tudtuk a templomban
megoldani. Egyszeren tüzet raktunk a parton, és elégettük ket. A napi programunk monotonná vált. Gyakorlatozás, ima, égetés.
Tizenhat évesen rengeteget dohányoztunk. Lefekvés eltt lehetleg annyit,
hogy zúgjon a fejünk, és ne tudjunk gondolkodni. Ebben a pokolban mégis nap
mint nap a haláltól rettegve tértünk pihenre.
Töprengtem, hogy miért kell az életemnek ilyen szörny módon végzdnie.
Irigykedtem a repüls kamikazékra, akik büszke acélmadarukkal az ellenség
anyahajójának ütközve pusztulhatnak el. Hitegettem magamat, hogy a tengerben is jó meghalni, nem fog fájni, és hogy csak egyszeren elszenderedek.
Azon is sokat töprengtem, miért kell egyáltalánmeghalnom. Tanultam, hogy a császárért, de úgyvéltem, hogy a szüleimért is, akik engem annyiraszeretnek. Elkeserített, hogy küldetésünk sikerére
még a kiképztisztjeink szerint sem volt remény.
A tengerfenéken ötvenméterenként felállni is lehetetlen. Ha egyikünknek netalán sikerül felrobbantania egy hajót, a többiek is odavesznek. Ám
valószínbbnek látszott, hogy a biztonságukra oly
sokat adó amerikaiak partraszállás eltt bombával„megszórják” a vizet. A daihonei Csiba és Kanagava megye partjainál és Kjúsú sziget Sibisi-öblében
szándékozott bennünket feláldozni.
– Érezték-e a közelg kapituláció elszelét?
– A napi gyakorlatozás közben nem értesülA Lapuló Sárkányok
tünk az amerikaiak technikai és mennyiségi fölérekonstruált modelljenyérl. Augusztus 15-én meghallgattuk a császár
rádiószózatát a háború befejezésérl, de a készülék annyira recsegett, hogy nem értettük, mirl beszél. Tudtuk, hogy Hirosimát
egy újfajta bomba teljesen megsemmisítette, és feltételeztük, hogy az uralkodó
beszéde visszavágásra buzdít bennünket. Még két napig tovább gyakorlatoztunk, békeidben szaporítva a halottainkat. Huszadikán a gyakorlat végeztével
a tisztek összehordatták a teljes felszerelésünket, és minden írott anyaggal
együtt az utolsó darabig elégettették. 25-én megkaptuk a hazatérésre szólító
parancsot. A Taiszen kiképztábor résztvevi – magam is – furcsállottuk ezt,
mígnem értesültünk a háború elvesztésérl. Élhetek tehát, nem kell meghalnom! Fellélegeztem, még a bukás szégyene se érdekelt.
– Mi történt a hazatérése után?
– A háborúból visszatérve megnyugodva láttam, hogy a családunkból senki
nem esett el, a két bátyám is épségben visszatért a frontról. Lefeküdtem, és
mondják, hogy egy hétig aludtam. Hozzátartozóim eltt titkoltam, hogy a Különleges Támadó Alakulatnál szolgáltam, de megérezték, hogy szörny dolgo-

32kon mehettem át, ezért mindenki engem kényeztetett. Az iskolában meglep
kép fogadott. A folyosók padlóját felszedték, s a falak megfeketedtek. Otthon
maradt iskolatársaimtól értesültem, hogy távollétemben az iskolaépület hadiüzemként mködött, és k abban dolgoztak. Meggylöltem a tanárainkat, akik lelkiismeretlenül ahalálba hajtottak bennünket. Nemhogy bocsánatot
kértek volna, de még ki is gúnyoltak. A Jokaren
repüliskolát Jotarennek (cammogó, dülöngél)nevezték. Elment a kedvem, hogy tlük bármit istanuljak. Ha tehettem, összegyjtöttem a ﬁúkat az
iskola padlására. Dohányoztunk, és közben megbeszéltük a történteket. Nem tudtam, kinek higgyek. Az életem 180 fokos fordulatot vett, nihilista
lettem. Nietzsche és Shift könyveit olvastam, meg
Lenin Forradalom cím mvét, közben négy-ötév alatt kétszer is öngyilkosságot kíséreltem meg.
– A közvélemény hogyan vélekedett a Lapuló
Sárkányokról?
– A Fukuryúnak évekig még a létezése sem sziSimizu Kazuro emlékezik
várgott ki. Bennünket kötött a titoktartás, az amerikaiak pedig éles bevetés hiányában nem is hallottak rólunk. Csak a Tokkótai
múzeumi kiállításakor hallattuk a hangunkat, hogy mi is oda tartozunk. Ám kiderült, hogy a Fukuryú történetét bemutató egyetlen eszköz vagy dokumentum
sem élte túl a megsemmisítést. Mi, életben maradtak a Júsúkanban (Hsök
Múzeuma) kiállított szoborhoz emlékezetbl rekonstruáltuk a felszerelésünket.
– Elfeledte-e már a Fukuryút?
– Dehogy tudom elfelejteni! Egész életemben kísért, pedig a háború óta
annyi minden történt velem mostanáig. Már nyugdíjas vagyok. Egy naganói újságtól mentem nyugdíjba. Öregen végre élvezhetném a békét és az ajándékba
kapott életet.

33

Nirvána Palettája – Ciklonban
A tongai király magyar udvari festjének visszaemlékezései*Amikor 1984-ben a Fülöp-szigeteki Tablasnál – a ciklonban – mindenek tetejébe elpattant a lélekvesztnket a „vendéghajóhoz” rögzít lián, a nk sikoltozásai közepette borulni kezdtünk, amíg a ﬁlippínó matrózok a keresztgerendaátellenes végére rohanva testük súlyával visszabillentettek bennünket az életbe. Az alatt a pár másodperc alatt agyam vetítje összesrítette mindazt, ami
addig történt velem. Késbb, amikor számtalan zúzódás árán megmásztam ameredek parti sziklát, szentül hittem, hogy életem legnagyobb tengeri viharátéltem át. Szembekacagtam volna, aki megjósolja, hogy mindez semmi ahhoz
a kalandhoz képest, ami b évtizeddel késbb a Tongai Királyságban fog megesni velem.

✱✱✱
Gépmadarunk kétórai repülés után landolt Tonga fvárosában, Nuku’alofában. Sötétedéskor érkeztünk szállásunkra, a Paciﬁc Royal Hotelba. Vacsora
után biztatásomra a csoport hamarosan nyugovóra tért. Én pedig elindultaméjszakai sétámra, ami Tongába érkezvén már szinte rituális szokásommá vált.
Utam természetesen a királyi palotához vezetett. A Viktória-korabeli épület
most is sötétbe burkolózott, csak a torony ablakában pislákolt gyér fény. Talánfelsége mereng gondjain, Óceánia egyetlen királyságának jövjén. Magamban elsuttogtam hagyományos fohászomat: „Adja Isten, hogy felsége sokáigéljen és uralkodjék jó egészségben, alattvalói örömére!”– Valami baj van? – szólít meg egy hang egészen közelrl, a kerítés túloldaláról. – Ó, dehogy, barátom – válaszolok a géppisztolyos katonának, aki
nesztelenül közelített meg –, csak felségéért imádkozom.
– Nem ismersz rám? – gondoltam. Nos, akkor bizonyosan új ﬁú lehetsz apalotarségnél! Ahogy elnézlek, talán iskolás lehettél, amikor én felsége szolgálatába szegdtem. Igen, a palotában az én kezemtl származnak azok a festmények! Holnap talán újra látjuk egymást, ha netán a testrség parancsnokával
együtt te kísérsz át a kerten. De most már jó éjszakát, rám fér egy kis pihen,te pedig rizd tovább királyunk nyugalmát!
Másnap már korán reggel talpon voltam. Minden tongai látogatásom így
kezddik, álmosan. Tokiói indulásomat többnapos nyugtalan virrasztás elzimeg, érkezésem estéjén kialvatlanul, megtörve érkezem a Palotához, és nyugalmat csak az felségével történ találkozás ad. Persze mindennek magam
sem tudom a magyarázatát.
Reggel kilenckor telefonon bejelentkeztem a Királyi Udvartartásnál, ahol
már várták a hívásomat. Fél tízre igazolták vissza a kihallgatást. Négyesével futottam fel a lépcsn, hogy idben átöltözhessek. Negyedóra múltán már állig
* Az írásban egyes neveket, adatokat vagy történéseket óvatosságból megváltoztattam.
Doma-Mikó István királyi udvari festmvész

34

begombolkozva, hgutával küzdve a szálloda portájánál vártam az autót. Telefonhoz hívtak. A király személyi titkára, ’Ofa kifulladó hangja szólt a kagylóból:„Egy államelnök van bent felségénél, és úgy tnik, hogy a megbeszélés elhúzódik. Áttesszük a kihallgatásodat délután kettre! Sajnálom, István, ez nem
rajtam múlott!” – tette hozzá bnbánóan. – Persze, persze, minden rendben
van, akkor hát kettkor!
Óceánia térképét a korábbi gyarmatosítás még ma is befolyási övezetekre
osztja. Az utódországok ma éppúgy nem egyeznek, mint néhai gazdáik. Tárgyalásaik semleges Svájca a térség utolsó királysága, Tonga. felsége pedig
amolyan békéltet szerepet tölt be az államfk között. Most is hasonló tárgyalása lehet.
Az expedíció tagjai a hall díványairól szemlélték, amint aranysujtásos
egyenruhában rohangálok szobám és a recepció között. Visszahordattam akirály csomagjait, majd leüzentem, hogy változott a program, gyülekez, ésmegyünk megvásárolni az expedíció felszerelését. Átöltözés, aztán a csoporttal
irány az áruház. Ott már négy kézikocsit megtöltöttünk áruval, amikor a bejáratnál feltnt egy vendégeket vizslató, szúrós szem tiszt. Felismertem benne
a palotarség elöljáróját.
Amikor hozzánk lépett, összevágta a bokáját. „Mr. Toma-Miko?” – kérdezte fölöslegesen,hiszen ismertük egymást. A nevem elferdítésére
már oda se ﬁgyeltem. Az ember ne legyen igényes egy százezres lakosú országban, ahol nem
létezik „D” bet. Beérem azzal, hogy egyetlenként a királyné helyesen szólít.
– felsége várja!
– Köszönöm, már értesítettek. Biztos lehet,hogy nem kések, kettre ott leszek!
– Nem, nem. felsége szigorú parancsa,
hogy most vigyem a palotába, rögvest.
Rohanás vissza a szállásra, újbóli átöltözés,nyakig gombolkozás, fuldoklás, csomaghordás.
PalotabelsA tongai alattvalók életét külön gondviselés
vigyázhatta azon az ötszáz méteren, amelyet
autóval többnyire két keréken tettünk meg a Palotáig. A bejáratánál ’Ofa várt
rám, kialvatlan, karikás szemekkel: „felsége váratlanul lezárta a megbeszélést, és rögtön látni akar.”– Akkor hát nem jól alakultak a dolgok, ugye?
– Bizony, én is attól tartok.
– Készülhetünk a háborúra? – próbáltam tréfálkozni.
Valami mosolyfélére húzta a száját. Zsinóros egyenruhás felvezet tiszt érkezett futólépésben két katonával, és én már indultam is utána. A sürgsségrevaló tekintettel menetünk nélkülözte a máskor oly jellemz méltóságot. Majdnem szaladtunk, s a két katona izzadva loholt utánunk súlyos csomagjaimmal.
ket elször láttam, nem volt közöttük az éjszakai r. A trónteremben kibontottuk és a tárgyalóasztalon sorba rendeztük csomagjaimat. A székekre csupána képeket állítottam, hátukkal az asztal felé.

35

Amint a katonák magamra hagytak, tettem néhány lépést. A földgömb,
a világtérkép és minden tárgy ma is milliméterre pontosan ott áll, ahol fél évtizede elször megpillantottam ket. A király jobbjáról nem hiányzott Pilolevu
hercegn lánykori nevet képe. Milyen nagy lehetett felsége öröme, amikor
megszületett egyszem leánya. Az ablakon kitekintve megpillantottam magát akirálynét, amint a kertben libériás szolgákat utasítgat széles karmozdulatokkal.
Az udvaroncok srn bólogattak, s ahogy mozdulataikból kivettem, a virágágyások átrendezésérl eshetett szó. A királyi lakosztály fell éles koppanások
riasztottak fel, s én megszokott helyemre, a trón jobb oldalára álltam.
felsége még nem öltözött át a fogadás óta, hosszú ujjú sárga díszruháját
viselte. Gondterhelt arccal közeledett. Talán egy kis dert vár tlem az új képek és a japáni híreim által – találgattam. A trón eltt egy pillanatra majdnem
teljesen felegyenesedett, és én eltörpülve éreztem magam a kétméteres uralkodó eltt.
– „How are you?” Hogy vagy? – hangzott szokásos kérdése kézfogáskor.
– Mindig nagyon jól, ha Felségedet egészségben láthatom! – válaszoltam szertartásosan. A súlyos, faragott
trónszékbe ereszkedve egyetlen kézmozdulattal hellyel kínált a jobbján.
A hosszú tárgyalóasztal végén ült, énpedig az asztal legközelebbi sarkához
telepedtem. Sokáig valahova az asztal
távoli végébe meredt, azután lassan leDoma-Mikó István szolgálata tizedik
csukta a szemét. Nagyon fáradt – gonévfordulóján felsége IV. Tupou királlyal
doltam. Az enyhe szell fellebbentetteés Mata’aho királynévala csipkefüggönyt. A résen a napsütötte
palotakertbl egy cifra pillangót hozott be a fuvallat. Tenyérnyi fekete szárnyaitérzékeny citrom, narancs és fehér minta borította. Megigézve követtük tekintetünkkel tétova röppályáját. Hirtelen az uralkodó elé telepedett az asztalra, mint
valami háziállat. Az öreg király és a tarka lepke sokáig nézte egymást. Készséges komornyik közeledett elhessenteni a szentségtört, de a ház ura egy
mozdulattal leintette: „Hagyd!”
Sokáig némán meredtünk a kertbe visszatér váratlan vendég után. Aztán
rám emelte barátságos, már-már atyai tekintetét.
– Igyunk egy jó mangó-dzsúszt, István! Meglátod, ﬁnom és ert adó ital!
Fehér ruhás szolga ezüsttálcáról felszolgálta a hs lét, és mi elmélyedtünk akortyolgatásban. Régrl ismertem és nem kóstoltam ﬁnomabbat a híres királyi
mangószörpnél. Az csak a legkedvesebb vendégnek jár. A friss mangó gyümölcs rostos levén kívül van még benne valami, amit titok övez. Sejtem, hogya Tongán term mini-citrom illatos zöld héján érlelik si recept szerint.
Magamon érezvén felsége várakozó pillantását, engedélyt kértem a csomagok bemutatására. Minden tárgyra „rábólintott”, és félig szórakozottan hallgatta a magyarázataimat. Csak akkor kerekedett ki a szeme, amikor a szándékosan utoljára hagyott képekhez értem.

36

– Ez itt Felséged portréja, amelyet megbeszélésünk szerint a Leonardo daVinci tanulmányaira jellemz színnel és kompozícióval készítettem. Eltér viszont az ecsetkezelés technikája. Kegyeskedjék Felséged megsimítani a kép
felületét. Ez pedig felsége, a Királyné lemezre készült portréja. Azonos méret faalapra ersítettem, és hasonló bronzcímkével láttam el, mint a Felségedrlkészült munkámat. Ajánlott párban kiállítani. Végül pedig ez itt egy angol mvészeti magazin, amely a Felségedrl festett els portrémat közölte. Másolatát
már leadtam az udvartartásnál.
Aztán további fél órát tárgyaltunk, fleg a jövbeni képekrl és a legújabb
japáni hírekrl, ám szóba kerültek egyéb témák is. A palotaetika szerint nem
illik a királyhoz kérdést intézni, fleg olyat nem, amely választásra készteti.
Amikor újoncként elkövettem ezt a szentségtörést, felsége sokáig a távolba,
egy leszálló repülgépre meredt. – Közvetlen repüljáratot kellene létesíteniJapánból – váltott más témára, és én töprenghettem, hogy mit hibáztam. Mivela festés és egyéb teendim részleteire egyenesen nem kaphatok instrukciót,
efféle beszélgetésen próbáltam kipuhatolni, végül is mit szeretne felsége.
E bizalmas négyszemközti beszélgetések azonban sok egyébre feljogosítottak.
Az uralkodó olyan ügyeket is szóba hoz, amelyekrl még közvetlen környezete
sem hallhat. Ilyenkor érzem igazán, hogy udvari festként mennyire bizalmi
az állásom.
A diskurzus végére visszatért a színe, még néhány tréfált is megeresztett.
Én pedig örültem, hogy nevetni látom. Búcsúzáskor megrendülten néztem atávozó királyt. Lassan indult meg, felsteste elrehajolt. Bizony, nagyon megöregedett. Vajon hányszor találkozhatunk még? Botja koppanásainak elhaltávalszinte transzban meredtem a trón keményfa reliefjére. Milyen sajnálatos, hogya Tupou-család si címere csak fekete-fehéren maradt fenn! Életcél lehetne
felkutatni a történelmi hagyományokat és megfesteni az uralkodóház címerét– elször színesben a királyság történelmében! felségét biztosan nagyon boldoggá tenné. Megteszem, fogadtam meg magamban.
– Uram! Uram! – szólongatott a katona, ki tudja, hányadszor –, indulnunk kell!
A palotából egyenesen a koronaherceg hivatalába hajtottunk, ahol ebéd
eltt kellett megjelennem. Nyolcéves ismeretségünk alatt elször jártam a hivatalában. A monarchia külügyminisztereként  is – mint az uralkodó többi bizalmasa – fontos szerepet tölt be a kormányban.
Mindig meglepett, hogy a trónörökös mennyire ellentéte apjának. Ezt hangsúlyozta az épület is. A Viktória-korabeli fatornyos palotával ellentétben egy
szupermodern csillogó toronyházban találtam magamat, ahol az aranykeretes
liftajtó eltt még a teströk is külföldinek tntek. A felvonón is csak kísérettel
juthattam az emeletre, ahol a miniszteri hivatalig számtalan elektromos ajtó
zárult mögöttünk. Ott kísérm egy csinos titkárn gondjaira bízott, aki sajnálkozott, hogy hiába jöttem, a herceg épp elment ebédelni.
A kávéra várva lenygözött az irodában zajló serény munka. Furcsálltam
ugyan a kontrasztot, hogy a modern computer-sor mögött háncsöves hölgyek
gépelnek, de el kellett ismernem, hogy azt igen sebesen végzik. A modern
környezetben legfeljebb a hangzavaruk utalt Tongára. Billentyverés közben

37

gyakran átkiabáltak egymáshoz. Aztán a kávéval olyan asztalhoz tessékeltek,
ahonnan ráláttam a képernykre. Alig tudtam visszatartani a nevetésemet. Az
összes computeren pasziánszjáték futott.
Bekurjantott az r, a kisasszonyok egy szemvillanás alatt eltüntették a játékot, és az ajtóban megjelent maga a trónörökös. Felénk biccentett, majd eltnt
egy brrel párnázott ajtó mögött. Ekkor már egy thaiföldi kinézet üzletember
is velem együtt várakozott. t kérette elször.
Az ajtó bels kilincsével a kezemben elsként saját litográﬁám ötlött a szemembe. Úgy kiválasztottam a kavalkádból egy minutumban, mint apa a gyermekét az iskolai tablón. Más percekig kereshetné, mert a falat, az asztalokat,st még az ablakpárkányt is dísztárgyak tömkelege borította. Úgy tnik, a herceg minden emléktárgyat megtart.
A hivatal bútorai faragottak, nikkelezettek vagy brrel borítottak. Itt minden ezer százalékig amerikainak tnik, fleg maga a gazda. felsége állig begombolt tongai viseletének ellentéte: lakkcip, sötét öltöny, gyémántos tvelrögzített piros-kék csíkos nyakkend, st, selyem díszzsebkend! Szemvillanásalatt egy San Franciscó-i konszern vezérigazgatójánál éreztem magamat. Még
a stílusa is az amerikai üzletemberekéhez igazodott. Nem véletlen, minden szabad idejét ott tölti.
Fél nap alatt az ötödik feketét fogyasztottam, ám a beszélgetésünk alig
tartott tovább a kávénál. Közölte, délután a kastélyában vár, hogy elkezdjem a
portréja festését.
Több mint negyven országban jártam, mégsem láttam a hercegénél elragadóbb kastélyt. Az épület a repültéri útról letérve hatalmas kétszárnyas
vaskapun keresztül széles aszfaltúton közelíthet meg. Az út kialakítása aszemfényvesztés remeke. Emelkedése olyan enyhe és kiszámított, hogy a kastély mindig ötszáz méternyi távolságról látszik, bár majd egy kilométert kell
gyalogolni. Engem kifutópályára emlékeztet. Egy kis sportrepülgép játszva
felszállhatna innen. Lehet, hogy az is, a trónörökös kiváló pilóta. A franciásépületet létrehozó japán cég bravúrja a két darab 6-8 méter magas, rácsos álló ablak elhelyezése. Ezek egyikét az út fell, a párját átellenben építették be.
Így a kíváncsi szemléld egyszeren „átlát” az épület hallján. Éjszaka, a benti
csillárok fényében persze látható a lakók élete is.
Ide érkeztem taxival, és pár perc múlva már a trónörökösre vártam. Most
végre belülrl is megcsodálhattam a gyönyör építményt, amelynek mennyezete magasságban vetekedett egy operaházéval. A berendezést illeten el kellismernem, a hercegnek van ízlése. A csillárok, az aranyozott reliefek csodálatosösszhangban álltak a bútorokkal, sznyegekkel.
Rövidesen elkezdhettem a munkát. Házigazdám a zongorára támaszkodott,és rám bízta, miként dolgozom. A póz szerint távolba kellett merengenie, degyakran felém lesett, érdekelte a rajzolás technikája. Mulatságosnak találhatta,
hogy másodpercenként kapkodom a tekintetemet föl-le, és szúrós tekintettel
próbálom agyamba vésni vonásait. Idnként elnyomott egy ﬁnom mosolyt.
A hall távoli szegletébl olyasféle lárma hallatszott, mint a cseppkbarlangokban, majd feltárult az ajtó, és megjelent egy tizenkét év körüli bájos leányka.
Láttomra meglepdött, de a kíváncsiság sokáig ott tartotta. Felismertem ben-38

ne Nanasi hercegn leányát, Angelica hercegnt. Nocsak, milyen gyönyör lett,utoljára ötéves korában találkoztunk a kiállításom megnyitóján!
Ötödször öltöztem aznap, s eközben a csoport a recepciónál várt reám.
Következ utunk a városszéli piachoz vezetett, amely akkor még a kiköt mellett állott. Megcsapott bennünket a zsongás és a hangzavar. Az árusok egyszer „sátrakból” kínálgatták portékájukat. Négy hosszú, földbe vert rúd között
a magasba feszített ponyva biztosította az árnyékot. Az építményeknek falanem volt, de nem is hiányzott a rekken hségben. A piac bejáratánál visítozó
kismalacokat kínáltak „nyársra húzva, pirosra sütve ínyencfalat” kiáltásokkal.
Beljebb gyümölcsöt és zöldséget, az egyetlen faházban pedig kimért kavaportárusítottak. Ebbl készül Óceánia egyik nemzeti itala.
Nos, aki színére tetszets vagy netán ízletes itókára gondol, az alaposancsalódik! A mi jázminunkhoz hasonlító kavabokor tövét megrlik, majd vízzel
keverve literszámra fogyasztják. Szesztartalma hivatalosan nincs, és kábítószerként sem tartják nyilván, bár az idegekre bódítóan hat. Pocsolyaszer színe
nem túl bizalomgerjeszt, íze pedig kellemetlen, egy másnaposságra ajánlott
japán gyógyport, a kampóyakut idézi. Fogyasztásakor a fogorvos érzéstelenít
injekciójának tünetei jelentkeznek (az ajkak, majd a nyelv zsibbadása), s aki
elszántan leküzd belle két-három litert, akár be is rúghat.
Mi inkább a zöldségesek sátrait rohamoztuk. Az árusok nagymegelégedésére bven vásároltunk édesburgonyát, tárót, kenyérfagyümölcsöt és tápiókát.
A tongaiak sült vagy párolt állapotban ezeket fogyasztják kenyér helyett. Japánjaim az elskettt felismerték, és egymással
versengve kiabálták, hogy „szacumaimó”, „taroimó”. Utóbbiról
eszembe jutott egy vidám történet felsége trónörökös idV. George Tupou koronázása.
szakából. Fogyni szándékozván
A király éppen a japán trónörökössel,
felkeresett egy amerikai diétás
Naruhito herceggel beszél.
orvost, aki szigorú étrendet írt
Bal oldalán édesanyja, Mata’aho királyné
el, afféle „semmi zsíros, semmiédes” menüsort. A herceg egyre
kétségbeesettebben hallgatta, amint ﬁnom sültek, torták sorban tntek el a jövbeni étrendjérl, majd aggódva megkérdezte: „De tárót azért csak ehetek?”Az amerikainak fogalma sem volt a „tongai kenyérrl”, a cukorrépa méret burgonyaféleségrl, azt a herceg magyarázata alapján zöldségfélének értelmezte.
– Nos, azt nyugodtan ehet, st fogyasszon minél több tárót, ha fogyni akar
– nyugtatgatta a herceget a professzor. Így esett, hogy felsége testsúlya a következ vizsgálatig a fogyókúra ellenére kilenc kilót gyarapodott.

39

A szerzrl
Doma-Mikó István 1980-tól él Japánban. 1989-tl amerikai magyar lapok tokiói tudósítója. Ceaușescu erdélyi falurombolása ellen Japánban tiltakozó akciót szervezett, attól kezdve Erdélyi Sólyom Hírszolgálata néven írta híradásait.
1991-ben a rendszerváltás pártfogására megalapította a távol-keleti ország
gazdaságát, történelmét és kultúráját magyarul bemutató Inter Japán Magazint (internetes változata: www.interjapanmagazin.com). Ugyanezen évben
magánbeszélgetésre fogadta Akihito császár, Micsiko császárné és Naruhito
trónörökös.
Doma-Mikó 1998-tól foglalkozik kamikaze-kutatással. Riportokat készített az életben maradt kamikaze pilótákkal és a japán történelem prominens
alakjaival. Övé a harmadik kamikaze-gyjtemény, amelyet az általa alapítottJapán Múzeumban állított ki. (A múzeum 1980-tól 2007-ig mködött Magyarországon.)
1989-ben a Tongai Királyság uralkodója, IV. Tupou király hivatalosan kinevezte királyi udvari festmvészének. A királyi családról festett portréi és tongai
tájképei a Palota falát díszítik. Történelmünket és irodalmunkat is folyamatosanprezentálta az uralkodónak, aki ezáltal egészen magyarkedvelvé vált. Tanulmányozta a magyar királyok történeteit (különösen „Igazságos Mátyás”-ét),megkedvelte a magyar történelmi ﬁlmeket (kiemelten Eperjes Károly fszereplésével a Hídembert) és megszerette a magyar konyhát.
Doma-Mikó Istvánt kinevezésének 10. évfordulójára kitüntette a IV. Tupou
Érdemrend ezüst fokozatával, 15. évfordulójára aranypalettát adományozott
neki, két évvel késbb pedig a The Royal Icon csillag arany fokozatát. Hosszú
szolgálata alatt az udvari fest kapott még két arany királyi emlékérmet és elismer oklevelet.
IV. Tupou király halála után emlékére és Tonga bemutatására a szerz
festményeibl kilenc országban rendezett kiállítást (fbb állomásai Párizs, London, Moszkva, Sydney, Auckland, Bangkok, Brunei). A királyság és a Royal Familia népszersítésében végzett kiemelked munkájáért Tonga új uralkodója,
V. George Tupou nemrég az Arany Koronázási Medállal tüntette ki.
A király ma, 2012. március 18-án meghalt.

40

oma-Mikó István 1980-tól él Japánban. 1989-tól amerikai magyar lapok
tokiói tudósítója. 1991-ben a rendszerváltás pártfogására megalapította a távol-keleti ország gazdaságát, történelmét és
kultúráját magyarul bemutató Inter Japán
Magazint.
Doma-Mikó 1998-tól foglalkozik kamikaze-kutatással. Övé a harmadik kamikaze-gyjtemény, amelyet az általaalapított Japán Múzeumban állított ki.
1989-ben a Tongai Királyság uralkodója, IV. Tupou király hivatalosan kinevezte
királyi udvari festmvészének. A királyi
családról festett portréi és tongai tájképeia Palota falát díszítik. Történelmünket és
irodalmunkat is folyamatosan prezentálta
az uralkodónak, aki így egészen magyarkedvelvé vált.

D

Napkút Kiadó Kft.
1043 Budapest, Tavasz u. 4.
Telefon/fax: (1) 225-3474
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

A szerz exkluzív riportokat készített
többek között az utolsó sógun unokájával,a Budapestet is bejárt Motoko asszonnyal történelemformáló nagyapjáról ésa japán korszakváltásról; a Pearl Harbort
támadó els raj vadászpilótája és egy kamikaze navigátor vallomásai a legyzöttek
szemszögébl adnak résnyi betekintést
az öldökl háború okaira és történéseire. (A válogatásban a szerz fordításábankamikaze-búcsúleveleket is olvashatunk.)
Dr. Sorge néven Tokióban mködött
a Szovjetunió szuperkémje, aki majdnem megfordította a német–orosz háború kimenetelét. Vele is készült feltáró
beszélgetés.
Az óceániai Tongai Királyságban DomaMikó expedíciókat szervezett lakatlan szigetekre; egyik alkalommal komisz viharba
kerültek – e történet egy része (a királlyal
való találkozás), ez az élvezetes leírás afüzetnyi mustra utolsó írása.

Felels kiadó: Szondi György
Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelszerkeszt: Szondi BenceISSN 1787-6877
ISBN 978 963 263 248 3