aprílčíslo 4 | ročník 13 | 2019cena 2 ¤ | 50 Kč

Ø Petra Fornayová Ø Josef Švejk v Divadle Aréna
Ø Mala Dr. Csabová pravdu? v Divadle NUDE
Ø Tiene pochybností v divadle SkRATØ Malá inventura Ø bieloruská nová dráma
Ø Transdivadlo

Malá inventura 2019f e st i va lMilo Juráni
divadelný kritik

Zájazd do utópieČeská prehliadka najlepšieho nového divadla
Malá inventura je pre bratislavského kritika
frustrujúca. Počet nezávislých pražskýchsúborov je priamo úmerný množstvu
kultúrnych priestorov. Tento rok potvrdil,že je aj miestom budovania nových spojení.
Umelecké ambície do úzadia nejdú,
no vyzerá to tak, že rovnako dôležitésú tie prezentačné a produkčné.
Užitočné by bolo vytvoriť štatistiku, či festival
ovplyvňuje import českých nezávislých divadiel,zoskupení a jednotlivcov do zahraničia. Rovnako
ako to, koľko naštartoval tvorivých spoluprác medzihosťami festivalu. Zahraničných pozorovateľov
na prehliadku totiž roky nelákajú iba pozoruhodnépražské umelecké počiny, ale aj premyslený
sprievodný program. Zameriava sa najmä
na networking a okrem populárnych spoločnýchobedov či prehliadok kľúčových kultúrnych
centier ponúka napríklad originálny formát Sbal
ho! Umelec má k dispozícii päť minút pozornosti
návštevníka. Jeho úlohou je spropagovať vlastný
umelecký projekt, skupinu, priestor alebo čokoľvek,v čom by mu pomohla zahraničná spolupráca.

Kurátori, vitajte!

Sprievodné aktivity aj tento rok potvrdili, kto
je okrem verejnosti hlavným cieľovým hosťom
festivalu. Sú to produkční, dramaturgovia a kurátori,ktorí majú potenciál pozvať dielo na zájazd,
festival alebo stiahnuť umelca do spoločného
228
8 projektu. Platformy pre myslenie majú v programestále len skromné zastúpenie. Iba pár diskusií, nožiadny invenčný formát, ktorý by kontemplovalo tom, aké tvorivé cesty sleduje nové české divadlo.
Divadelný kritik je stále odsúdený najmä na osobnú
recepciu programu. Malá inventura mu našťastievychádza v ústrety, má na to najlepšie podmienky.
Súčasná pražská scéna je rozsiahla
a diverzifikovaná na to, aby festival nemusel
prekročiť hranice okresu. Napokon, sekcia Tažníptáci, ktorá prezentuje projekty z rôznych kútov
Čiech, bola v porovnaní s mimopražským programomchudobná. Objavil sa iba Buranteatr z Brna.
Výraznejšie v programe dominovala nová sekcia
Residents, ktorá predstavuje prácu zahraničnýchumelcov žijúcich v Česku a Čechov v zahraničí1 .
Zatiaľ nejasný je zmysel druhej významnej novinky
festivalu. Skromný showcase berlínskeho nezávislého
divadla – sekcia Pralin – bol chuťovkou, no v zmysle
názvu skôr ako dezert než plnohodnotné menu.
Ale aj vďaka akcii MEET PRALIN sa stal organickou
súčasťou festivalu. Formát umožnil odhaliť viac
z nemeckého príkladu a sprostredkoval stretnutia
zástupcov pražskej i berlínskej umeleckej scény.

fest ivalvýstižné. „Loading“ a drobné „bugy“ nastávajú
len vo chvíľach, keď sa jej robotická identitazrážala s tým, čo je charakteristické skôr pre živýsvet – sny a vzťahy. Tematizuje to, o čom sa vedú
večné sci-fi polemiky, či robot ostane produktom
kultúry, alebo ožije, aby sa stal rovnocennýmpartnerom človeka. Performerka až desivo redukuje
hranicu medzi ľudským a technickým napriek
tomu, že na Malej inventúre sa jej vystúpenie
dialo počas festivalovej párty a v miestnosti sanachádzal aj (jazykom IT vyjadrené) vírus – divák,ktorý ju intenzívne vychyľoval z rovnováhy.

1 Predstavila sa na nej
aj československákoprodukcia
autoriek Sone
Ferienčíkovej, Márie
Júdovej a Alexandry
Timpauovej
Everywhen.

Roboti aj upíri

2 Autor reportu videl
iba časť programu
festivalu Maláinventura.

der theaterautomat(PRAGMATA)
foto archív festivalu

vztek(Divadelníspolek Kolonie)
foto J. Chuchma

Medvede aj roboti

Práve berlínske sólo Strange Songs Claire Vianne
Sobottke patrilo k vrcholom videného programu. 2Performerka na začiatku vytancuje zo skleníka.
Od tej chvíle ju hudobne dopuje rytmickýi arytmický ambient Tiana Rottveela. V následnej
fúzii koncertu, súčasného tanca, činohry, stand-upu
a iných druhov prechádza dekonštruovaným
priestorom s rozhádzanými dlažbovými kockami
a izbovými kvetinami a permanentne transformuje
svoju identitu. Spolu so zmenami sa vyvíja aj jej
performerský prístup. Akoby viedla sústavný dialógo nestálosti existencie. Performancii dominuje
jej práca s hlasom, ktorá determinuje väčšinu
premien. Vrcholná „etuda“ medveďa, ktorýnarazí na ľudský a nebezpečný objekt – sekeru –ukázala jej prednosti ako skvelej pozorovateľkyschopnej tej najmonštruóznejšej mimézis.
Mimochodom, len chvíľu po nej ďalšia berlínska
„exotka“ – Lori Baldwin vtelená do identity robota/
ky Lori – odpovedala na otázky publika. Trhanou
mimikou, kolísavou intonáciou a čudáckou dikciou
pripomína známu predstaviteľku umelej inteligencieSophie. Fungovanie algoritmov simuluje presne.
Jej odpovede prichádzajú bez zaváhaní a sú veľmiNa festivalovej taške bolo heslo: „Herci senemají čeho bát, je roboti nenahradí.“ Okrem Lorito spochybnila aj provokatívna desaťminútová
performancia Der Theaterautomat zoskupenia
pustina (Divadelný spolek JEDL)
foto archív divadla29

f e st i va lfest ival

PRAGMATA. Hlavným hrdinom je skutočnýrobot a celú udalosť riadi ozajstný algoritmus.
Ďalšie produkcie potom maximálne ťažiliz rôznych technológií a výtvarných postupov,hlásili sa k intermedialite. V sekcii Residents
prezentovalo prácu trio Cristina Maldonado,
Theresa Schrezenmeir a hudobník Tarnovski.
V performancii TAG: Telekinetic Assault Groupozvučujú fragmenty mexického hororu El Santo bojuje
proti upírím ženám minimalistickou elektronikouživého dídžejingu a pomocou ďalších projektorov
doň injektujú rôzne výtvarné postupy. Vzniká
multimediálna koláž, ktorú pomenovali noirovýmrituálom. Maldonado tvorivo manipuluje mŕtvymmédiom, vstupuje doň ako jedna z vampírok –raz sa nezúčastnene prizerá situácii, inokedy
našepkáva upírkam, akoby mala vplyv na ďalší
dej. Jej akcie, ktoré sa zväčša odohrávajú na okraji
javiska, sa odzrkadľujú na plátne a majú nádych
rituálu. Mädlí si ruky, vytvára triky so zrkadlom,ohňom, prírodnými materiálmi aj textíliami.
Celok je vizuálne príťažlivý, ale natoľko surreálnyi abstraktný a v úzkom dialógu s filmom, že
bez znalosti kontextov pôvodiny nie je úplnezrejmé, či ide o viac ako intermediálnu hru. Hocivýber filmového titulu čosi naznačuje. Tvorcovia
spochybňujú dejovú linku o atraktívnych, nokrutých vampírkach, ktoré lovia úbohých mužov,aby z nich spravili svojich otrokov. Medzi riadkami
je vpísaný feministický náboj performancie.

Ľudia, ale prázdni

Obdobne interdisciplinárne a možno aj
znejasňujúce bolo stanovisko spolku JEDLv spolupráci so skladateľom Martinom Dohnalom
o starej kríze nového ľudstva, vychádzajúce
z básnickej skladby Thomasa Sternsa Eliota
Pustatina. Herečka Lucia Trmíková upravila text
britského klasika o fragmenty z jeho ďalších básní,30 vlastné texty i iné zdroje. A podarenú koláž oživilavirtuózne hrá Dohnal. Obskakuje ich výstredne odetéslužobníctvo (duo tanečníkov zo skupiny 420 People).
Reprezentanti ľudstva sa oddávajú márnomyseľnejdepresii, aj keď majú všetko. Sú prázdni a nenaplní
ich ani víno či volské oko, ktoré im sluhovia
pripravia priamo na javisku. Sú otrávení a nezabavia
ich ani ponúkané tanečné kreácie. Materiálne
zabezpečení, živoriaci po duchovnej, emočnej ajsexuálnej stránke, existujú v duchu verša: „Narození,
souložení a nakonec smrt, smrt, smrt.“ A nepomôžeim ani akýsi Kristus v blikajúcich teniskách.

Ľudia, ale mŕtviv surovom priestore DUP 39 rôznotvará forma
Jana Nebeského. Eliotovo dielo je z dnešného
pohľadu uvravené, prepletené ťažkými a možnoaj prehnane teatrálnymi metaforami o existencii,
no stále aktuálne. Nebeského scénická formaveľdielo ironizuje, zachováva nadhľad. Hlavné
myšlienky podčiarkuje komickým pátosom. Akoby saerudovaný „pankáč“, navyše s „ děsnou kocovinou“,pustil do dirigovania veľkej opery. V neurčitom
priestore, zrejme salóne veľkého sídla, diskutuje
opustený pár „asimanželov“ (Lucie Trmíková, PetrNemšita). Recitujú a spievajú krkolomné veršeo neschopnosti uhasiť svoj smäd po živote, podávajú
ich ako árie s celou opernou konvenciou a k tomu imtick - tock the timeline clock (Lori Baldwin)

foto archív festivaluútočiště(Farma v jeskyni)
foto archív divadla

Máloktoré české nezávislé zoskupenie máv súčasnosti renomé ako Studio Hrdinů. IchModrovous – naděje žen dramatičky Dey Loherovejv réžii umeleckého šéfa Jana Horáka a MichalaPěchoučka však prívlastok „nové divadlo“ napĺňalminimálne. Bola to „len“ kvalitná interpretácia
súčasného textu, ktorá vraha žien z ľudovej
rozprávky vykreslila ako „doppelgangera“.
Modrofúz je prízrak bez tváre a identity, ktorý sa
definuje najmä vo vzťahu k svojim obetiam. Ženy mu
padajú do náruče, lebo je taký, akého si ho želajú.
Väčší význam ako hlavná postava majú všetky tieženské smútky a bolesti, od ktorých ich svojským
spôsobom oslobodzuje. Aj preto javisku dominuje
viacposchodová konštrukcia. Pripomína domček
pre bábiky, možno odkaz na Ibsenovu Noru. Aj
preto ženy umierajú prostredníctvom symbolickýchakcií, ktoré sa viažu k ich postavám, napríklad
rozhadzovaním peria z vankúša. Predloha nesie
stigmu monotónneho opakovania rovnakého rámca(dialóg – vraždy). Dvojica režisérov to neignoruje
a pracuje s rôznymi atmosférami, raz snovými,inokedy drsnými, surreálnymi a s dávkou temného
humoru. No na prvom mieste je koncentrovanéa úsporné herectvo, ktoré bez zbytočných gestickýcha mimických taľafatiek tlmočí vnútorné stavy
postáv. Agáta Kryštůfková a Sára Jan Märcová

na malej ploche prejdú celou škálou ženskýchtypov od naiviek cez inteligentky po „kurvy“ beztoho, aby sa opakovali. Charizmatický Modrofúz
Cyrila Dobrého rozohrá v jednej postave mnohomužských typov s obdobnou rozmanitosťou.
V závere jeho osud spečatí slepá rozprávačka EvaHacurová, ktorá mu jediná nepodľahne, no spravíz neho svojho otroka. Inscenácia s emancipačným
posolstvom, aj keď bez ambície experimentu.

Ľudia, už nie na dlho

Väčší experiment v Divadle Komedie pripravilarežisérka Lucie Ferenzová s divadelným spolkom
Kolonie v inscenácii Vztek. Nie však radikálnou
interpretáciou ani divadelnosťou, ale úpravoutextu. Z rozsiahlych textových plôch a obrazného
jazyka Elfriedy Jelinekovej vydestilovala podstatu
na poldruhahodinovú inscenáciu s jasnouvýpoveďou. Navyše, stále otvorenú rôznym
interpretáciám. Hra rakúskej dramatičky sícevznikla ako reakcia na atentát na redakciu
Charlie Hebdo, ale nejde v nej o odsúdenie činu.
Tematizuje nahromadenú zlosť, antisemitizmus,
predsudky, ktoré nezmyselne kypia medzi
kultúrami a stoja za nimi najmä muži – bojovníci,tag : telekinetic assault group(Maldonado, Scherzenmeir, Tarnovski)
foto archív divadla31

f e st i va lfest ivalšovinisti, populisti... Ferenczová šla čiastočne
proti textu. Na krvavočervené sedačky hľadiskaumiestnila bielu plošinu, akúsi plť, na ktorej
trónia tri biele ženy v bielych prezdobených
šatách. V kŕči grotesknej štylizácie obhajujú
konzervatívne hodnoty pravej Európy a s istým
dešpektom komentujú svet, ktorý sa rozpadá.
Medzi kreslami sa prechádza mladá upratovačka
so slúchadlami na ušiach, v jednom z nich si hovie
dievčina nosom zarytá do mobilného telefónu.
Sú to jasné protiklady. Tí dole mlčia, no neurobia
nič, keď sa aj vyštverajú na platformu, tak len
preto, aby upratali. Dámy z plošiny hovoria
viac ako treba, ale dolu sa im veľmi nechce.
Inscenácia je metaforou konfliktu kultúr, hodnôt,orientácie, ale aj generácií, ktoré nenájdu dialóg,lebo ho nehľadajú. V našom geografickom
regióne bohatom na ochrancov konzervatívnychhodnôt ide o Jelinekovej výstižný výklad.

Ľudia či skôr neľudiaTo, čo Jelineková spracováva v inotajoch,priamočiarejšie, no kombináciou jazykov fyzického
divadla, súčasného tanca, živej hudby a výraznejscénickej architektúry, prízvukovalo ÚtočištěFarmy v jeskyni. Tvorivú metódu pražskéhozoskupenia na čele s duchovným otcom Viliamom
Dočolomanským, ktoré sídli v Centre súčasného
umenia DOX, asi netreba predstavovať. Tentoraz
spracovávajú problematiku migrácie, skúsenosti
utečencov z Tibetu. Konkrétne príbehy nezrkadlia
na javisku dokumentárnym spôsobom. Skúsenosti
prechádzajú metamorfózou – myslením a videnímrežiséra, choreografa, scénografky a celého tímu
a vpisujú sa do tiel tanečníkov aj hudby. Situáciez tibetských výpovedí sa stali súčasťou divadelnej
cesty trojice univerzalizovaných emigrantov.
Nad hlavami tanečníkov visia zlovestné
amplióny, symbol väzenia, nepreniknuteľných32 hraníc, všetkého, čo môže ich cestu prekaziť.

Ľudia, živly, jelene

strange songs(Claire VivianneSobottke)
foto archív festivalu

Expresívnym pohybovým jazykom predvádzajúúteky pred pohraničníkmi, blúdenie v tmavomlese, stráženie ohňa, konfrontácie s civilizovanou
Európou v podobe performerky vo večernej róbe,ktorá tlačí čierne klavírne krídlo – vysnívané
útočisko. Originálnejšie sú v médiách menej
artikulované aspekty úniku za slobodou – bežné
starosti, ktoré majú vplyv na ich cestu – krátkezblíženia, sexuálne túžby a hádky v skupine.
Estetizované putovanie nedovoľuje ani krátkyvýdych. Arzenál nápaditosti sa začína vtedy,keď sa odtrhne jeden z ampliónov a ohrozuje
tanečníkov a trvá až po záverečný obraz upálenia
sa v klavírnom krídle. Raz dynamické, inokedy
miernejšie, no vždy expresívne a presné tanečnévýkony Andreja Petroviča, Rin Kin, Johanny
Tenganovej a Hany Varadzinovej udávajú tempo.
Len málokedy dokonalá prepracovanosť znamená
problém, no inscenácia je, aj s ohľadom na tému
a proces tvorby, až príliš „baroková“. Svietenie,zvuk, technická presnosť tiel, hudba v spoločnej
fúzii spôsobujú vizuálno-akustické potešenie,
ktorému chýba autentickejšia emócia a dôraznejší
akcent na fakt, že za týmito umeleckými výkonmisa ukrývajú tragické príbehy obyčajných ľudí.

modrovous– naděje žen(Studio Hrdinů)foto M. ŠpeldaV kontraste ku všetkým spomenutýminscenáciám, ktoré aktívne pracovali s najnovšími
divadelnými (a nielen) technológiami, boli Zápiskyz volných chvil zo sekcie Mladá krev. ŠtudentiDAMU v ďalšej z kultúrnych možností Prahys názvom Venuše ve Švehlovce ponúkli malýdigitálny pôst a zároveň ručnú brzdu v rušných
časoch – nostalgiu za voľnými chvíľami. Mladík
precízne leští poháre, na tanieri sa nepatrne
chveje želé a do toho zaznievajú tóny cimbalu.
Malý piknik s bežnosťou a drobnými radosťami
sa začína. Lyrické verše o prírode, ročnýchobdobiach a počasí japonskej dvornej dámy SeiŠónagon a pustovníka Kamo no Čómeia dopĺňajúcitlivé obrazy voľnočasových aktivít, na aké
v meste natrafíte len zriedka. Od zberu orechovcez opaľovanie po krátke výpovede o želaniachtvorcov. Režisérka Anna Klimešová nastolila
pokojné tempo, kontroluje výtvarnú kompozíciu
mizanscén a najmä dramaturgiu atmosféry i prácus časom. Všetko má povahu nenúteného rituálu.
Zaľúbenci sa opaľujú, chlípu limonádu, hravo sa
tešia z letnej hudby, no odrazu sa nakopia mračnáa prichádza letná búrka. Živly vznikajú priamo
na javisku, vietor dvíha uteráky a vďaka autenticite
herectva a hudobnému podkresu atmosféra
prechádza z hľadiska do javiska. Zápisky z volnýchchvil sú naivný a idealizovaný obrázok, napriek
tomu vzbudzujú túžbu zabudnúť na povinnosti,
zahodiť mobily a robiť všetky tie veci, na ktoré dnes
nie je čas. Utekať do lesa a hľadať v ňom jeleňa.
Ale z Malej inventúry sa uteká ťažko. Vzorka
programu dosvedčuje, že Praha síce nie je Berlín,
ale ponúka širokú škálu podôb súčasného divadla.
Nehovoriac o tom, že ďalšie dni festivalu sa
predstavili aj kľúčové pražské zoskupenia ako Handa
Gote research & development, Depresivní děti toužícípo penězích a ďalšie, ktoré neustále reinštalujú svoju
divadelnosť. Z nášho pohľadu je teda zrejmé, že Prahemáme stále čo závidieť. Ak nie vždy kvalitu produkcií,
tak určite ponuku, diverzitu súborov a tvorcov čimožnosti kultúrnych subjektov, ktoré dávajú priestor
novému divadlu. Tých je v Bratislave stále málo – A4,Fuga, Štúdio 12... Aj preto sa Praha stále javí ako maláutópia, ktorú tento festival výstižne reprezentuje. øMalá inventura
17. ročník festivalu nového divadla
20. – 28. február, Praha, Česká republika
www.malainvetura.cz
33