Kultúra, nemzet, identitás
A VI. Nemzetközi Hungarológiai Kongresszuson(Debrecen, 2006. augusztus 23–26.)
elhangzott előadások

Szerkesztette:
Jankovics József
Nyerges JuditISBN 978-963-87595-6-6
Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság
Budapest, 2011

TARTALOM
Plenáris előadások
BARNA Gábor: Népi kultúra – nemzeti kultúra – nemzeti identitás. A népi kultúra szerepe anemzeti kultúra és a magyar identitás megszerkesztésében
KECSKEMÉTI Károly: A magyar történelem megértésének kulcsszava: a pluralizmus
Nemzeti filozófia
KISS Endre: A homo aestheticus útja a vasfüggöny két oldalán. Identitáskonstrukció adifferencia hatalma alattKOVÁCS Gábor: What was the Hungarian in 1939 and what is it in 2005? The problem ofnational characterology yesterday and today
MESTER Béla: A Marxist Canon of the History of Hungarian PhilosophyMÉSZÁROS András: Az úgynevezett nemzeti filozófia a magyar és a szlovák filozófiatörténetírásban
PERECZ László: „Das ungarische Denken”: asiatisch oder versteckend? Sándor Karácsony
und Lajos Prohászka über die „Nationale Philosophie”
SOMOS Róbert: Pauler Ákos magyarságképe
VERES Ildikó: Az abszolútum és „nemzeti filozófia”Művészettörténet
BUGYA Brigitta: WagnerschuleGULYÁS Borbála: A Horvát Műcsarnok az 1896-os ezredéves kiállításonKÁICH Katalin: Színházi kapcsolatok a reformkorban a mai Vajdaság területénMÁTÉ Zsuzsanna: Fülep Lajos nemzeti művészet-fogalmáról
MECSI Beatrix: A visegrádi esperesi templom freskódísze és összefüggésrendszere
SAS Péter: Kós Károly életművének jelentősége
Paul STIRTON: The ‘Budapest School’ of Art History – from a British PerspectiveSZABÓ Lilla: Zajti Ferenc festőművész és Medgyaszay István építész magyarságkutatásai
UHL Gabriella: A nagybányai festőiskola romániai recepciója
VARGA Emőke: A szarvas mint a kulturális azonosság szimbóluma. Juhász Ferenc Szarvaséneke és Kass János illusztrációja
Kisebbségek múltja, kisebbségi közösség
BENCE Erika: Az áttételesség és a helyettesítés alakzatai. Történelmi emlékezet a vajdasági
magyar irodalomban a XX. század utolsó évtizedében
FEDINEC Csilla: Magyar pártok Kárpátalján a két világháború között
FLEISZ János: Városok és a magyar kisebbség Erdélyben, a Partiumban és a Bánságban a két
világháború között (1919–1940)2GYŐRFFY Gábor: A Romániai Magyar Szó sajtókampányai 1947–1949 között
HORNYÁK Árpád: A délvidéki magyarság a magyar külpolitikában a két világháború között
(1919–1938)ISPÁNOVICS CSAPÓ Julianna: Vajdasági magyar vonatkozású bibliográfiák a XXI. század
elejénKOZMA Dezső: Regionalizmus és egyetemesség a változó világban. Irodalmi és művelődési
törekvések Erdélyben a 19. század végénMOLNÁR BODROGI Enikő: Felekezeti, kulturális és nemzeti identitásépítés a Keresztény
MagvetőbenOLOSZ Katalin: Néphagyománygyűjtés és nemzeti elkötelezettség az önkényuralom idején
Erdélyben
A. SAJTI Enikő: „Teljes szabadságot a népnek...” Hatalmi represszió és kisebbség Jugoszláviában – 1944/1945
SALLAI Gergely: Az autonómiától a revízióig. A csehszlovákiai Egyesült Magyar Párt
politikai koncepciójának változása az 1938. évi müncheni válság hatására
VAJDA Gábor: Délvidéki civil szervezeteink szerepe
VALLASEK Júlia: Kultikus nyelvhasználat a Gheorghiu-Dej korszak gyermeklapjaiban
Magyarságkép
Anssi HALMESVIRTA: Reflections on the New Capitalist Culture and Identity
KOROMPAY H. János: Az École Normale Supérieure és az Eötvös József CollegiumMADÁCSY Piroska: Magyarságkép-változások (Babits, Illyés, Bernard Le Calloc’h)
MOHOS Mária: Kulturális együttműködések a magyar–szlovén határ mentén
NAGY Károly: „Éjjel-nappal, minden hullámhosszon”. Történelemhamisítás 1956-ról magyarországi történelemtankönyvekben évtizedeken át
Anu NURK: Magyarország képe az észt interneten 2000–2006
RADEK Tünde: Magyarságkép a középkori német nyelvű historiográfiában. Egy imagológiai
kutatás eredményeiről
URBÁN Anikó: Határon kívüli és belüli magyarok nemzeti szimbólumaiVÁRADI Ildikó: Adalékok a két világháború közötti finn–magyar kulturális kapcsolatok
történetéhez
VOIGT Vilmos: A magyar identitás jelképei – egy kézikönyv tervezete
Emlékezet, elbeszélésJÁKFALVI Magdolna: Kié a tér?
KAPPANYOS András: Avantgárd és nemzetiségLADÁNYI István: Az enumeráció mint az identitás problematizálásának alakzata a
posztmodern narrációban

3

Kultúratudomány
BARTIS Imre: A kívülálló és a falu. Egyéni és kollektív identitás Mózes Attila Egyidejűségek:Rendhagyó falumonográfia évszakokban című regényében (1980)
FARAGÓ Kornélia: A geokulturális narráció kérdéstávlatai
HARGITAI Péter: From Stones to Towering Domes: Attila József and National Identity
Eeva HAVERINEN: Literature and Confessions – Sándor Márai as a Confessional Writer?
Zita VEIT: Übersetzungen ungarischer Dramen – Vermittler der ungarischen Kultur. Kulturvermittlung in Wien nach dem Ausgleich im Kontext ihrer Netzwerke
A magyar kultúra külföldön
KATUS Elvira: A magyar kultúra bulgáriai terjesztésének egyetemi műhelyei
Simona KOLMANOVÁ: Plagizálható-e a nemzeti identitás? Szempontok a magyar irodalom
cseh fordításához az 1860-as években
SPICZÉNÉ BUKOVSZKI Edit: Miért magyar „Az angol beteg”? A magyar kultúra mint ihletforrás napjaink angolszász irodalmában
A. SZABÓ Magda: A nemzeti identitás és médiumai a XX. századi Franciaországban
Nacionalizmus
Andrea CARTENY: Romanelli ezredes katonai missziója Magyarországon (1919)
ÉLES Csaba: Remény és rezignáció. Az európai szétszakítottság és egységesülés tükröződéseiGYÁNI Gábor: A nacionalizmus és az Európa-kép változásai Magyarországon a 19–20.
századbanKÁDÁR Judit: Otthonosan (Közép-)Európában: Imrik Margit memoárja a boldog békeidőkrőlZEIDLER Miklós: A revizionizmus hatása a magyar nemzeti identitásra
Nemzettudat, többes nemzettudat
BINDORFFER Györgyi: „Svábok is vagyunk, magyarok is vagyunk”. A kettős identitásösszefüggései a patriotizmussal a magyarországi németeknél
GYENES Fruzsina: A Magyarországon tanuló határon túli magyar anyanyelvű diákok
identitáskonstrukciói
PAULICS Petra: Bakonytól Brazíliáig
SCHELL Csilla: Kitelepített magyarországi németek kötődése egykori hazájukhoz
Politikai diskurzusok
BARTA Róbert: A bethleni konszolidáció konzervatív kormánypártja – az Egységes Párt
létrejötte
KEREPESZKI Róbert: A bajtársi egyesületek tevékenysége a Debreceni Egyetemen (1921–
1939)
MEDVECZKY Zsuzsa: Dél-német államok megítélése a reformkori magyar útinaplók alapján.
Az Augsburgi Általános Levelek rágalmai

4

MIRU György: A nemzet elve és a szabadság elve az emigráns Kossuth politikai gondolkodásában
PÁL Judit: Unió vagy „unificaltatás”? Elképzelések Erdély helyzetéről a kiegyezés körül
Történelmi portrék
H. KAKUCSKA Mária: Ki volt Franciscus Tolnay de Goellye?
SUDÁR Balázs: Egy török utazó a magyar Szent Koronáról
Xenológia
BÍRÓ Béla: Az asszimiláció bosszúja
Erdal COBAN: Egy balkáni eredetű népcsoport a koppányi szandzsákban: a vlahok. (Az 1570.
évi török összeírások alapján)Carla CORRADI MUSI: Hungary and its Culture in a Seventeenth Century Travel Report by
Edward Browne
Film, Színház, Zene
BODOR Anikó: Egy szerémségi magyar szórvány népdalai
GRZEGORZ Bubak: Multikulturalitás és identitás. A zsidókérdés Andrzej Wajda Nagyhét,
Roman Polański A zongorista és Szabó István A napfény íze című filmjébenP. MÜLLER Péter: Reinterpretation of 1956 in Hungarian drama and theatre
PAKSA Katalin: A pentatónia mint identitás-hordozó a magyar zenében
Matti VAINIO: Music, Nationalism and Identity in Finland and Hungary
Néprajz
BERTA Eleonóra: Halotti és temetkezési szokások az ugocsai Gyulán
FONT Márta: Keresztény krónikások – pogány hagyomány. A szemléletbeli ellentmondás feloldásának típusai a középkori történetírásban, közép-európai kitekintéssel
HOPPÁL Mihály: Magyar nemzeti jelképek és a kulturális identitás
Lee SANG-DONG: A magyar ballada és a koreai verses epikai formák
MARINKA Melinda: A szatmári svábok identitásának dilemmái. A folklór-hagyomány szerepeaz önazonosság meghatározásábanNOVÁK László: Tót, tótokÖRSI Julianna: Identitás és modernizáció a Jászkunságban. Kistérségek identitáskeresésePÓSÁN László: De origine gentis Hungarorum. Párhuzamok, analógiák a népvándorlás korinépek etnikai hagyományaibanTATÁR Sarolta: Egy gyergyói monda a tatárokról
LOVAS KISS Antal: Lokális hagyományteremtés a XXI. Században. Két kis-sárréti társadalmiünnep jellemzői

5

Plenáris előadások

6

BARNA GÁBOR
Népi kultúra – nemzeti kultúra – nemzeti identitás
A népi kultúra szerepe a nemzeti kultúra
és a magyar identitás megszerkesztésében
Népi kultúra – nemzeti kultúra – nemzeti identitás, és alakulásuk/alakításuk folyamata; ezekelőadásom kulcsfogalmai. Olyan összefüggésre utaló fogalmak, amelynek vitája fontos művelődéspolitikai kérdésként bő két évszázada van jelen a tudományos és politikai közbeszédben
Magyarországon. A nemzeti kultúra különböző értelmezéseiben a nemzet-felfogások eltérő
politikai és társadalmi felfogásai tükröződnek.1 A néprajz, a folklorisztika és a kulturális
antropológia az 1980–1990-es években, hazai és nemzetközi összefüggésekben, alapvetően
máig érvényesen megfogalmazta véleményét erről a folyamatról. Előadásomban erre, hazai éskülföldi kutatók munkáira támaszkodom.

Népi kultúra és nemzeti kultúra
A nemzeti kultúra logikája azon az előfeltevésen alapszik, hogy a nemzet egy minden
társadalmi osztályt tartalmazó képződmény, történetileg jött létre, és ennek megfelelően egy
természetes kulturális örökségbe ágyazódik. A nemzeti kultúra olyan fogalom, amely azösszetartozás eszméjét kulturális alapon tartalmazza, s minden olyan kulturális formát átfog,
amely ennek az összetartozásnak a kifejeződését szolgálja, illetőleg a „nemzeti” mibenlétét
szimbolikusan kifejezi.2
A kultúráról – a nemzeti kultúráról is – többféle felfogás létezik. Az egyik nézet szerint a
kultúrát közös társadalmi gyakorlatként értelmezhetjük, a nemzetet pedig egy kommunikációs
közösségként.3 Egy olyan szimbolikus közösség megalkotásához, mint a nemzet, az összetartozás kulturális jegyeit és szimbólumait kell megformálni és egyidejűleg a külvilágnak
megmutatni. Így keletkeznek a nemzetre jellemzőnek tartott jegyek, a sztereotípiák. Ebben afelfogásban a mindennapok jelenségei alkotják a nemzeti kultúrát, s ezáltal a nemzeti kultúra
mint valami természetes dolog tűnik fel, szimbolikus karaktere azonban rejtve marad.4
Egy másik értelmezés szerint a nemzeti kultúra a nemzeti sajátosságok gyűjteményeként
nem a mindennapokban, hanem mint örökség, mint emlékezet, mint a nemzeti múlt emlékműve lép elő, és közösségi rítusokban, kulcsszimbólumokban, társadalmi mítoszokban és
történeti tudásban fogalmazódik meg.5
A harmadik értelmezés a nemzeti kultúrát konstrukciónak, innovációnak, szelekciónak
vagy „kitalálásnak” tartja. Ennek során a társadalmi valóság elemeiből egy új, egy másik
1

NIEDERMÜLLER 2002. 10.

2

NIEDERMÜLLER 2002. 11. Lásd még: SMITH 1995. 155.

3

NIEDERMÜLLER 2002. 14.

4

NIEDERMÜLLER 2002. 15.

5

SMITH 1995. 56–57., utal más nemzetdefiníciókra is. Lásd még: NIEDERMÜLLER 2002. 16.

7

valóság keletkezik, ami azonban ebben a formájában korábban soha nem létezett, és mégis
történetileg létező társadalmi és kulturális valóságként jelentkezik politikai, társadalmi és
kulturális célok elérése érdekében. Szimbolikus valóságról van tehát szó.6
A nemzeti kultúrán mindig egy reprezentatív kultúrát értünk, amely politikai, társadalmi
eszméket, jelentéseket, értékeket és ideológiákat gyárt, és ezáltal magába foglalja mindazokat
a meggyőződéseket, értelmezési módokat és világképeket, amelyek a társadalmi és politikaicselekvést befolyásolják.7 Minden nemzeti kultúra arra törekszik, hogy a befolyása alá vont
egyéneknek világos történeti tudatuk, közös kulturális viselkedésformáik, egyértelmű összetartozás-érzésük és sajátos személyiségstruktúrájuk legyen.8 Ehhez toposzokra, kulcsszimbólumokra van szüksége. Ilyen kulcsszimbólumként értendő a népi kultúra is.
A folyamat, azaz a népi kultúra jelenségeinek a nemzeti kultúrába beemelése a 19. század
elején kezdődött. Olyan kulturális jelenségekre volt szükség, amelyek egy elmúlt, ősi világot
reprezentáltak. A népi kultúrában találtak erre alkalmas jelenségeket, megkezdődött a „népi
kultúra nemzetiesítése”.9 A felhasznált népi kultúra képe „visszatükrözte egyes korszakok,
egyes ideológiai, művészeti, politikai irányzatok nemzetfelfogását, változó esztétikai ízlését”.10 Az alapkérdést Hofer Tamás abban látja, „hogyan kaptak eddig nemzeti szempontból
közömbös jelenségek [...] nemzeti jelentést, ez a nemzeti jelentés hogyan változott, alakult,
esetleg tűnt el” az idők folyamán.11
A „népi kultúra nemzetiesítése” a népi kultúra külsődleges szintjén nyilvánult meg: a népművészetben, a viseletben, a szokásokban. A népi kultúra ebben az összefüggésben kizárólag
esztétikai minőséget jelentett, amelyet természetes népi-nemzeti érzületként és szellemiség
megtestesüléseként és lenyomataként értelmeztek Herder óta. 12 Ez a nemzetiesített népi
kultúra a közösségi élet ünnepi szféráját mutatta be, és ezt a képet terjesztette el a népi
kultúráról a társadalomban, ami sok esetben máig él. 13
A népi kultúra egyes elemeinek bevonása a nemzeti kultúrába felhívta azonban a figyelmet
a kultúrát hordozó rétegre, „a népre”, amely nálunk sokáig a parasztságot jelentette, valamint
a vidékre, s a falura, ahol a „nép” élt. Felfedeztek bizonyos tájakat, településeket. S ez a falu,
ez a táj a harmóniát és az ősiséget, a hagyományost és a természetest, egy „nemzetiesített népi
kultúra” minden jellemzőjét megmutatta.14
Napjainkig több népi kultúrakép is forgalomban volt, illetve van Magyarországon. A
felvilágosodás képviselői a népi kultúrában az elmaradottság, a tudatlanság, a babonaság
tárházát látták. A romantika vette észre a benne rejlő ősiséget, esztétikumot, nem egyszer túl
is hangsúlyozva azokat. A 19. század közepére megszületett a folklór, amely nem jelentett
6

Eric Hobsbawm és Terrence Ranger kutatásaira utalva NIEDERMÜLLER 2002. 17.

7

NIEDERMÜLLER 2002. 17.

8

NIEDERMÜLLER 2002. 18.

9

Uo.

10

HOFER 1991. 7. A népi kultúrának lényegében kétféle megfogalmazása létezik: 1. amely a hatalomból és az irányításból kiszorított rétegek kultúrájaként, egyfajta ellenkultúraként fogalmazza meg, a2. pedig ennek kiegészítő (komplementer) jellegét hangsúlyozza.

11

HOFER 1991. 8.

12NIEDERMÜLLER 2002. 22.

13

NIEDERMÜLLER 2002. 23–24.

14

NIEDERMÜLLER 2002. 25.

8

mást, mint a népi kultúra bizonyos kiválasztott elemeinek beemelését a nemzeti műveltségbe.15 Ez nem a népi kultúra egészének integrációja volt a nemzeti kultúrába, hanem a népi
kultúra bizonyos jelenségeinek egyfajta „átstilizálása” nemzeti kultúrává, a domináns társadalmi érdek, a hatalom támogatása és legitimálása érdekében. 16 Egy „domesztikált” népi
kultúrát integráltak a nemzeti kultúrába.17 Egy társadalmilag semlegesített, politikailag idealizált népi kultúrát formáltak meg és használtak fel.18 A népi kultúra ebben az összefüggésben
elsősorban mint a hatalomból kiszorítottak ellenkultúrája fogalmazódik meg.
A 17. és 18. század folyamán a felső osztályok visszahúzódtak a népi kultúrától, a „kishagyománytól”.19 A 19. századig az uralkodó osztály, az irányító réteg szemlélete és kultúrája, a„nagyhagyomány” – elsősorban az iskoláztatáson keresztül – sok tekintetben visszaszorítottaa „kishagyománynak” nevezett népi kultúrát. Egyidejűleg, a 19. század első felétől kezdve
számíthatjuk azonban a népi kultúra felfedezését is. Megkezdődött a „felfedezett népi kultúra”
megalkotása. És ez folytatódott a későbbi évtizedekben, eltérő időpontokban az irodalmiműveltség, a zene, a tánc, az építkezési kultúra és más területen. A két műveltség bonyolult
kapcsolatát a 20. század közepének szaktudománya a folklorizmus, neofolklorizmus és afolklorizáció értelmező keretében igyekezett megragadni.
A népi kultúra értelmezése nem volt statikus, minden kor mást és mást értett rajta, másként
és másként fogalmazta, szerkesztette meg.20 Tanulságosan foglalta össze a 20. század elsőfelének, s különösen a forrongó 1940-es éveknek a népi kultúráról alkotott felfogását,sajátosan a népi kultúrára alapozott magyar (nemzeti) kultúráról szóló véleményeket 1948ban írott, de csak a közelmúltban megjelent könyvében Péter László.21 E nézetekben az
elhatárolódás és az idealizálás különböző fokozatait látjuk, a megreformálás populaire és amegőrzés völkisch törekvéseit. Kétségkívül mindkét viszonyulás kísértett és kísért máig anépi, a paraszti élet és kultúra megítélésében. Az idealizáló felfogást Hofer Tamás az„ökológus parasztember” mítoszaként fogalmazta meg, „a természettel szinte mitikus-vallásos
egységben élő”, maga körül harmóniát kialakító ember mítoszaként.22 Andrásfalvy Bertalan
ezt nem mítosznak, hanem történetileg a 19–20. századig nyomon követhető, szükségletekáltal meghatározott valóságos életszemléletnek tartja. 23
Mik voltak az említett, a nemzeti kultúrába átemelt, „átstilizált” elemek? Mindig az adottkor társadalmi céljának megfelelő kulturális jelenségek, részrendszerek. A 18–19. század
fordulóján, a 19. század első felében, a herderi néplelket kifejező esztétikum volt a mérték ésaz érték. Ezért a 18. század végétől a népmesék, népdalok, népballadák, majd a népzene, anéptánc bizonyos motívumai alkották a folklórt. Hiszen a nemzeti irodalmat, a „nemzeti
poézist” (Kölcsey) kellett akkor megalkotni, megújítani.24 Ezért az esztétikai értékeket fel15

NIEDERMÜLLER 1989.

16

NIEDERMÜLLER 2002. 22.

17

NIEDERMÜLLER 2002. 20.

18

NIEDERMÜLLER 2002. 21.

19

BURKE 1991. 39–45.

20

NIEDERMÜLLER 1991. 16.

21

PÉTER 2005.

22

HOFER 1989. 73.

23ANDRÁSFALVY 2004. 40–58., 58–64. s passim

24

ANDERSON 1989. 9.

9mutató szövegfolklór-alkotásokat keresték.25 Hamarosan azonban erre épült rá a történetiség
elve, amely a népköltészet egyes műfajaiban ősi történeti múlt emlékeit látta. Belőlük régmúlt
korok műveltségét vélték rekonstruálhatónak. Egyik szép példája ennek Ipolyi Arnold
Magyar mythológiája.26 A nemzeti gondolata tehát a 19. század elejétől kezdve összefonódott
a nemzeti múlt és kulturális ábrázolhatóságának a témájával. 27
A paraszti tárgyi kultúra iránti érdeklődés csupán a 19. század legvégén nőtt meg. Megjelenésében a történetiség mellett az esztétikai érték és értékelés szintén nagy szerepet játszott. A
paraszti tárgyak divatja az országos általános kézművesipari kiállításokat követően nőtt meg(1885-től). Elsőnek a kalotaszegi varrottasokból és viseleti darabokból álló tárgy-együttes vált
népszerűvé. Ennek hatására a 19. század utolsó harmadától Kalotaszeg lett a legismertebb
magyar népművészeti táj. Fokozatosan lépett melléje Torockó, a Sárköz, majd az 1910-esévektől kezdve a Matyóföld, elsősorban Mezőkövesd. E népművészeti tájak felfedezése mögött szociális törekvések is meghúzódtak, hogy a megrendelések révén munkát, megélhetést
biztosítsanak a helyben lakóknak. A két világháború között, Erdély, s benne Kalotaszeg
elvesztése után Mezőkövesd maradt az egyeduralkodó nemcsak a tárgyi kultúra, hanem
egyáltalán a „magyar” népművészet megjelenítésében még az idegenforgalmi, turisztikai
irodalom vonatkozásában is.28 Napjainkban a domináns magyar tárgyi jelképek közé számít aszékely kapu, amit ősinek, székelynek és magyarnak tartanak.
A népi kultúrának a nemzeti kultúrába való beépítése során bizonyos földrajzi és kulturális
régiókat kiválasztottak tehát, hogy ezzel a népi kultúra ősiségét, eredetiségét megmutassák és
szimbolizálják.29 A „Vadrózsák” népe, a székelyek, a palócok, majd a matyók, azaz Kalotaszeg, Székelyföld és az Alföld történeti és földrajzi aspektust adtak a „mi a régi magyar”
kérdésnek.30 A tájak szimbolikus hierarchiájában egyes vidékek, különösen a peremvidékek,„nemzeti tájjá” váltak a nemzeti közösség részére, mint pl. Erdély a magyarok és párhuzamosan a románok számára is.31 A magyar nagytájak közül a Magyar Alföld az „igazi” magyar
kultúra, áttételesen a magyar szabadságvágy, a keleti eredet és a keleti nomád történeti
gyökerek szimbolikus kifejezője lett.32 Megjelent a puszta, a tanya, immár mint a „magyar
táj” képe. Nem véletlen, hogy a Hortobágy előkelő helyen áll a magyarságismérvek sorában.
A népi kultúra a kora újkor politikai függetlenségi mozgalmaiban jelentékeny szerepet
játszott, erősítette és támogatta azokat. A 19. század közepére ezt a szerepet a nemzeti kultúra
vette át.33 Györffy István híres vitairata és Bálint Sándor pedagógiai programja a néphagyomány alkalmazásának 20. századi lehetőségeiről szólt. Györffy a népi kultúra elemeiben,
részeiben, de szemléletében és rendszerében is leginkább azt az alapot látta meg, amelyre
25

NIEDERMÜLLER 1991. 21.

26

IPOLYI 1854.

27

NIEDERMÜLLER 2002. 9.

28FÜGEDI 1999.

29

NIEDERMÜLLER 2002. 20.

30

E tájak közismertté válásának egyik csatornáját a 19. századi népszínművek jelentették. (KOLTA
1991. 51–60.)

31KÜRTI 2001. Lásd még: központ és periféria viszonyát, SMITH 1995. 60–62.

32SINKÓ 1991. 83–89., NIEDERMÜLLER 2002. 26. Ugyanezt a keleti eredetet kívánta kifejezni a 19.
század végén felsőbb ösztönzésre terjesztett ornamentika (Huszka József, Lechner Ödön), amelyelsősorban a kerámiákon jelent meg. (FEJŐS 1991. 151–152.)

33

NIEDERMÜLLER 2002. 20–21.

10építve fel lehetett volna venni a küzdelmet a nácizmus, a kommunizmus, egyszóval a totalitárius ideológiák ellen, amely tehát közösséget teremt, megélhetést erősít és védelmet biztosít.
Napjaink népi kultúra felé fordulása pedig egyrészt globalizációellenes, szolgálja a kultúra
bizonyos elemeinek továbbéltetését, valamint visszatanítását, másrészt pedig kihasználja a
globalizáció kínálta lehetőségeket (fenntartható fejlődés). A valahova tartozás érzését keltve
támogatja a helyi társadalmat.
A nemzeti kultúra megalkotása tehát folyamat. Lényegében „a modern társadalmak kulturális szerkezetének” megalkotási folyamata. 34 Ez azt is jelenti, hogy a modern társadalmaknak
megfelelően ez a nemzeti kultúra rétegzett, különböző kulturális stratégiákat tartalmaz, amelyek
közül egyik vagy másik meghatározó, domináns szerepet tölt be.35 Ma, leegyszerűsítve, egy
liberális és egy keresztény-konzervatív stratégia vitájának vagyunk tanúi Magyarországon.
A 19. század elején egy nemesi dominanciájú nemzeti kultúrakép volt a meghatározó,
amelyhez később kapcsolódott a (jórészt idegen eredetű) polgárság, kispolgárság, munkásság
nemzeti kultúra-felfogása. A nemzeti kultúra kialakításának folyamata azonban nem lezárt ma
sem. Mi magunk is alakítói, formálói vagyunk. Gondoljunk csak a nemzeti történelmi emlékezetet hordozó és azt szimbolikusan kifejező állami ünnepek folytonos átszerkesztésére.
Ennek során a nemzetközi munkásmozgalom és a szocialista/kommunista hatalom ideologikus ünnepeinek helyébe 1990 után az új rendszer éppen az alternatív emlékezet (PaulRicoeur) szimbolikus ünnepét, október 23-át és a korábbi évtizedekben már konszenzusos
március 15-ét, augusztus 20-át tette, részben tudomásul véve a keresztény ünnepi rend
legnagyobb alkalmait (karácsony, húsvét, pünkösd, mindenszentek).36 Néhány évtized alatti
többszöri átszerkesztése, s a köröttük zajló ideológiai vita, valamint az erőteljes szekularizáció
azonban megkérdőjelezte sok ünnepünk hitelességét, érvényességét.
Október 23-a megünneplésének rítusait, tárgyi és szövegi szimbólumrendszerét pedig csak
most alakíthatjuk ki. Ennek érdekében az elmúlt másfél évtized ismét hangsúlyosan a népi
kultúra felé fordult, s annak egyik elemét, a fejfát tette összetett értelmezésben október 23-anemzeti szimbólumává. A legtöbb magyarországi településen ugyanis 1990 után úgynevezettkopjafát állítottak 1956-os emlékműként. Ebben a tárgy- és szimbólumválasztásban biztosan
benne van a fejfa = sírjel azonosítás mellett a kopjafa = ősi, keleti harci eszköz = magyarságszimbólum is.37

Az identitás
A népi kultúra és a nemzeti kultúra az azonosságtudat felépítésében is fontos szerepet tölt be.
Az identitás fogalma csak a mi/ők – én/ő ellentétpárban értelmezhető. Reflektáltsága csak
bizonyos konfliktushelyzetekben erőteljes, amikor választ kell adni arra a kérdésre: ki vagyok
én, mi vagyok én? A válasz legtöbbször a nemzeti kultúra kínálta mintákban fogalmazódik
meg, amelyek sztereotípiákká váltak; például: „a református vallás = magyar vallás”. Az
identitás azonban szintén nem állapot, hanem folyamat.38 Szerkezete különböző jellegű és
típusú motivációs erők hatása alatt állandóan alakul. Ha azonosságtudatomat illetően egyéni
34

Orvar Löfgrent idézi NIEDERMÜLLER 1989. 77.

35

NIEDERMÜLLER 1989. 77.

36

Az emlékezés kultúrájáról lásd: ASSMANN 1999.

37

BARNA 2006. (sajtó alatt)38

PATAKI 1987.

11

tapasztalatom negatív, akkor identitásválságba kerülhetek, ami identitásváltást eredményezhet. Új identitásminta keletkezik, amelynek egy másik társadalmi értékelésben akár egymást
kizáró összetevői lehetnek. Ilyen példa a Kassa környéki magyar reformátusok nyelvvesztése,de a vallásukhoz való ragaszkodás révén református szlovákság jött létre, vagy az erdélyi
református, illetőleg római katolikus románok egyre növekvő csoportja.39
Ezek a példák azt mutatják, hogy a nyelvnek – szemben a belénk rögzült „nyelvében él anemzet” sztereotípiával – változó szerepe lehet a nemzeti identitás megformálásában. Már
Györffy István észrevette, hogy a magyar nyelv önmagában nem elég megtartó erő. Ezt
bizonyítja a középosztály gyors asszimilációja a Trianont követő utódállamokban.40 Vagy
utalhatunk a nyelvüket vesztett skótokra, írekre, vagy az amerikai magyarokra, a magyarországi németekre.41 Más meghatározók vehetik át az identitás szerkezetében a domináns
szerepet. Gyakran a vallás. Elég itt a moldvai csángó-magyarok önmeghatározását említeni:
római katolikusként definiálják magukat.
Az identitás őrzéséhez azonban – ugyanúgy, mint a nemzeti kultúra fenntartásához ésátadásához – intézmények kellenek: „a templom és az iskola”, de család, folklór-csoport, párt,
rádió, televízió, újság és egyebek. Ha ezek hiányoznak vagy elvesznek, az identitásőrzés
nehezebb vagy egyszerűen lehetetlen. Ilyen helyzetekben hangsúlyosabb szerepet kaphat anépi kultúra egy vagy több eleme: a viselet, az ételek a táplálkozási kultúrában, vagy avallással összefüggő számos kulturális megnyilvánulás, különösen az ünnepek szokásrendje.
Kisebbségben túlhangsúlyozódik a folklór jellegű kultúra, mert az iskola közvetítette magas
kultúra idegen, az uralkodó többségi nemzeté, vagy nemzetközi lehet.42 A csángók anyanyelvi
kultúrája kizárólag a szóbeliségben él. Az írásbeliséghez kötött magas kultúra az iskolák révén
román. A csángók népi kultúrájára két nemzeti kultúra, a magyar és a román is igényt tart.
Az identitásnak külső funkciói a területiség, a gazdaság és a politika. Jól körülhatárolható
területet fogalmaznak meg, gazdaságilag e terület erőforrásainak ellenőrzését igénylik,
politikailag pedig megalakítják az ezt szolgáló állam szervezetét.43 Az identitás belső funkciói
az egyénre és a közösségre vonatkoznak. Az egyént sokféle szállal kötik közösséggé.44
Nálunk, magyaroknál, Trianon óta a területi és gazdasági összetartozás hiánya kikényszerítette a „haza a magasban” gondolat megalkotását, a kultúrnemzet fogalmának bevezetését.

Népi kultúra, nemzeti kultúra, nemzeti identitás kapcsolata a globalizáció korában
A globalizáció egyik következménye a kulturális konvergencia. Ennek a folyamatnak is megvan a maga tudománytörténetisége. A jelenséget a néprajzban és az antropológiában transzkulturációnak, akkulturációnak, hibridizációnak vagy kreolizációnak nevezték és nevezik.45
Napjaink globalizálódó kultúrája a média és a példátlan nemzetközi mobilitás miatt keverék39

BARNA 1996., ORBÁN–VETÉSI 2001.

40ANDRÁSFALVY 1991. 166. Ugyanezt mondja Bálint Sándor is: „Nemcsak nyelvében él a nemzet, detradícióiban is.” (BÁLINT 1934. 9.)

41

ERB–KNOPF 2001.

42FÁBIÁN 1994. Vagy gyakorlati példaként egyszer nézzük végig a magyarországi nemzeti kisebbségek önálló televízióműsorait. Dominál bennük a folklór-kultúra.

43

SMITH 1991. 16.

44

SMITH 1991. 16–17.

45

HARING 2004.

12

kultúra, állapította meg Anthony Smith. Egy csomó ambivalens, vagy épp ellentmondóösszetevőből, a hagyományos helyi, népi és nemzeti motívumok és stílusok utánzásából, amodern tudományos, kvantitatív és technikai közbeszédből, a tömeg-fogyasztás kultúrájából
szerveződik, amely egyforma árucikkekből, képekből, gyakorlatból és jelszavakból áll. Ezek
egymás közti kölcsönös függősége átfogja szinte az egész földkerekséget, s a globális telekommunikáció és a komputerizált információs rendszerek egységesítő nyomása alatt működik.46 Eredménye az elismerésre számot tartó tömegkultúra, a szubkultúrák sokasága, amelyet
Péter László „selejt kultúrának” nevezett 1948-ban.47 Vele szembe a nemzeti kultúra állítható.
A globális kultúrának három jellemző jegye van: egyetemes, technikai és időtlen.48 A
globális kultúra is mesterséges kultúra,49 ám kontextus- és idő nélküli.50 Fő jellemzője az időés a tér összesűrűsödése. A globalizáció elszakítja a helyet a tértől. „A helyek rögzítettek
maradnak ott, ahol a ‘gyökereink’ vannak. A teret azonban egy szempillantás alatt át lehetszelni. Így semmisíti meg az idő a teret.”51 Így zsugorodik össze a világ, alakul ki „világfalu”.
A globális technológiák átlépnek az országhatárokon, és ebben a helyzetben nagyobb
egységek jobban helytállnak a világot átfogó gazdasági versenyben. Az Európai Unió egyfajta
gazdasági válasz a globalizációra.52 De vajon lehet-e a kultúra tekintetében is európaiságról
beszélni, formálódik-e európai identitás, s mi történik a nemzeti kultúrákkal a globalizáció
folyamatában?
Egy világméretű összehasonlításban valóban beszélhetünk európai jellemvonásokról,hiszen a zenében, a képzőművészetben, de az irodalomban is állandó és folyamatos csere,érintkezés történt az európai népek között.53 Európát a görög-római gyökereken felépült
keresztény kultúrán alapuló sokszínűség jellemzi.54 A közeledés, a migráció ellenére azonban
a mindennapi élet, a népi kultúra,55 az etnikumok és a nyelvek56 területén megmaradtak és
megmaradnak a különbségek. A média által támogatott globalizáció tehát csak részglobalizáció lehet. S ebben a helyzetben épp e különbségek, a regionális kultúrák értékelődnek fel. Ezt a folyamatot Herrmann Bausinger úgy értelmezi, hogy ha a nemzetállamoktól
politikai jogokat vonnak el, abból a kultúrnemzetek profitálnak.57 Az identitás külső funkcióiból a nemzetállamnak kisebb-nagyobb részt fel kellett adnia: a határok elválasztó/védő
szerepe csökkent, a gazdaság nemzetközivé vált, a politika bizonyos döntési szintjeit is átkellett adni uniós intézményeknek.

46

SMITH 1995. 20.

47

PÉTER 2005.

48

HALL 1997. 75–76., BAUMAN 1999. 21.

49

SMITH 1991. 158.

50

SMITH 1991. 21.

51

Harvayt idézi HALL 1997. 77.

52

BAUSINGER 2002. 151.

53

BAUSINGER 2002. 151.

54

KALLSCHEUER 1996., BROWN 1999.

55

BAUSINGER 2002. 151.

56

SMITH 1995. 133–141.

57

BAUSINGER 2002. 152.

13

Ugyanakkor az unió nagy hangsúlyt fektet olyan kérdésekre, amelyek elsősorban helyi
szinten valósíthatók meg: ilyen a határokon átnyúló eurorégiós együttműködés, a fenntarthatófejlődés, a természeti környezet megóvása, a helyi hagyományok és kultúra megőrzése. Ez
pedig nagymértékben erősítheti – ha van rá domináns politikai akarat – a lokális, s abban anépi kultúra pozícióit, s szolgálhatja a magyar nemzeti közösség (regionális) újraegyesítését
is. A népi pedig ebben az összefüggésrendszerben ugyanazt jelenti, mint korábban a nemzeti
kultúra megformálásánál: a gyökereket, az elődök életét és kultúráját, a tájat, s a megtartó
közösséget. S itt kap esélyt a hagyomány mint a választás lehetősége.58 A tradíció, az átadás
folyamata arra hívja fel a figyelmünket, hogy egy lehetséges útját választottuk a megvalósítható és tetszetős, ismert vagy nem ismert utaknak. A hagyomány a gondolkodásról,
következtetésről és indoklásról szól. A hagyomány felfogása, koncepciója tehát feladat megjelölésére született.59 Az Eric Hobsbawm által bevezetett „kitalált (megalkotott) hagyomány”
fogalma azt mutatja be, hogyan lehet felhasználni a múltat és annak kulturális reprezentációját
arra, hogy közösséget formáljunk és összetartsunk.60 Ilyen tipikusan kitalált hagyománynakminősíthető mai életünkben a nemzeti/állami ünnepek mellett az aratóünnep és az új kenyérünnepe, a Debrecen nevével mára összeforrott virágkarnevál, vagy a Hajdúszoboszlón felújított szilveszteri kongatás, az ópusztaszeri Nemzeti Történeti Emlékpark minden rendezvényével, hogy csak néhány példát említsek.
Az elmúlt évtizedek totalitárius rendszerének elmúltával az emlékezet- és identitásépítésnapjainkban nemcsak nemzeti (országos) szinten folyik, hanem a helyi közösségek szintjén is,hiszen a szocializmus elsősorban ezeket verte szét. A „helyi kulturális örökség” számos jellemzője tárgyiasul ebben a folyamatban. A helyi kultúrából merítenek, amikor a helyi ünnepeket és rítusokat, vagy a helyi gazdálkodás jellemző terményeit, s az arra alapozott táplálkozási
kultúrát emelik a közösség szimbolikus megjelenítőjévé. 61 A helyi kultúráról beszélünk
elsősorban, amikor a kulturális örökséget, napjaink egyik kulturális-politikai kulcsfogalmát
említjük. Ez a kultúra kiterjesztett értelmezését jelenti: benne foglaltatik a természeti környezet, az épített örökség, valamint a szellemi kulturális örökség is. Benne „a kulturális szerveződésnek a tudatos, szervezett elemei és mechanizmusai vannak túlsúlyban a spontaneitás
felett. Jóllehet, a múlttal kapcsolatos kötelékei tagadhatatlanok, az örökség mégsem annyira amúltról szól, hanem a jelenről. Ennek talán két eleme van: egy a térrel, egy a múlthoz fűződő
viszonnyal kapcsolatos.”62 A lokalitás, a regionalitás ismét szimbolikus szerepet kaphat. A
helyi népi-paraszti kultúra felé fordulás közösségformáló és megélhetést javító törekvéssé vált
napjainkban. Ez pedig a globális szemlélet helyi megjelenése, az ökológiai gondolkodás, afenntartható fejlődés uniós normájának is megfelel. A népi kultúra itt nem ellenkultúraként,
hanem a nemzeti kultúra kiegészítőjeként fogalmazódik meg.
Nem hagyhatjuk figyelmen kívül tehát a mai magyar nemzeti identitás építésében,alakításában a globalizáció és az Európai Unió szerepét sem. A csatlakozással – egy időre –eldőlt, hogy Magyarország a nyugat-európai kötődést választotta. Ennek azonban nyilvánvaló
ellenhatása a mai közbeszédben az uniópártiak és az euroszkeptikusok vitája, ami mögött
olyan régi ideológiai viták újultak meg, mint a keleti eredet versus nyugati kötődés, finnugor
58

BAUMAN 1999. 132–133. Itt jegyzem meg, hogy hasonlóképpen értelmezte a hagyományt már
Marót Károly is 1935-ben! Idézi: PÉTER 2005. 91–93.

59

BAUMAN 1999. 132–133.

60

BAUMAN 1999. 133., ANTTONEN 2005.

61

COHEN 1985. passim

62FEJŐS 2005. 73. A tanulmánykötet szerzői sokféle szempontból tekintik át a kulturális örökségfogalmat.

14és török nyelvi rokonság. Az erről szóló vitában is identitások, ideológiák ütköznek, gondoljunk csak az uniós alkotmány körüli népszavazásokra. Az irányító uniós és nemzeti politikai
elit intézményeket hoz létre és mozgósít az uniós szimbólumrendszer: uniós zászló, himnusz,
uniós törvények, intézmények és támogatásaik népszerűsítése, az európai identitás formálása
érdekében. Bálint Sándor fél évszázada írta le ezeket a gondolatokat: „Európa egyetlen útja az
univerzalizmus, a népek és kultúrák mellérendeltsége és szövetsége, a nyelvi esetlegességeken fölülemelkedő szolidarizmus, a keresztény hit és európai múlt közösségében valóújjászületés”.63 Kérdés, hogy a kereszténység cementje nélkül lesz-e, és mikor lesz európai
identitás?

Záró gondolatok
Rövid előadásomban néhány mozaikkockán keresztül folyamatokat próbáltam vázolni: anemzeti kultúra megalkotásának 19–20. századi történetét és állandó újraszerkesztésének
folyamatát, mai állapotát. A kultúrát, a nemzeti kultúrát, sokan – ma is – mint öröktől adottat,
kortól független értéket, valami abszolút jót, nemest értelmezték, értelmezik. Láttuk azonban,
hogy a kultúra megalkotása folyamat, amiben minden kornak megvan a maga feladata és felelőssége. A 19. század első felében a történeti és az esztétikai szempontok alapján válogatottkulturális jegyek kerültek be a nemzeti kultúrába. A nagy cél ekkor a magyar nemzeti nyelv, a
magyar irodalom és a magyar történeti tudat megszerkesztése, a polgári nemzet megteremtése
volt. A 19. század végi, 20. századi ipari társadalomban a nemzeti kultúrát és a nemzet
közösségét a népi kultúra egyes kiválasztott elemével akarták megújítani. A létező szocializmus idején pedig – bár maga a hatalom is hivatkozási pontként emlegette – a népi kultúra
az elgyökértelenedés elleni fellépés alternatív eszköze és forrása lett. A népi kultúrában
organikus kultúrát feltételeztek, amely elveszett a modern ipari társadalomból. Ma azt látjuk,
hogy a globalizáció folyamatában, amikor a nemzeti szuverenitás több területen veszít teljességéből, egyre fontosabbá válik a lokális hagyomány, a helyi kultúra rögzítése és megőrzése.
A cél most inkább a helyi közösség-őrzés és -teremtés, az érzelmi nevelés, az életminőség
emelése lehet.
Egyetemi oktatóként elmondhatom, hogy a néprajz iránti érdeklődés folytonossága nagymértékben összefügg napjainknak azzal az igényével, amely szeretné megérteni a saját kultúrát. Szeretne valamit visszahozni a szervesnek vélt kultúrából. Szeretné a népi kultúra dalokban, táncokban, rítusokban, természetszemléletben stb. megnyilvánuló esztétikai értékeit és
közösségképző erejét az életminőség emelésére és növelésére felhasználni. E szemlélet jeles
képviselője napjainkban Andrásfalvy Bertalan. Munkáiban hangsúlyozza a helyi (paraszti,népi) kultúra szerepét az érzelmi nevelésben, a közösségformálásban, az identitástudat megerősítésében. Ahogy ő fogalmaz: a népi kultúra szerepét a közművelődésben.64
Mind a 19–20. század, mind napjaink törekvéseit egyfajta kompenzációnak tekinthetjük.
Valami nem létezőt akarnak létrehozni, valami elveszettet akarnak pótolni. A nemzeti kultúra
megszerkesztése és a „helyi kulturális örökség megalkotása” egyaránt közösséget formált ésformál: nemzetet mint elképzelt, ám mégis valós közösséget, illetőleg valóságos helybeli
közösségeket, a nemzeti kultúra és identitás őrző közegeit.

63BÁLINT é. n., 115. Breviárium.

64ANDRÁSFALVY 1995., ANDRÁSFALVY 2004.

15

Irodalom
ANDERSON, Benedict
1989
Képzelt közösségek: megjegyzések a nacionalizmus eredetéről és terjedelméről, Janus VI.
1. 3–12.
ANDRÁSFALVY Bertalan
1991
Diversity and Harmony, in Teppo KORHONEN (ed.) Encountering ethnicities. Ethnological aspects on ethnicity, identity and migration, Suomalaisen kirjallisuuden seura,Studia Fennica Ethnologia 3. Helsinki.
2004
Hagyomány és jövendő. Népismereti tanulmányok, Lakitelek.
ANTTONEN, Pertti
2005
Tradition through Modernity. Postmodernsm abd the Nation-State in Folklore
Scholarship, Finnish Literature Society, Studia Fennica Folkloristica 15. Helsinki.
ASSMANN, Jan1999
A kulturális emlékezet. Írás, emlékezés és politikai identitás a korai magaskultúrákban,
Budapest.
BÁLINT Sándor
1934
Néprajz és nevelés, Szeged.
é. n.
Breviárium. Szeged.
BARNA Gábor
1996
Vallás – identitás – asszimiláció, in Az interetnikus kapcsolatok kutatásának újabb
eredményei, szerk. KATONA Judit–VIGA Gyula, Miskolc, 209–216.
2006
Rítus és emlékezet. Október 23-a megünneplése és a történelmi emlékezet megszerkesztése napjainkban. Egy kutatási és oktatási projekt, in 1956 – emlékezés és emlékezet,
Szeged. (sajtó alatt)
BAUMAN, Zygmunt
1999
In Search of Politics, Polity Press, Cambridge.
BAUSINGER, Hermann
2002
Typisch deutsch. Wie deutsch sind die Deutschen?, Dritte Auflage, München.
BROWN, Peter1999
Die Entstehung des christlichen Europa, München.
BURKE, Peter
1991
Népi kultúra a kora újkori Európában, Budapest.
COHEN, Anthony P.
1985
The Symbolic Construction of Community, London.
EDGAR, Andrew
2002
Culture, in Cultural Theory. The Key Concepts, ed. by Andrew EDGAR and Peter
SEDGWICK, London, 101–103.
ERB Mária–KNIPF Erzsébet
2001
Új lehetőségek és kihívások – új kommunikációs stratégiák? A magyarországi németek
körében végzett nyelvismereti felmérés tanulságai, in Kárpát-medencei önismeret.
Tanulmányok a régió kultúrájáról és történelméről, szerk. CHOLNOKY Győző,Budapest, 145–161. (Kisebbségkutatás Könyvek)FÁBIÁN Ernő1994
A „mi” és „mások” identitása, in Az értelem keresése, Budapest, 22–53. (Pro Minoritate)FEJŐS Zoltán
1991Népművészeti divat a múlt század végén és a századelőn, in Népi kultúra és
nemzettudat, szerk. HOFER Tamás, Budapest, 143–158.
2005
A néprajz, antropológia – a kulturális örökség és az emlékezet kategóriái, in Kulturálisörökség – társadalmi képzelet, szerk. GYÖRGY Péter, KISS Barbara, MONOK István,
Budapest, 2005, 69–76.

16FÜGEDI Márta
1999„Das unterhaltsame Exoticum”: die Rolle einiger ungarischen Volksgruppen im Fremdenverkehr der Zwischenkriegsjahre, Acta Ethnographica Hungarica 44., 323–340.
GEREBEN Ferenc
2001
Az identitástudat és a vallásosság kapcsolata, in GEREBEN Ferenc–TOMKA Miklós
Vallásosság és nemzettudat. Vizsgálódások Erdélyben, Budapest, 53–85.
HALL, Stuart
1997
A kulturális identitásról, in Multikulturalizmus, szerk. FEISCHMIDT Margit, Budapest,
60–85.
HARING, Lee
2004
Cultural Creolization, Acta Ethnographica Hungarica 49. (1–2), 1–38.
HOFER Tamás
1989
Paraszti hagyományokból nemzeti szimbólumok – adalékok a magyar nemzeti műveltség
történetéhez az utolsó száz évben, in Nemzeti kultúra, szerk. NIEDERMÜLLER Péter,Janus VI. 1. 59–74.
1991„A népi kultúra” örökségének megszerkesztése és használata Magyarországon. Vázlat
egy kutató vállalkozásról, in Népi kultúra és nemzettudat, szerk. HOFER Tamás,
Budapest, 7–13.
IPOLYI Arnold
1854
Magyar mythológia, Pesten.
KALLSCHEUER, Otto (Hg.)
1996
Das Europa der Religionen, Frankfurt a. M.
KATONA Imre1998
A folklór és a folklorisztika általános problémái, in A magyar folklór, szerk. VOIGT
Vilmos, Budapest, 15–37.
KISBÁN Eszter
1989
Parasztételből nemzeti jelkép: a gulyás esete 1800 körül, Janus VI. 1. 53–58.
KÜRTI László
2001
The Remote Borderland. Transylvania in the Hungarian Imagination, State Universityof New York Press, New York.
LÖFGREN, Orvar
1989
A nemzeti kultúra problémái svéd és magyar példákon szemlélve, Janus VI. 1. 13–28.
MARTIN György–PESOVÁR Ernő1998
Tánc, in A magyar folklór, szerk. VOIGT Vilmos, Budapest, 540–601.
MÜNCH, Richard–SMELSER, Neil J.
1992
Theory of Culture, University of California Press, Berkeley.
NIEDERMÜLLER Péter
1989
Paraszti kultúra, városi kultúra, nemzeti kultúra: antropológiai megjegyzések, Janus VI.
1. 75–86.
1991
A népi kultúra képének megszerkesztése. Adatok a magyar folklór szövegbázisának megkonstruálásához a 19. században, in Népi kultúra és nemzettudat, szerk. HOFER Tamás,
Budapest, 15–23.
2002
Der Mythos der Nationalkultur: die symbolischen Dimensionen des Nationalen, in A
nemzet antropológiája. (HoferTamás köszöntése), szerk. A. GERGELY András,
Budapest, 9–28.
ORBÁN Lajos–VETÉSI László
2001
Magyar egyház, de milyen nyelven? Előzetes elemzés az erdélyi református gyülekezetek
nyelvhasználati gyakorlatának felméréséből, in Kárpát-medencei önismeret. Tanulmányok
a régió kultúrájáról és történelméről, szerk. Cholnoky Győző, Budapest, 127–143.
(Kisebbségkutatás Könyvek)

17

PAKSA Katalin
1991
A népdal a 19. századi polgári életben és tudományban in Népi kultúra és nemzettudat,
szerk. Hofer Tamás, Budapest, 24–35.
PATAKI Ferenc
1987
Identitás, személyiség, társadalom. Az identitáselmélet vitatott kérdései, Budapest.
PÉTER László
2005
A népkultúra értéke (1948), in UŐ, Néprajz, népműveltség. Két tanulmány 1948, 1949,
Szeged, 5–108.
SINKÓ Katalin
1991
Az Alföld és alföldi pásztor, mint orientális téma a hazai és külföldi festészetben, in
Népi kultúra és nemzettudat, szerk. HOFER Tamás, Budapest, 83–89.
SMITH, Anthony D.
1991
National Identity, Penguin Books, London.

18

KECSKEMÉTI KÁROLY
(Párizs)
A magyar történelem megértésének kulcsszava: a pluralizmus
Sit venia verbo
Nem szerénység (nem is álszerénység) indított arra, hogy elnézést kérjek. Komolyabbak az
okok. A cím sokkal többet ígér, mint az a néhány gondolat, amelyet felvetek. Talán kérdőjelet
kellett volna tenni a cím végére – J. G. Droysen hívta fel a figyelmet arra, hogy a történetírás
lényege a Kérdés. A cím talán félrevezető is. A pluralizmus nem a magyar történet különlegessége, valamilyen pluralizmus minden európai ország történetét végigkíséri. De, és ez az,
ami a mai témát legitimálja, a Kárpát-medencében a pluralizmus nem egy az elég számos,állandó vagy tartósan jelenlévő, történelemformáló tényező közül – pl. a jog primátusa, avárosiasodás deficitje, a katonai erények (a virtus) tisztelete vagy a határok mobilitása.
Kulcsról van szó több okból.
A pluralizmus az ország életének minden vetületére kiterjedt: a lakosság soknyelvű,sokvallású, sok szokású, sok rétegű volt, végtelenül változatos kiváltság-elosztással. A
közügyek alakulásába mindig beleszóltak egymással vetélkedő érdekcsoportok, a megyei ésországos képviseleti rendszer elég korán, feltehetően a 13. században kezdett működni, és a
15. század végétől adott állandó keretet a közéletnek. A magyar „karakterológiával” nempropagandisztikus céllal foglalkozó külföldi megfigyelők általában két vonást hangsúlyoznak:
a vallási türelmet és a szabadságszeretetet. Mindkettő a megszokott pluralizmus szimptómája.
Végül, a pluralizmus térvesztése, elgyengülése, vagy hatalmi szóval való megszüntetése
mindig megbosszulta magát: vezethetett évtizedes krízishez, országvesztéshez vagy
forradalomhoz, de sose maradt büntetlenül.

Nemzeti egység és széthúzás
Marc Ferro írja, hogy képünk más népekről, valamint önmagunkról, elválaszthatatlan attól atörténelemtől, amelyet gyerekkorunkban hallottunk.65 Ezzel a képpel éljük végig életünket. A
mai magyar felnőttek gyerekkorukban, az iskolában, a nemzeti egység történetét tanulták, azt,
hogy a nagy időket a nemzeti összefogás, a nehéz időket a széthúzás jellemezte. A felvilágosodás korának értelmisége fogalmazta meg az osztatlan haza és egységes nemzet követelményét, és ítélte el a „feudális viszonyokban gyökerező széthúzás bűnét”.66 Ennek a felvilágosult
gondolatnak a szellemében írta meg Szekfű A magyar állam életrajzát, a szüntelenül megmegújuló, tragikus következményekkel járó egységromboló viszályok és az újból és újból
helyreállított állami és nemzeti egység dialektikájának történetét.
A nemzeti egység nem jelenti azt az unanimitást, amelyet Robespierre úgy határozott meg,hogy „Franciaországban csak két párt létezik: a nép és az ellenségei ”,67 Németh László pedig,
65

Marc FERRO, Comment on raconte l’histoire aux enfants, Paris, Payot, 2004, előszó.

66BÍRÓ Ferenc, A felvilágosodás korának magyar irodalma, Budapest, Balassi Kiadó, 1995, 340.

67

Idézi LUDASSY Mária, in Benjamin CONSTANT, A régiek és modernek szabadsága, Budapest,
Atlantisz Kiadó, 1997, bevezetés, 9.
19elegánsabban úgy, hogy „kis népeknek csak egy útjuk van”. Kivételes pillanatokban vagy
egyedi kérdéseket illetően persze előfordulhat, hogy az összes párt, érdekcsoport stb. azonosálláspontot foglal el. Hogy csak az országgyűlés elé került ügyeket érintsük, 1835 szeptemberében mindkét tábla, elenyészően kevés szavazat ellenében úgy döntött, hogy az I. Ferencörökébe lépő Ferdinánd V.-ként kerüljön a magyar királyok sorába, azaz visszautasította az
osztrák császári számozás átvételét. 1861 augusztusában, amikor világossá vált, hogy akormány nem hajlandó az áprilisi törvények alapjára helyezkedni, szintén egyhangúlag
fogadta el a két ház a második feliratot, vállalván az ezáltal elkerülhetetlenné váló feloszlatást.
A nemzeti egység nem ilyen egyöntetűséget követel, hanem azt, hogy kormány és ellenzék, apolitikai életben részt vevő vagy részt kérő valamennyi párt, szervezet, csoport stb. elfogadja
a nézetek és programok pluralitásának létjogosultságát. A széthúzás tehát nem a pluralizmus
szinonimája, hanem ellenkezőleg, azt jelenti, hogy a pluralizmus nem működik.
A széthúzáshoz vezető egyik elég gyakori újkori forgatókönyv Magyarországon azzal
indul, hogy a kormány valamelyik pluralista szabályt áthágja (vallási üldözés, letartóztatásokstb.) és ezzel fegyveres ellenállást hív ki. Ha nemzetnek a sok etnikumból álló történelmi
hungarus nemzetet tekintjük, a hosszú 19. század egymást követő széthúzás-kríziseinek többségét a nemzetiségi pluralizmust megkérdőjelező, majd felszámolni kívánó magyarosítási
intézkedések és a magyarosító politika, illetve az ez ellen fellépő nemzetiségi, pánszláv stb.
propagandák által teremtett légkör váltották ki.
Elvont elméleti síkon az elemzés előbb-utóbb önellentmondásba ütközik. A pluralizmus elve
azt jelenti, hogy az adott társadalom tagjainak, az adott állam polgárainak nem kell egyformángondolkozniok politikáról, erkölcsről és vallásról, hogy tehát minden nézet szabad. Következésképpen a pluralizmus mint káros elv megszüntetésének igénye is legitimnek tekintendő.
John Gray szerint a gyakorlatban alkalmazott politikai pluralizmus nem más, mint a társadalomáltal elfogadott modus vivendi.68 John Rawls nem tartja megnyugtatónak a modus vivendi
formulát, tudniillik azt, hogy kinek-kinek meg kell elégednie a második legjobb lehetőséggel,mert az így kialakult bizonytalan állapot magában hordja a pluralizmust elvető párt vagy vallásgyőzelmének lehetőségét. A paradoxont az overlapping consensus tételével oldja fel: mindenki
elfogadja a pluralizmus mellett szóló érveket, de más-más alapon fogadja el.69
Az ideológiai diktatúrák korában és összeomlásuk után természetes, hogy mind a polgárok,mind pedig a történészek és politológusok a demokratikus berendezkedés ismérvének
tekintsék a pluralizmust. Ezt a felfogást támasztja alá a 19. századi liberális és forradalmi
hagyomány, amely az abszolutizmussal és a bonapartizmussal szegezte szembe a pluralizmus
követelményét. Talán optikai csalódás, talán félreértés, talán a demokratikus gőg öntévesztése
a magyarázat, de pluralizmus és demokrácia nem szinonimák.
Haladás
Az európai, s ezen belül a magyar történelmi tapasztalat azt bizonyítja, hogy a politikai
pluralizmus nem a polgárok egyenlőségére épülő demokratikus rendszer sajátja, hanem –tegyük hozzá, legalább 2500 év óta – az intézmények működésének, s ezen belül a haladásnak
a feltétele. Eötvös e kérdést illetően kategorikus: „Akár az ó, vagy az új korra, akár azon
népekre, melyek haladnak, avagy azokra, melyeket tespedni látunk, fordítjuk figyelmünket,
mindenütt ugyanazon törvénnyel találkozunk: azzal, hogy különböző erők tevékenysége sazoknak ellentéte nélkül nincsen haladás. Ez ellentét, mely minden haladáshoz múlhatatlanul
68

John GRAY, The Two Faces of Liberalism, Polity Press, 2000.

69

John RAWLS, Political Liberalism, Columbia University Press, 1996.

20

megkívántatik, lehet eredménye azon viszonyoknak, melyekben egy állam másokkal áll,avagy az államban egymás mellett létező különböző erők tevékenységéből fejlődhet ki: demindkét esetben, mihelyt minden külső ellentét megszűnt, vagy az államban létező erőkegyike a többit mind alávetette magának, vége a haladásnak is.”70
A korabeli társadalomtudomány íratlan szabályainak megfelelően, Eötvös a tételt ókori
görög, római, kínai és a francia forradalomból vett példákkal illusztrálja. A magyar történelemis bőven nyújt érveket a tétel igazsága mellett.
Legalább három, az eötvösi tételt alátámasztó konfliktus diktálta a szinte hihetetlenül gyors
11. századi haladás ütemét: a nyugati és keleti egyház (illetve birodalom) közötti rivalitás, anyugati katonai kíséret és a régi törzsi arisztokrácia hatalmi harca, és a sorsdöntő keresztény–pogány küzdelem. A pogány és keresztény kultúra magyarországi együttéléséről és összeolvadásáról keveset tudunk.71 Kristó Gyula becslése szerint a régi áldozási és temetkezési
szokások csak a 12. század vége, a 13. század eleje felé enyésztek el.72 A 13. században akunok betelepülésével a probléma újjáéledt. A források bőven kommentálják IV. László
elszakadását a kereszténységtől és csatlakozását a kun életmódhoz, de arra, hogy ezzel a 11.
századi magyar hagyományhoz nyúlt volna vissza, nincs adat.
Az egész középkoron át minden jogi, intézményes, társadalmi és kulturális reformot,
tekintsük bár mai szemmel „haladónak” vagy „reakciósnak”, hosszú konfliktusok vagy
hirtelen összecsapások, esetleg kül- vagy belháborúk előztek meg.
Gondolatmenetét Eötvös az 1850-es évek aktualitásához igazodva azzal zárja le, hogy apluralizmus teljes elfojtása megállítja a haladást. Ilyen jégkorszak azonban ritkán köszönt be, adolgok természetes menete más forgatókönyvet követ: mihelyt egy konfliktus akár az egyik fél(ügy) felülkerekedésével, akár kompromisszummal zárul, újabb összeütközés(ek) indul(nak).
Magyarországon a primogenitúra csak többszáz éves permanens bizonytalanság és véresincidensek sora után váltotta fel véglegesen a királyság előtti korban természetes senioratust,amelynek értelmében a megüresedett trónt nem az elsőszülött fiú, hanem az uralkodóház
legidősebb férfitagja örökli. Ennek eldőltével, háromszáz évig a választott és örökletesmonarchia elvei kerültek szembe egymással, majd amikor győzött a dinasztikus öröklés, amagyar királyság Habsburg Birodalmon belüli státusa vált az ellentét tárgyává. II. Endre, IV.
Béla, Károly Róbert, I. Lajos, Zsigmond és Mátyás évtizedekig uralkodtak. Mindegyikük
uralma során egymást váltották a társadalmi-politikai konfliktusok, hogy végül megszilárduljon az a rendi társadalom, amelynek szokásjogát Werbőczy kodifikálta.
Toynbee kihívás–válasz-elmélete ugyanezzel a jelenséggel foglalkozik más megközelítésben. A történelemnek végül a Marx nevéhez kötődő osztályharc magyarázata két lényeges
ponton tér el mind az eötvösi, mind a toynbee-i gondolattól. Egyfelől, a pluralizmus szereplőit
leszűkíti az egymással szembenálló, a gazdasági rendszerben elfoglalt helyük által meghatározott társadalmi osztályokra. Másfelől, engedelmeskedve az így kialakított elméleti sémaparancsának, osztálynyelvre fordít le egy társadalmon belüli minden konfliktust. Az európai
marxista történetírás kritikája nem tartozik a mai témához. De alább még visszatérek a
70

EÖTVÖS József, A XIX. század uralkodó eszméinek befolyása az álladalomra, I–III, Budapest, Révai
Kiadó, 1902, I, 368. (Br. Eötvös József összes munkái, XIII–XV.)71

Ld. például: Carla CORRADI MUSI, Reminiscenze pagane nella cultura ungherese, in A magyarművelődés és a kereszténység, szerk. MONOK István–SÁRKÖZY Péter, Budapest–Szeged, 1998, I,
73–83.

72

KRISTÓ Gyula, Vallási türelem az Árpád-kori Magyarországon, in A magyar művelődés és a kereszténység, szerk. JANKOVICS József–MONOK István–NYERGES Judit, Budapest–Szeged, 1998, II,
485–496.

21

magyarországi pluralizmus megértését akadályozó, marxista és nem marxista, osztályokraépülő elemzésekre.
Terminológiai nehézségek
2006. június elején háromszor ütköztem bele ugyanabba az irritáló jelenségbe. A világháló
egy olasz lapja Julius Schvarczot, azaz Schvarcz Gyulát német filozófusként említi, a Le
Monde első oldala Ligeti György osztrák zeneszerző haláláról adott hírt és Emilio Gentile
Polányi Károly osztrák történészt idézi. Polányi és Ligeti emigráltak, mint annak idején
Alexander Herzen, Mihail Bakunyin és Ivan Turgenyev, akiket mégis oroszként tart számon
az irodalom. Karl Marxból nem lett angol közgazdász, se Thomas Mannból svájci író. Ebben
a kontextusban Schvarcz Gyula esete azért figyelemre méltó, mert ugyan sokat publikált
németül, nem költözött Németországba.
Tévedés ne essék, nem sértett nemzeti hiúság késztetett e kérdés felvetésére. Fontosabb
dologról van szó. A közép-európai kis nemzetek törökverő hadvezéreit és szabadsághőseit befogadta az európai panteon, de politikai kultúrájuk nem került be az összképbe. Bibó munkásságát
húsz év óta méltatják politikusok, politológusok és történészek Párizsban, Londonban és
Brüsszelben, de a bibói életmű hátterét, a felvilágosodás nemzedékével elinduló modern
magyar politikai gondolkozást ezek a méltatások meg sem említik; Eötvös József nevét is hiába
keressük a liberalizmus történetéről szóló könyvekben. 1843 szeptemberében a követi táblamegszavazta az akkor még mindenütt érvényben lévő halálbüntetés eltörlését. Az esemény nem
maradt visszhang nélkül. A belga büntető-törvénykönyvet előkészítő bizottság 1849-ben írja:„Azon országok között, ahol megvitatták a halálbüntetés eltörlésének kérdését, Magyarország
különös figyelmet érdemel a kriminalisták és törvényhozók részéről”.73 A XX. században
azután Nyugat-Európa átértékelte Közép-Európa történetét, és az egykor tudott tényeket törölte.
A terminológiai nehézségek egyik oka, hogy a normatívvá vált nyugat-európai jog-,
gazdaság-, társadalom- és intézménytörténeti fogalmakat kell alkalmazni. Ez általában lehetséges, de amennyiben az alkalmazás nehézségekbe ütközik, az ok lehet „késés”, „elhajlás”
vagy „torzulás”, de a fogalomnak van igaza, nem a valóságnak. Néhány kivételtől eltekintve,
pl. határőrvidék, megye és nádor, a hungarus történelem fogalmai/műszavai pl. jobbágy,
alispán, táblabíró, hajdú, törvényhatóság, szinte ezoterikusak. Minden ország kialakítja asaját intézményeinek működésével kapcsolatos fogalmakat jelző szókincset. Mivel a jelzett
fogalmak (szokások, hivatalok, méltóságok stb.) országonként változnak, nem sikerül mindig
megtalálni más nyelveken a fogalmat kielégítően tükröző szót. Hajnal István írta a legfontosabb tanulmányt erről a kérdéskörről.74 A magyar jogtörténeti tezaurusz teljes egészében
megvan latinul 1844-ig75 és németül 1918-ig. A többi nyelven a szerzőtől vagy a fordítótól
függ a megfelelő műszó kiválasztása. Francia könyvekben a főispán lehet comte suprême
vagy préfet, az országbíró Grand Juge, Grand Justicier vagy Juge du Royaume, az angolmonográfiák többnyire a latin változatot adják dőlt betűvel. Régi adósságot törlesztene a
Magyarságtudományi Társaság, ha összeállítana és legalább a világhálóra tenne egy norma73

Idézi Jean BÉRENGER, Charles KECSKEMÉTI, Parlement et vie parlementaire en Hongrie, 1608–
1918, Paris, Honoré Champion, 2005, 325.

74

A legfontosabb tanulmány erről a kérdéskörről: HAJNAL István, A kis nemzetek történetírásának
munkaközösségéről, in LAKATOS László, Hajnal István, Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2001, 185–
225. (Magyar Panteon)

75

Persze a magyarországi latin műszavak elég jelentős részének megértéséhez a klasszikus latin nem
elég: processus, locus credibilis, Tavernicus stb.

22

lizált soknyelvű magyar történelmi glosszáriumot. Nagy lépést jelentene a magyar történelem
európai integrálása felé.
Hungarus nemzet
A fajelmélet tombolásának idején, 1939 és 1942 között jelent meg Domanovszky Sándor
szerkesztésében a Magyar Művelődéstörténet. A megtelepedett magyarság népi alkatáról
szóló fejezetet Kniezsa István írta. Érdemes néhány sorát idézni: „A honfoglaló magyarság
faji összetételéről ma még alig lehet valami határozottat mondani. Ezen a téren a kutatás még
mindig bizonytalan talajon mozog. Mivel tiszta fajú nép nincs ma, sőt ilyent a múltban sem
lehet kétségtelenül kimutatni, a fajképletek voltaképpen csak elméleti konstrukciók, amelyek
legfeljebb egyes egyedeknél lelhetők fel. Hiszen minden népvándorlás vérkeveredéssel jár, azőslakosságnál éppúgy, mint az új jövevényeknél; épp ezért szinte beláthatatlan az európai ésázsiai népek keveredésének mértéke. A magyarság esetében a nehézségek csak annyiban
fokozódnak, hogy a magyar nép két legfontosabb összetevőjének, a finnugor és a török
elemnek faji kialakulását még nagyobb homály fedi, mint a nyugat-európai népekét. Sem afinnugor népek, sem a törökök nem egységes fajúak, nem tudhatjuk tehát, hogy a különböző
típusok közül melyik az ősi és melyik a későbbi keveredés eredménye”.76
Az eredeti összetettség a továbbiakban szüntelenül komplikálódott, így például a 10. és 11.
századi fehér és fekete magyarokról, ugyanúgy mint a székelyekről, mindmáig csak izgalmasabbnál izgalmasabb, de a kérdést végül is nyitva hagyó hipotézisek születtek.77 A honfoglalást követő ezer év során, ellentétben az ezredforduló idején etnikailag megszilárdult
Nyugat-Európával, népek, néprészek és kisebb-nagyobb betelepülő csoportok mind a négyégtájról érkeztek az országba, és változtattak lakhelyet az országon belül. Ez a szinte megállás
nélküli diszkrét népvándorlás teremtette meg a soknyelvű, több vallású, de latinul
törvénykező hungarus nemzetet, két egymással párhuzamos etnikai folyamat kíséretében.
Egyfelől, mind a kiváltságokkal rendelkező, mind a jogilag meghatározatlan, mind azőslakos, mind a későn érkező etnikumok – a magyarságba olvadó sztyeppei nomád népek:kabarok, besenyők, úzok és kunok, valamint az örmény, vallon stb. szórvány-telepesek
kivételével – megőrizték nyelvi identitásukat. A nacionalizmus korába Magyarország hat
nemzeti léttel rendelkező, illetve nemzeti létre igényt tartó nemzetiség országaként lépett be,
csak a hetedik nemzetiség, az ország egész területén szétszórt németek elégedtek meg amagyar politikai osztály által felajánlott egyéni jogokkal; a szintén szétszórt zsidó nemzetiség
a vallási közösség státusát választotta, a romák pedig egyszersmind befogadott és kirekesztett
elemként éltek a társadalom peremén.
Másfelől, az egyes nyelvek fennmaradása, terjeszkedése, illetve térvesztése együtt járt az
egymás mellett élő etnikumok keveredésével. Mind a hét történelmi nemzetiség olvadt ésolvasztott, ez a kétirányú mozgás szilárdította meg az összes etnikumot és vezetett atörténelmi Magyarország létét megkérdőjelező 19. századi nemzetiségi statisztikához.
Szent István I. törvényének híres mondatát tudományosan az egyes etnikumok foglalkozási
monopóliumával magyarázzák. A közösségekhez kötődő szakmai specializálódás a hungarus
nemzet állandó, a mindenkori szükségletekhez alkalmazkodó vonása maradt. Európa-szerte
76

DOMANOVSZKY Sándor (szerk.), Magyar Művelődéstörténet, I, Budapest, Magyar Történelmi
Társulat, 1939, 166–167.

77KÁLNOKY, Nathalie, Les constitutions et privilèges de la noble nation sicule. Acculturation etmaintien d’un système coutumier dans la Transylvanie médiévale, Budapest–Paris–Szeged, 2004,
286 l. (Publications de l’Institut Hongrois de Paris, Dissertationes II.) Bibliográfia: 267–273.

23ismert volt a magyarok viszolygása a városi életformától: „Nem hajlandók sem kereskedésre,sem kézműiparra s így ezekkel a mesterségekkel egyedül a városban lakó németek
foglalkoznak” – olvassuk Ungríáról egy 15. századi Heroldkönyvhöz valamikor 1540 körül
csatolt spanyol leírásban.78
Az ország minden utazót meghökkentő, végtelenül tarka nyelvi-etnikai összetételére számtalan írás utal, pl. Laskai Osvát, ferences rendfőnök 1507-ben Hagenauban kiadott Gemma
fideije. A sok évszázados együttélés mindennapjairól azonban viszonylag keveset tudunk. A
nacionalizmus korának történészei fontosabbnak tartották a területi igények és az egyes
nemzetiségek ilyen vagy olyan felsőbbrendűségének bizonyítását. A hungarus-tudat és
hazafiság témája csak a rendszerváltás után önállósodott.
Magyar kivétel
Sokkal gazdagabb a vallások együttélésének irodalma. Elfogadható hipotézisnek tűnik, hogy
ebben a vonatkozásban volt „magyar kivétel”, a királyság megalapításától a történelmi országösszeomlásáig. A vallásbéke ugyanis nem csak kiváltságos periódusokban érvényesült, ez volta rutin. A vallásbéke megszegése mindig ellenállást váltott ki, vallásháborús hangulat ritkán
uralkodott el. Óvakodni kell azonban az anakronizmus csábításától. A „kivétel”, amennyiben
volt, nem azt jelenti, hogy a 13., 16. vagy 17. századi magyarokban, szlovákokban és szepesi
szászokban a felvilágosult deizmus, a radikális antiklerikalizmus vagy a harcos materializmus
elődeit, előkészítőit fedezzük fel. A forrásanyag egyértelműen azt bizonyítja, hogy mint
mindenütt másutt Európában, Magyarországon is, a nacionalizmus kora előtt, a vallás szolgáltelsődleges egyéni identifikációs kritériumként, legalábbis a közrendűek körében. Hogyan láttaönmagát 1590-ben egy dunántúli várban szolgáló katolikus horvát katona, egy lutheránus
szász polgár vagy szlovák tanító, egy partiumi református magyar csizmadia vagy egy
homonnai rutén görögkeleti jobbágy – biztos választ nem tudunk adni. Csak az sejthető, hogya külföldön tanuló diákoktól és publikáló szerzőktől eltekintve az önmeghatározó hungarus
ismérv az egyének többségénél legfeljebb ha a második helyre került.
Más képet mutat a nemesség. Az első számú ismérv, a „magyar nemesség” automatikusan
magába foglalta a keresztény/keresztyén vallást, de az 1800-as évekig nem kötődött egyik
hazai anyanyelvhez sem. A latinul politizáló és perlekedő nemesség alkotta, tudatosan ésgőgösen, a hungarus nemzet gerincét.
Úgy tűnik, hogy az 1568. évi tordai döntésre szívesebben emlékeznek angolul és franciául,
mint magyarul, az internetről csak az angol szöveget sikerült lehívnom.79 Az antitrinitárius
prédikáció szabadsága Erdélyben, majd az 1608. évi, koronázás előtti I. tc. a vallás ügyében,elvont síkon azt jelenti, hogy az alkotmánynak nevezett kodifikált jog nem ismerte elállamvallás szükségességét. Gyakorlati síkon nem hatalmazta fel az uralkodót, hogy alattvalóit a saját vallására kényszerítse, és megadta a vallásszabadságot a földesúri fennhatóság
alatt álló mezővárosi és falusi jobbágyságnak is.
Ez a felvilágosodás előtti vallási pluralizmus a politikai pluralizmus szabályai szerintműködött, szenvedélyes hitvitákkal és meggyőződés vagy érdek alapú áttérésekkel. Az 1568
és 1608 között kialakult, jogilag szabályozott vallásbékét szüntelenül fenyegették hitbuzgalmi
78

NASCIMENTO, Aires Augusto, Livro de Arautos. De Ministerio Armorum. Script. anno MCCCCXVI,
ms. lat. 28, J. Rylands Library, Manchester, Lisboa, 1977, 283.

79

Ld. FÁBIÁN Ernő, A hit szabadsága, in Az értelem keresése, Budapest, Századvég Kiadó, 1994, 71–
81. (Pro Minoritate Könyvek)

24

vagy politikai eredetű incidensek. Buda visszafoglalásával azután új korszakba lépett az
ország. I. Lipót Justus Lipsius elveit követte. Az általa felélesztett államkatolicizmus programja nyíltan és következetesen törekedett, évtizedeken keresztül, a hol acatholicusnak, holeretneknek nevezett protestáns felekezetek felszámolására. A vállalkozás kudarcba fulladt ahungarus nemesség, polgárság és parasztság ellenállásán. A magyarországi államkatolicizmus
elképzelésének a közkeletű hiedelemmel ellentétben nem II. József vetett véget a türelmi
rendelettel 1781-ben, hanem Mária Terézia 1777-ben, a Ratio Educationis-szal. A reformot
három udvarhű felvilágosult tisztviselő, a katolikus Ürményi József és Kollár Ádám, és azevangélikus Tersztyánszky Dániel dolgozta ki.
Az 1526 november–decemberi kettős királyválasztástól kezdve a politikai pluralizmus akét, „nemzeti”, illetve „vallási” főtengely körül rendeződött. A szatmári béke majd kétszázéves viharos korszakot zárt le, a Pragmatica Sanctio törvénybe iktatása pedig a két birodalom
közötti szuverén magyar királyság helyreállítását vette le a napirendről. A pluralizmus két fő
eleme továbbra is a kuruc–labanc és a katolikus–protestáns ellentét maradt a józsefi korszakig, de a hosszú béke, a demográfiai növekedés, a gazdasági fejlődés és a felvilágosodás
terjedése egyre több elemmel gazdagította a közszellem palettáját.
II. József türelmetlenül és elszántan fogott hozzá a birodalom racionális kormányzásához,és ebben a szellemben akart radikálisan végezni a magyar elmaradottsággal. Az ország az ő
kíméletlen, szokásokat félresöprő reformpolitikájának köszönhette, hogy elindult amodernizálás útján, hogy a haladás bekerült a közélet szókincsébe. De a magyar politikaiosztály hangadó személyiségei, mind a dinasztiát őszintén szolgáló vezető hivatalnokok (pl.
Zichy Károly és Ürményi József), mind az ellenzéki patriotizmus felé orientálódó katolikus ésprotestáns szabadkőművesek (pl. Széchényi Ferenc, Haller József és Ócsai Balogh Péter)tudták, hogy a józsefi elképzelés kivihetetlen, hogy a képviseleti intézmények, megye ésországgyűlés kikapcsolásával az ország kormányozhatatlan. Azt belátták, hogy erős fejedelmi
akarat nélkül nem lehet kitörni a mozdulatlanságból, de arról is meg voltak győződve, hogy
reformot csak országgyűlési szentesítés tehet legitimmé. Az európai intellektuelek körében
akkor divatos, II. Frigyes, Katalin és II. József féle felvilágosult despotizmus helyett valamiféle alkotmányos abszolutizmusban reménykedtek. A remény nem volt abszurd, II. Lipót
ebben a szellemben uralkodott két évig.
A vallási problémát II. József intézkedései kiiktatták a belpolitikai szférából. A dossziét
azután a „magyar kivétel” szellemében és II. Lipót erőteljes támogatásával az országgyűlés
zárta le 1791. február 8-án, amikor a két tábla elegyes ülése 291 szavazattal 84 ellenében
jóváhagyta a protestáns vallásgyakorlat teljes szabadságát biztosító 1791:XXVI. törvénycikket. Robert Townson angol természettudós 1793-ban járt Magyarországon. Nyilván az
angol katolikusokat sújtó diszkriminációra gondolva hivatkozott könyvében az 1791. februári
szavazásra, és fogalmazta meg azt a kérdést, amely a „magyar kivétel” kifejezést hitelesíti:„Hol van Európában még egy ország, amelyben a szakadár vallások az itteniek kiváltságaival
rendelkeznek? Nyilvános istentiszteletet tarthatnak teljesen szabadon, saját templomaikban
haranggal; iskoláik és lelkészképzőik vannak; joguk van minden közhivatalt betölteni és atörvényhozó tanácskozásban részt venni.” Townson annyira fontosnak tartotta az 1791:XXVI.
törvénycikket, hogy könyvében közölte angolul a teljes szöveget.80

80

Robert TOWNSON, Travels in Hungary, with a short account of Vienna in the year of 1793, London,
1797, 156–181.

25

Nemesség és pártok
Sok izgalmas, széles forrásanyagra épülő, jobbnál jobb könyv és cikk elemzi a magyar
nemesség rendkívül bonyolult összetételét, elhelyezkedését az országban, kiváltságait és
intézményeit, viselkedési normáit és életmódját, a földesúr–jobbágy kapcsolatot, és természetesen politikai működését, elsősorban viszonyát és konfliktusait az uralkodóval. Minélárnyaltabbak, gazdagabbak és alaposabbak az ismereteink, annál nehezebb meghatározni,
hogy tulajdonképpen mi is ez a nemesség: rend, osztály, réteg, kaszt, kommunitás? Úgy tűnik,hogy egyik műszó sem alkalmazható fenntartások és korrekciók nélkül. Az Értelmező Szótár
1999-es kiadása megtartotta az első, 1972-ben készült kiadás meghatározását: „a jobbágyságot kizsákmányoló kiváltságos osztály”. Az igazi problémát nem a marxista hangvétel
jelenti (annak idején ez volt a kötelező ideológia), hanem az, hogy 1790 és 1848 között anemesség 75, usque 80%-ának nem voltak jobbágyai.
Talán elfogadható az a meghatározás, amely szerint a magyar nemesség a gazdasági helyzetüktől és foglalkozásuktól függetlenül, az öt országos kiváltsággal (földtulajdon, hivatalviselés, adómentesség, habeas corpus és választójog) rendelkező, az illetékes megyében bejegyzettegyének rendileg tagolt konglomerátuma.
A konglomerátum statisztikailag igen különböző súlyú rétegekre oszlott:– Mágnások– Bene possessionati (jómódú köznemesség)

0,5%
2,5%

– Kisbirtokosok24%– Hivatalnokok, értelmiségiek, lelkészek, katonatisztek

10%– Kisiparosok, kocsmárosok, urasági és megyei hajdúk– Földművelő (paraszt) nemesek

5%58%

Az ország összlakosságának mintegy 5-6%-át kitevő konglomerátum szélén helyezkedtek
el a nem teljesen kiváltságos, de mégis a nemességhez számító kerületek (Báród, Túrmező,Vajka) és községek (pl. Szentgál).
Az utolsó 150 év minden befolyásos történelmi iskolája a politikai álláspontokat és pártokat a két felső nemesi réteghez köti, mind az 1790 előtti, mind az 1790 utáni korszakban.
Ebben a megvilágításban III. Károly és Mária Terézia korában, a Habsburg-hű katolikus főúri
(labanc) párt és az ellenzéki érzelmű, protestáns vezetésű köznemesi (kuruc) párt álltak egymással szemben, a reformkorban pedig a jobboldalon helyezkedett el a konzervatív kormánypárti arisztokrácia, a baloldalon a haladó köznemesi liberális ellenzék.
Ennek a szociológiai megközelítésnek van valós háttere. Szijártó István írta le azt a sok évtizedes erőpróbát a mágnások és köznemesség között, amelynek eredményeként a követi tábla
vált az országgyűlési tevékenység igazi fórumává, a megyei nemesség pedig a politikai életvezető erejévé.81 A valós háttérhez tartozik az is, hogy udvar és kormány bizton számíthatott afőrendi táblára 1848-ig, és hogy 1790-től kezdve, az ellenzék, majd baloldal országos tekintélyű vezetői egy-két kivételtől eltekintve a köznemesség soraiból kerültek ki. De e valós
háttér ellenére a főúri és köznemesi párt szembeállítása optikai csalódás. A politikai hasítóvonalak nem horizontálisan, hanem vertikálisan szelték át az arisztokráciát és a birtokos,
hivatalnok és értelmiségi, megyei és városi nemességet magába foglaló politikai osztályt.
Valamennyi 1790 utáni országos és megyei adat cáfolja a rétegek szerinti általánosításokat.
81SZIJÁRTÓ M. István, A Diéta. A magyar rendek és az Országgyűlés, 1708–1792, Budapest, Osiris
Kiadó, 2005, 614 l.

26

Az 1790-es évek masszívan reakciós, csakúgy mint az 1830-as és 40-es évek egyöntetűen
liberális nemessége történész-fantáziák terméke.
Érdekes gondolatot vetett fel Diószegi István 1975-ben, a francia–magyar nemesség
konferencián, nevezetesen azt, hogy a feudalizmus 1830 körüli fellazulása, a gátszakadás felévezető olvadás az 1790 utáni tömeges nemesítések következménye. Számítása szerint ugyanis
a nemesség létszáma megkétszereződött, s ez nem maradhatott hatás nélkül.82 A számítás nem
helytálló, a nemesség létszáma az említett periódusban 50-55%-kal emelkedett, alig haladta
meg az összlakosság növekedési arányát.
A szatmári békét követő majd másfél évszázad során, a meg nem szűnő nemességadományozásoknak más volt a jelentőségük: gyakorlatilag tették lehetetlenné egy, a nemességgel
szembeforduló, öntudatos polgári „negyedik” rend kialakulását. A megnemesített orvos, mérnök, kereskedő, iparos, tudós, gazdatiszt, gyáros, katonatiszt és hivatalnok egyéni ambíciója
kielégült, bekerült – ha konkrétan nem is, de elvileg bekerülhetett – a megye és az országügyeit megvitató és intéző politikai osztályba. A baloldali vezetők közül Vukovics Sebő apja
1792-ben, Klauzál Gáboré 1793-ban kapott nemességet. Első megközelítésre azonban úgytűnik, hogy a délvidéki (Bács, Torontál, Temes és Krassó megyék) szerb, román és német újnemesek szívesebben csatlakoztak a kormánypárti oldalhoz. A késői nemesítések egyébként
csak ezen a területen (és talán Baranyában és Mosonban) növelték meg statisztikailag
mérhetően a nemesség arányát az összlakosságon belül.
Út a liberalizmus felé
A sajtót csak II. Lipót uralkodása alatt nem szorította korlátok közé a cenzúra. Hála ennek arövid szabadságnak, a nézetek teljes skálája rekonstruálható a könyvek, röpiratok és
folyóiratok alapján. Hatalmas anyagot állított össze 1790 és 1795 között az országgyűlés által
kiküldött kilenc Regnicolaris Deputatio. Az úgynevezett Rendszeres Munkálatok keretében
elfogadott jelentések zöme (Skerlec Miklósé a kereskedelem- és közlekedésügyről, Ócsai
Balogh Péteré az országgyűlésről stb.) a reformista többség nézeteit tükrözi, de csatolták ajelentésekhez a konzervatív különvéleményeket, és az egész országból beérkezett adatokat és
javaslatokat. Nyugodtan lehet állítani, hogy ekkor született meg a liberalizmus – óvatosabb
kifejezéssel protoliberalizmus – első magyar szintézise.
Néhány dossziét kivéve az anyag mindmáig kiadatlan, és kiadatlan maradt az utóbbiévtizedekben írt két disszertáció is.83 Így uralkodhatott el az a nézet, amely a Rendszeres
Munkálatokat a gyökértelen és súlytalan magyarországi felvilágosodás korán elavult termékének, elhanyagolható epizódnak minősíti. Két ma használatos középiskolai tankönyvet (Történelem III) néztem meg. Egyik sem említi a Rendszeres Munkálatokat.
Szűcs Jenő a Dózsa-parasztháború ideológiájával kapcsolatban jutott arra a következtetésre, hogy: „Általában is elmondható, de különösképpen áll a magyar historiográfiára, hogy
ha valamely témakörben a történetírás »pozitivista« vagy »liberális« korszaka bizonyos alap82DIÓSZEGI István, La noblesse hongroise et la crise du féodalisme dans la première moitié du XIXesiècle, in Noblesse française, noblesse hongroise, XVIe–XIXe siècles, ed. KÖPECZI Béla, H. BALÁZS
Éva, Budapest–Paris, Akadémiai Kiadó–Éditions du CNRS, 1981, 194.

83

PAJKOSSY Gábor, Az 1791/93-as közpolitikai bizottság javaslatai. Az országgyűlés, a közigazgatásés a cenzúra rendezése, Budapest, 1978, (Bölcsészdoktori disszertáció, Egyetemi Könyvtár Kézirattár); HOÓS Éva, Az 1790/91-es országgyűlésről kiküldött közművelődési bizottság tevékenysége az
akadémiák, egyetem, népoktatás, konviktusok és leánynevelés kérdésében (1791–1793), Budapest,
1994, MTA Könyvtára, Kandidátusi értekezés. Kézirat.

27műveleteket elmulasztott vagy ezeket tökéletlenül végezte el, az ellenőrizetlen megállapítások
sorozata öröklődött át a jelenbe”.84
A Habsburg-ház történetének felvilágosult korszaka II. Lipót halálával véget ért. A birodalmi
politika 180 fokot fordult. Az új abszolutizmus a „jakobinus” terror-perrel és a szinte teljes
jozefinista hivatalnok-gárda félreállításával félemlítette meg a magyar politikai osztályt. A
továbbiakban a felforgató nézetek terjedését meggátolandó cenzúra és rendőrség volt hivatva
az alattvalók hűségét biztosítani. Ezen a cenzúrázott Magyarországon persze tovább élt apluralizmus, de a hosszú háború és Metternich első időt megállító kísérletének idején máskéntműködött, mint az 1795-i fordulat előtt. Publikációs lehetőségek, megyei és országos fórumok
híján a szilárdul meggyökeresedett felvilágosult politikai és szellemi kultúra visszaszorult az
irodalmi, tudományos és magánéletbe. Mivel a hatósági ellenőrzés megakadályozta akönyvbehozatalt, az új generációk továbbra is a 18. századi műveket olvasták. Ezt a kultúrát
szívta magába Széchenyi, Wesselényi és Kölcsey, Kossuth, Deák és Bezerédy István, Teleki
László, Eötvös József, Szalay László és Szemere Bertalan.
Miskolczy Ambrus lenyűgöző adatgazdagsággal és érvrendszerrel mutatja ki 2005-ben
megjelent cikkében, hogy a felvilágosult és a liberális nemzedék közötti folytonosság megszakításának dogmája tarthatatlan.85
1825-ben a kormány irányt váltott. Újból életbe léptette a képviseleti rendszert annakérdekében, hogy az alkotmányosság nevében léphessen fel a fennálló rendet egész Európábanveszélyeztető szubverzió ellen. Metternich valószínűleg elhitte (ahogy jónéhány történész iselhitte 150 év óta), hogy cenzúra és rendőrség sikeres munkát végzett, kijózanította a befolyásos rétegeket és megértette velük, hogy az alkotmányt fenntartani, ugyanúgy, mint a kívánatos
reformokat bevezetni, csak az udvarral együttműködve lehet. Az 1825/27. évi diéta nem hazudtolta meg Metternich diagnózisát. A kormánypárt erős, átállásokkal megnövelt többséggel
rendelkezett, a vezető nélküli ellenzék pedig az alkotmány körülsáncolására szorítkozott. Így
történhetett meg, hogy a Rendszeres Munkálatok revíziójára kiküldött, szinte egységesen„jóérzésű” bizottság, az eredetinél jóval óvatosabb javaslatokat dolgozott ki a következő
országgyűlés számára. A csonka pluralizmusnak Széchenyi Hitele és az 1832-i országgyűlést
előkészítő megyei viták vetettek véget. 1832 végétől, a felvilágosodás eszméin nevelkedett,érdekegyesítést hirdető liberális „felekezet” vette kézbe az ellenzék irányítását.
A postai és könyvcenzúra következtében csak naplókban, a nem postán küldött, hanem„biztos alkalmak” révén eljuttatott magánlevelekben és a követutasításokat kidolgozó megyegyűlések jegyzőkönyveiben lehet követni az eszmék alakulását és terjedését. Úttörő munkát
végzett Völgyesi Orsolya a Békés megyei vitákról írt, számos más megye állásfoglalását isidéző monográfiájával.86 Ezeknek a levéltári forrásoknak a fontosságát azért érdemes
kiemelni, mert a politikai gondolkozás történetével foglalkozó kutatók inkább a könyvtári
nyomtatott és kéziratos anyagot tanulmányozzák.
A magyar liberalizmus árnyalatairól, vezető személyiségeiről és az 1840-es évek szenvedélyes vitáiról nem kell szólanom. A nagy idők emlékét ki-ki az általa választott nagy ember
nevére gondolva őrzi. A reformkor adja még ma is a referenciát szinte minden mozgalomnak,
talán még a huszadik századi totalitarizmusok utódpártjainak is.
84SZŰCS Jenő, Nemzet és történelem, Budapest, Gondolat Kiadó, 1974, 605.

85

MISKOLCZY Ambrus, Egy történészvita anatómiája, 1790–1830/1848: folytonosság vagy megszakítottság? (avagy „Mit üzent Kossuth Lajos?”), Aetas, 2005, 1–2, 160–212.

86

VÖLGYESI Orsolya, Politikai-közéleti gondolkodás Békés megyében a reformkor elején. A rendszeres bizottsági munkálatok megyei vitái 1830–1832, Gyula, Békés Megyei Levéltár, 2002, 258.

28

A döntő évtizedek, 1830–1880
A követi tábla (49 megye és a tulajdonképpen súlytalan kerületek, városok és egyházi rend)összetétele, vitái és szavazásai – 1832-től, amikor a bal- és jobboldal kifejezések bekerültek aszóhasználatba az utolsó diéta bezárásáig 1848 áprilisában – azt mutatják, hogy az erőviszonyok ez alatt a másfél évtized alatt nem változtak. Mindkét oldal bizton számíthatott hat-hat
megyére, és az 1836 utáni három választás alkalmával mind az ellenzéki, mind a kormánypárti veszteségeket körülbelül ugyanannyi megszerzett megye kompenzálta. Ilyen vagy olyan
fordulat sokhelyütt volt, sőt, vagy tíz megyében a többség választásonként változott. Mind abaloldalhoz, mind a jobboldalhoz 16, usque 20 megye tartozott a négy reformországgyűlésen,de a többséghez 25 szavazat kellett. A döntés a 10-14 ingadozó megyéből álló Marais-től
függött. Tartoztak ide konzervatív hazafiak, akik sérelmi ügyekben a baloldalt támogatták, deellenezték a nemesi kiváltságokat fenyegető reformokat, és langyos meggyőződésű lojalisták,
akik vegyes utasításaik szerint hol a liberális ellenzékkel, hol a konzervatív jobboldallal
szavaztak.87
A reformkori baloldal máig sugárzó szuggesztív erejét több, egymással összefüggő tényező
magyarázza, elsősorban az, hogy mindenkinek jobb jövőt ígért ésszerű és kivihető reformokútján. A Tripartitum kiváltságai helyett az 1790 óta tisztelt felvilágosult értékek törvényesítését javasolta, a kuruc függetlenségi hagyományt a magyar nyelvi nacionalizmussal
gazdagítva népi programmá alakította. A forradalom előestéjén, az Ellenzéki Kör, azaz aliberális párt tagja volt az országos és megyei politikusok mellett a szellemi élet szinte minden
kiválósága Erkel Ferenctől Barabás Miklósig, Galgóczy Károlytól Lendvay Mártonig, a
Pilvax Fiatal Magyarországától a centralistákig. 88
A baloldali hegemóniát csak Dessewffy Aurél fantasztikus energiája ingatta meg 1839 és
1842 között. A konzervatív táborban ő volt az egyetlen alkotó és szervező elme, aki képes
volt elvitatni a kezdeményezést a baloldaltól. Halála után visszaállt a kiábrándító rutin: a konzervatív vezetők a kormány nevében igazgatták az országot, és erkölcsileg vitatható módon
próbáltak, sikertelenül, diétai többséget szerezni 1843-ban és 1847-ben.89 Az 1848 előtti
konzervatív passzivitás hosszútávú következményekkel járt. A kiegyezés után, Tisza István
fellépéséig nem volt kormányképes jobboldal.
A forradalmaknak megvannak a maguk szabályai. A megdöntött rendszer exponenseinek
félre kell állniok, nincs helyük az új döntéshozó testületekben. Viszonylag simán érvényesült
a szabály a forradalmi Magyarországon. A hatalomra jutott liberális ellenzék amúgy is anemzet kizárólagos képviselőjének tekintette magát, és ehhez a gondolathoz szoktatta évekóta a közvéleményt. Helyet kapott a kormányban az 1840-es években egymással vitázó valamennyi liberális áramlat, s ez a kormányon belüli pluralizmus hitelesítette az új hatalomössznemzeti jellegét.
A rendi országgyűléssel eltűnt az a kétpólusú pluralizmus, amelyet a mérleg ingadozó
nyelve, a „mocsár” tartott egyensúlyban. Néhány kerülettől eltekintve a konzervatív jobboldal
nem indított jelöltet a júniusi népképviseleti választásokon, s a mandátumok igazolása után87

A négy reformországgyűlés szavazásainak elemzését ld. KECSKEMÉTI, Károly, La Hongrie et leréformisme libéral. Problèmes politiques et sociaux, 1790–1848, Rome, Il Centro de Ricerca, 1989,
333–369.

88

Az Ellenzéki Kör pénztárkönyve, OSZK, Fol. Hung. 980.

89

„A conservativeknek ő az volt, mi Fülöp fia a macedoniaiaknak; utána a Ptolemaeusok jöttek” – írtaSzalay László Dessewffy Aurélról, Nyílt levél Considérant Victorhoz, Pesti Hírlap, 1845. február 2.

29

alig maradt egy-két „pecsovics” a Házban. (A júliusban érkező 17 szász képviselő a szeptemberi válság után visszatért Erdélybe.90) A közösen vállalt forradalmi legitimitás nem megszüntette, hanem átformálta a pluralizmust, s egyben a végrehajtó hatalmat ellenőrző parlamentáris rezsimet vezetett be. A három fronton harcoló forradalmi Magyarország elkerülte a
diktatúrát.
1848 júliusában ült össze a Ház. A képviselőknek több mint háromnegyede a kormányhoz,
pontosabban a Kossuth által javasolt kormánypolitikát támogató balközéphez tartozott. A Ház
két szélén foglalt helyet a harminc egynéhány főt számláló szélsőbal és a majd Békepárttá
alakuló, körülbelül ugyanakkora mérsékelt kör. Kritikus helyzettel kellett szembenéznie az
országnak. A szélsőbal nap mint nap figyelmeztette a kormányt és a Házat, hogy kár óvatos ésdiplomatikus lépésekkel kísérletezni, a császári hadsereg támadására és a nemzetiségi
felkelésekre kell felkészülni. A fő kérdés az ország függetlensége, ehhez hadsereg kell ésállamapparátus. Mivel tisztikart és tisztviselőket csak a nemesség tud nyújtani, tartózkodni
kell minden olyan intézkedéstől, amely a földesúri réteget elidegenítené a forradalom ügyétől.
Szeptemberben, a Ház többségével, a szélsőbal is a jobbágyfelszabadítást kiegészítő javaslatok ellen szavazott. (A mérsékeltek támogatták a javaslatokat.) A debreceni 1849. április 14e formálisan is a Habsburg Birodalomtól független Magyarország megvalósítását jelölte ki ahaladó baloldal első számú céljaként.
Ekkor, 1848 nyarán és 1849 tavaszán dőlt el a dualizmus kori pluralizmus sorsa. 1875-ben,a fúzióval vált hivatalossá a balközép csatlakozása az egykori békepárti, illetve Felirati párti
platformhoz. Tisza Kálmán és utódai komolyan vették a liberális állam kiépítésével járó
feladatokat (közoktatás, egészségügy, büntetőjog, egyházpolitika stb.), de nem tűzték napirendre az európai demokratikus normák bevezetését, akkor sem, amikor Ausztria rátért erre az
útra. A forradalmi baloldal örökébe lépő Függetlenségi- és 48-as pártok pedig megelégedtek
az egyébként nem lebecsülendő liberális vívmányokkal, lemondtak a demokratikus jövőről. A
kiegyezéstől az összeomlásig folyt a meddő közjogi vita.

Magyarok és nemzetiségek
A parlamenti jobb- és baloldal egyaránt a késhegyig menő, zajos csatákkal járó látszatpluralizmusra rendezkedett be, egyik sem vállalta a szembenézést a valósággal. Nacionalistaábrándokkal ámították magukat, miközben a demokratikus deficit tragikus méretűvé vált. 67esek és 48-asok egyaránt azt hitték, hogy jogmegtagadással lehet az integer Magyarországotmegmenteni. Tévedtek. Hivatalosan, eseménytörténetileg, az integer történelmi Magyarország
1920-ban szűnt meg a világégés eredményeként. Az egykori hungarus nemzetet azonban a
Trianont megelőző 100-120 év zúzta szét, és már 1910 körül nyilvánvalóvá vált, hogy a majdszáz éve folyó propagandaháborút a magyar nacionalizmus elvesztette.
Kevés tanú figyelt fel a hungarus nemzetet leromboló folyamatra, megmentéséért kevesen
vettek tollat kézbe. Aki megtette, mint Berzeviczy Gergely, Hoitsy Sámuel és Mocsáry Lajos,
biztos, hogy ellenszenvvel, legjobb esetben meg nem értéssel találkozott. Hoitsy sorsa a legszomorúbb. Berzeviczy és Mocsáry életükben magukra maradtak, de az utókor nem felejtetteel őket, nevüket beírták a történelembe. Hoitsy két szenvedélyes röpiratban követelte a
szlovákok jogát, hogy szlovák nyelven vehessenek részt hazájuk, Uhorsko közéletében. 1848ban a forradalom mellé állt, hét évet töltött börtönben. A magyarok elfeledkeztek róla,
Szlovákiában, ha emlékeznek rá, a renegátok közé sorolják.
90

Ld. Az 1848–1849. évi első népképviseleti országgyűlés történeti almanachja, szerk. PÁLMÁNY
Béla, Budapest, Magyar Országgyűlés, 2002, 1369 l.

30

1849 februárjában, Engels igen kemény szavakkal ostorozta az ellenforradalommal
szövetkező magyarországi nemzetiségeket. Álláspontja érthető, hiszen a háborút valóban areakció indította meg a magyar forradalom ellen. De a nemzetiségek körében a Habsburgorientáció nem 1848-ban kezdődött. A szerbek Bécstől kaptak, a románok Bécstől kértek
kiváltságokat a 18. században. A magyar hivatalos nyelv fokozatos bevezetése 54 évet vett
igénybe (1790–1844). Abban senki nem kételkedett, hogy a latin menthetetlen, ideje lejárt, dea nem magyar elitek többségükben elutasították a latint felváltó magyar nyelvi monopóliumot.
Mivel a birodalmi status quót egyedül a magyar liberális mozgalom veszélyeztette, udvar és
kormány természetesen a nemzetiségi követelésekkel rokonszenvezett.
Az irodalom, különösen a magyar sovinizmust kipellengérező első világháború előtti, majda Trianont igazoló külföldi irodalom úgy tudja, hogy mivel a soknemzetiségű ország
nemessége magyar volt, a nemzetiségi konfliktus összefonódott az urak és parasztok közötti
osztályharccal. A nagy- és középbirtokos családok zöme valóban magyar nemzetiségű volt, ésami ebben a vonatkozásban szintén figyelembe veendő, a 19. század első negyedében megindult magyarosítás jelentős sikereket ért el a régi és új nemes szerb, szlovák, román és ukrán
földesurak, hivatalnokok és értelmiségiek körében. Tudtommal mindeddig nem készültek
pontos felmérések a nemesi családok elmagyarosodásáról, de a kérdésről kiváló, a 2002 előtt
megjelent irodalom bibliográfiáját feldolgozó elemzést adott Borsi-Kálmán Béla.91
A magyarosítást visszautasító nemzetiségi nemességről jóval visszafogottabb volt akutatás. A magyarosítást pozitívan értékelő történészek és publicisták inkább az asszimiláció
sikereivel foglalkoztak, a szerb, szlovák és román történetírás pedig nem szívesen gyengíti a„magyar úr–nemzetiségi paraszt” dogma erejét.
Tény az, hogy azok a nemzetiségi megyék, ahol a nemesség ellenezte a magyarosítási
programot, a négy reformországgyűlésen a kormányt támogatták. Egyszer sem választott
liberális követet Árva, Bács, Krassó, Szepes, Turóc és a három szlavón megye.
A nyelvi nacionalizmus korában, békés együttélés elképzelhetetlen a nemzetiségek autonómiája nélkül, azaz másként, mint federális típusú állam keretében. Hála a svájci példának,ezzel az igazsággal a legtöbb közép-európai politikus, politológus és történész tisztában vanvagy 150 év óta. A nacionalizmus természetrajzához azonban az is hozzá tartozik, hogy célja
nem a békés együttélés, hanem az osztatlan uralom. Magyar oldalról federációs tervekkel –Martinovics 1793-ban írt alkotmánytervétől eltekintve – csak bukás után vagy a bukás előtti
utolsó pillanatban próbálkoztak, tehát akkor, amikor sikerre nem volt remény. A maguknak
területi autonómiát és az ország federális átalakítását követelő nemzetiségek 1918 után a régi
terveket azonnal ad acta tették. A megszűnt Monarchia örökébe nem federális, hanem
magukat nemzetinek kikiáltott soknemzetiségű utódállamok léptek. Az azóta bekövetkezett
tragédia-sorozat nem hozott gyökeres változást. Sem a történelem, sem a politika nem tudott
Közép-Európában megszabadulni a nacionalizmus eszmerendszerétől.92

91

BORSI-KÁLMÁN Béla, Polgárosodott nemes avagy (meg)nemesedett polgár. Írások a „nemesi polgárosodás” témaköréből, Pécs, Jelenkor Kiadó, 2002, 292 l.

92

Ld. ROMSICS Ignác, Nation and State in Modern Hungarian History, in Hatalom és kultúra – Powerand Culture. Plenáris előadások, szerk. JANKOVICS József, Tuomo LAHDELMA, NYERGES Judit,
Petteri LAIHONEN, Jyväskylä, 2002, 85–114.

31

A magyar kivétel vége
A felvilágosult Európa a zsidókat nem nemzetiségnek, hanem felekezetnek tekintette. 1792.
november 12-én, a Deputatio Regnicolaris in Publico-Politicis elfogadta Haller József gróf
tervezetét a zsidók jövendő állapotáról. Haller Planuma és az elfogadott szöveg minden
megkülönböztetés eltörlését javasolta, s azt a célt fogalmazta meg, „hogy a zsidók érezzék
Magyarországot hazájuknak”. Magyarul egyik irat sem hozzáférhető, a latin eredetit is csak
levéltárban lehet olvasni,93 holott Haller Planumával kezdődött az európai zsidóság
történetének egyik szép és izgalmas fejezete, amelynek során egy több százezer főnyi zsidó
közösség spontánul magyar anyanyelvűvé vált három generáció leforgása alatt. Érzelmi
paktumot kötöttek a zsidók a magyar nyelvvel, mint annak idején Szefaradban a spanyollal, ésAskenázban a később jiddissé vált némettel.
Minden kor gyárt közhelyeket, amelyeket nem illik kétségbe vonni. A 19. századi magyar–
zsidó kapcsolat is egy ilyen típusú, forrásokkal keveset törődő absztrakt formula, az úgynevezett
emancipációs alku áldozata néhány évtized óta. A klisé azt jelenti, hogy a politikai osztály
jogokat ígért/adott, s ennek fejében a zsidóság üzleti szakértelmét és tőkéjét a magyar gazdaság
szolgálatába állította, csatlakozott a magyar nacionalista ideológiához, és legalábbis neológ
része, feladta a zsidó hagyományt. Sikerét a formula feltehetőleg annak köszönheti, hogy azsidóságról lévén szó, üzletre, business dealre redukál egy sokrétű szellemi, társadalmi és
politikai folyamatot, a magyar felvilágosodás és a zsidó haszkala összetalálkozását.
Az összetalálkozást megkönnyítette az etnikai és vallási pluralizmus hagyománya. Magyarország Szent István kora óta specializált etnikumokra bízta nem egy szakmai szükséglet
kielégítését. A reformkorban felgyorsuló modernizálódás a zsidóktól kaphatta és kapta meg ahiányzó polgári szakértelmet. Vallásilag nem ütközött nehézségbe a „magyar kivétel”
kiterjesztése a zsidóságra. Kölcsönös tisztelet és bizalom tette lehetővé az összetalálkozást,
majd a liberálisok és a haladó zsidók közös harcát az 1849-ben szimbolikusan, 1867-ben
pedig ténylegesen törvénybe iktatott emancipációért.
1800 és 1870 között egész Nyugat- és Közép-Európa megadta az egyenjogúságot a zsidóknak. Nyilvánvalóan ebbe a kontextusba tartozik a magyarországi folyamat, de olyan sajátos
vonásokkal, amelyekkel nem találkozunk sem a Monarchia osztrák tartományaiban, sem atávolabbi Nyugaton. Sajátos volt az, hogy az emancipáció ügyét az ellenzék karolta fel, s ígya hazai zsidóság az 1867-ig tartó osztrák–magyar konfliktusban automatikusan a magyar
oldalon állt. Sajátos volt, hogy ez a zsidóság nem a Mendelssohn-i felvilágosodás által javasolt irodalmi németet, hanem a nehéz és a Habsburg Birodalom osztrák és cseh tartományaiban lenézett magyart választotta világi kultúrnyelvként. Sajátos volt a zsidóság integrációjának serkentő hatása a magyar gazdasági és szellemi életre. Végül sajátos volt az is, ahogy amagyar politikai osztály hangadó része elutasította az orosz és német kórnak tekintett
antiszemitizmust az 1918 utáni radikális fordulatig.
A fordulat félelmetesen gyors és brutális volt. A „magyar kivétel” hirtelen megszűnt. A két
háború közötti légkör szinte szuggerálta, hogy a régi Magyarország volt a judeofóbia és apogromok egyik őshazája. A vészkorszak nemcsak hitelesítette ezt az elképzelést, hanem az
egész emancipációs küzdelmet groteszk handabandázássá torzította. Nem lehet nem feltenni akérdést: melyik az igazi Magyarország?
93

A Planum francia fordítása: KECSKEMÉTI, Charles, Présentation du Plan du comte Joseph Haller, in
Les Églises et le Talmud, ce que les Chrétiens savaient du judaïsme (XVIe–XIXe siècles), ed. Daniel
TOLLET, PUPS, 2006, 173–183.

32

Végszó
Tizenkét, azt hiszem, nem lényegtelen kérdést érintettem vázlatosan, hogy illusztráljam azelőadás címének jogosultságát. A tizenkét kérdés:
Mit jelent a nemzeti egység – A haladás feltétele a pluralizmus – Terminológiai
nehézségek – A hungarus nemzet működése – A kivételes magyarországi vallási
pluralizmus – A magyar politikai osztályon belüli pluralizmus – A folytonosság a‘cenzúrázott’ Magyarországon – A reformkori erőviszonyok – A pluralizmus
1848/49-ben – A dualizmus kori látszat-pluralizmus – A hungarus nemzet
megszűnése – A magyar felvilágosodás és a zsidó haszkala összetalálkozása.
Ez a longue durée megközelítés oda mutat, hogy az egykor az egész Kárpát-medencét
betöltő, rendkívül bonyolult országot a tudatosan vállalt pluralizmus tartotta fenn és építetteújjá a nagy válságok után. A megyei, országgyűlési és vallási pluralizmusra épülő magyar
társadalom képtelen volt az újkori Európát átalakító abszolutizmushoz idomulni, ez vezetett akrónikus osztrák–magyar ellentéthez. De a képviseleti rendszer tette lehetővé a hosszú ideigműködő kompromisszumokat is. Az arisztokratikus pluralizmus teremtette meg 1790 és 1867
között a liberális, parlamentáris, gyorsan modernizálódó és polgárosodó jogállamot. A létét
fenyegető nacionalista kihívással azonban nem tudott megbirkózni, a demokratikus pluralizmus rizikóját pedig nem vállalta. Aztán jött, ami jött.
Több kérdést illetően eltérek a magyar történetírásban meghonosodott látásmódtól. Valamennyi vitatott pontra felhívtam a figyelmet, abban a reményben, hogy a vita folytatódni fog.
A történelmi erudíciót politikai aprópénzre váltani elterjedt szokás. Talán e miatt a szokás
miatt jutott Karl Popper94 arra a következtetésre, hogy a történelemből semmit nem lehet tanulni. Popper szkepticizmusa nem győzött meg. A múlt szüntelenül üzen a jelennek, s a történész feladata, hogy az üzenetet elolvassa, akkor is, ha a szöveg homályos, elmosódott, hézagos vagy átfestett. A hosszú magyar történelem egyik üzenete, hogy a nemzet folytonosságát
egyszersmind kifejező és biztosító, korról korra átívelő hagyományoktól eltérni súlyos, akár
jóvátehetetlen következményekkel jár.
1956-ban, spontánul, felülről kiadott jelszó nélkül kísérelte meg a forradalom a visszatérést
a pluralista hagyományhoz. A forradalom vérbefojtása után harminchárom évig kellett várni,hogy útjára indulhasson az új pluralizmus.

94

Karl Raimund POPPER, The Open Society and its Enemies, Vol. I, The Spell of Plato, London andHenley, Routledge and Kegan Paul, 1977, xi–61. Ld. például a 25. fejezetet: Jelent valamit atörténelem?

33Nemzeti filozófia

34

KISS ENDRE
A homo aestheticus útja a vasfüggöny két oldalán
Identitáskonstrukció a differencia hatalma alatt
Wolfgang Kraus, a bécsi Gesellschaft für Literatur évtizedeken át működő irányítója a homo
aestheticus ideáljának egyik újkori megtestesítője volt. Kosztolányi Dezső híres szembeállítása a maga korában gyakran paradox, sőt, abszurd formákban tör lándzsát a homo
aestheticus mellett. A húszas és harmincas évek „totálisan” komorrá váló horizontja előtt
történik ez, amelyben az igazi homo aestheticus mindenkor képviselt, soha fel nem adhatóöntörvényű etikáját és a homo moralis oly gyakran politikai álarcként lelepleződő „erkölcsösségé”-t állítja szembe, ily módon kétszeresen is felszínre hozza mindkét klasszikus álláspont szélsőséges belső differenciáltságát. Nem minden ok nélkül került ez a felfogás aszocialista realizmus kritikájának célkeresztjébe sem, hiszen a moralizálás mögötti politikaiszándék leleplezése és a sajátosan és kizárólagosan csak az esztétikum médiumában
realizálódó erkölcs lehetőségének önfeledt igenlése a szocialista realizmus megelőlegezett, deközvetlen s váratlanul látnoki leleplezését jelentette.
Az, hogy ez a Kosztolányi Dezső kidolgozta konfrontáció etika és esztétika között olyan
tipológiához vezetett, amely Wolfgang Kraus személyiségét is segít értelmezni, minden valószínűség szerint az osztrák és magyar kultúra közötti rejtett hajszálcsövesség láthatatlan
vakondok-munkájára vezethető vissza. Wolfgang Kraus teljes és klasszikus megtestesülése
volt a homo aestheticus típusának, aki számára a világ eredendően a szép formájában létezett.
Ezt az egzisztenciát Kraus azonban nem teljesen és maradéktalanul vette magára. Kívánkozna
erre magyarázatként katolicizmusa, miközben Kraus minden volt inkább, mint homoreligiosus-sá átlényegült homo aestheticus. Ehelyett Kraus homo moralis-sá vált, aki ezek
után azonban a homo moralis összes, rendelkezésre álló erejét és lehetőségét ismét a homo
aestheticus szolgálatába állította.
A homo moralis számára rendelkezésre álló erőforrások meglepő ugrásokra képesek atörténelem fordulatai közepette. Az erkölcs hatalma a valóság fölött hol mindenható, hol anevetségességig elenyésző. Amikor az esztéta a morált választotta és a morális erőt az
esztétikum védelmezésére kezdte fordítani, annak hatalma alig volt több a semminél. A
sorstól, de inkább a történelemtől, megadatott neki azonban a morál diadalának pillanata is.
Több ezért véletlen egybeesésnél, hogy Kraus homo moralis-nak megfeleltethető attitűdje
tényleges közelségébe jut annak a történelemben aktívan működő homo moralis ideáltípusnak, akinek klasszicitását mára a legnemesebb szórakoztatás médiuma őrizte meg számunkra.
Ez az ideális a Leslie Howard kitalálta és megvalósította Pimpernel Smith, a „modern”
Pimpernel, aki a szellemileg és erkölcsileg legnemesebbek fizikai megmentésének szenteliönmagát. Közép-Európa kultúrájának mélyebb ismerője előtt nem maradhat feltáratlan ez azösszefüggés, hiszen Leslie Howard, alias Steiner László ugyanolyan távolságban (vagyközelségben) élt a pesti Nyugati pályaudvartól, mint mondjuk Robert Musil a klagenfurtifőpályaudvartól. A történelmi háttér kutatásának már jelenkori helyzetében is világos, hogy
Kraus megváltozott korszakban, talán megváltozott módon is, de ugyanazt tette, amit Pimpernel Smith (vagy a film magyar változatának megfelelően kifejezve: a Modern Pimpernel) tett,értelmiségieket mentett egy diktatúra elől. Ebben sajátos elfogulatlanság, személyesség és35

egyszerűség vezette, ami nem ritkán emlékeztetett naivitásra vagy akár még az uralkodó
diszkussziótól való távolságra is. Önmagában tekintve a hatvanas években bizonyára nincs
köze ártatlansághoz az olyan kijelentéseknek, hogy „valaki olyan termékeny, mint Balzac”.
Ha azonban (egyrészt) a modern irodalom új rabulisztikáira, vagy (másrészt) sztálinista
irodalmi viták Balzac körül kialakult irathegyeire gondolunk (amelyek Engels, s kisebb
részben Marx néhány Balzacról tett megjegyzéseire alapozódtak), lassan már kellő mértékben
érzékeljük Kraus szellemi bátorságát, ami ebben az „ártatlan” kijelentésben fejeződött ki.95
Amikor már nem költők vagy tudósok közvetlen megsegítéséről volt szó, Wolfgang Kraus
akkor is „határjáró” „maradt”. Ez a határ egyrészt „Nyugat” és „Kelet” határa volt, olyan
limes, amely az európai kultúra teljes történetén át e kultúra összes lényeges vonásában meghatározó szerepet játszott, hiszen ez a kultúra Kelet és Nyugat állandó ide-oda áramlásában,szakadatlan shuttle-funkcióban tudott csak a maga nagyságában kibontakozni. Mivel azonban
ez a határ abban a korszakban két egymással élet-halál-harcban álló, állig felfegyverzett ésideológiailag a végletekig megszervezett világrész között húzódott, az, aki átjárt a határon és ekultúra részének érezte magát, szükségszerűen vált megmentő Pimpernellé.
A szembenállásnak ebben a realitásában Wolfgang Kraus azonban lehetőségeket is megpillant, sanszokat a kultúra, de Ausztria számára is: „Bécs már a római korban is határváros
volt és itt mindig mindkét tradíció érezhető volt, a nyugat-római, de a kelet-római is, Bizáncból... A tűzhányó lejtőin a talaj mindig jó volt, megtermett a legjobb bor, ezért Ausztria ésezzel Bécs mindig kedvező korokban élt, a kérdés csak az, meddig...”96
Mint a történelem és az aktuálisan fennálló kettéosztás határain át ide-oda közlekedő Kraus
minden szempontból szélsőséges helyzetben volt. Mi lehetett volna ugyanis magától értetődőbb, mint az, hogy Nyugat és Kelet ezeréves történetét szemlélve eleve működő elrendeléssel a Nyugatot részesítette volna előnyben. Bármennyire is tájékozott volt azonban Wolfgang
Kraus Kelet-Európa tragikus örökségének hosszú listájában (leggyakrabban talán a „bizantinizmus” jelenségkörét emelte ki), ennek az akkoriban szinte természetes elvárásnak egyáltalán nem felelt meg.
Kraus fáradhatatlan annak a sokszor láthatatlan heroizmusnak szakadatlan felemlítésében,amelyet Keleten értelmiségiek és névtelen állampolgárok saját identitásuk és a kulturális
hagyományok védelmében nem egyszer biztonságukat kockáztatva megnyilvánítottak. Mint a
kultúra szervezőjét, az is nagyon érdekelte, milyen erőteljes értékteremtő képessége volt
annak a tudatnak, amely egy-egy alkotóban vagy olvasóban egy-egy konkrét mű kapcsán akultúra végső létének vagy nem-létének egzisztenciális, nem egy esetben zsigeri átélését hívtaéletre. A hidegháború befejezése még olyan dramaturgiai pillanatokat is elhozott, amikor anyugati értelmiség (átmenetileg vagy véglegesen) dezorientálódott a fogyasztói társadalom
diadalmas felemelkedésének szövegösszefüggésében, miközben Keleten ekkor indult be a
kritikai mozgalmak második nagy hulláma.
Kelet morális erejének konkrét meghatározása, a nagyságrendek végső megállapítása
természetesen késői korok vizsgálatainak eredménye lehet majd. Kraus a maga részéről
csodálta és talán szerette is ezeket az embereket. Miközben Kelettel szemben szabad és
nonkonformista álláspontot foglalt el, nem fukarkodott saját kora Nyugatának bírálatával.
Nyugatot – általánosságban, természetesen „önelégült”-nek látta, aki eszmei célokért semmi95

Amíg Karl Kraus felülmúlhatatlan precizitással írta le azt a folyamatot, amelynek során a nyelv
elveszítette azt a képességét, hogy ideális értékeket és tartalmakat öntsön legitim módon formába,
Wolfgang Kraus magatartása időnként képes visszaadni szavak és fogalmak ideális jelentését.

96

Wolfgang KRAUS, Die verratene Anbetung. Verlust und Wiederkehr der Ideale, München–Zürich,
1978, 12–13.

36lyen áldozatra nem képes már: „Ausztria félrevezető problémátlan létezése jól példázza az
egész nyugati civilizáció önelégültségét, mely ismét kész eladni ideáljait illúziókért. A
kultúrák belülről halnak meg, hiszen nem természetes képződmények. Bennük ölt testet az amunka, amellyel az ember a természeten túlra terjeszti ki teljesítményét”.97 Egy másik helyen
Keletet mint „hatalmas munkástelepek” együttesét állítja szembe a nagy „nyugati büfé”-vel.98
Az a Kelet, amelyet lényegileg értelmiségi attitüdök határoznak meg és ahol az értelmiség
eszméit némelykor valóságosan is realizálják, és az a Nyugat, amely önmagát mindenkor
politikai és ideológiai kihívások célpontjának tekinti, és amely nem is mindig válaszolja meg
ezeket a kihívásokat az ideálok elmélyült komolyságával, bizonyosan azonban a homo
moralis víziójában jelennek meg ilyennek. Annak víziójában, aki kezdetben csak a szellemi
alkotók kibontakozásának lehetőségében volt érdekelt, a későbbiekben azonban már nagyon
is általános érvényű kérdésfeltevésekig jutott el. Ez az a pont, amelyen az értelmiség problémája, ahogy azt Kraus nevezi, az „ötödik rend” dimenziói immár megnyílhatnak előttünk.99
Az irodalom (költők és írók mint a reprezentatív értelmiségiek) és a „ötödik rend”
értelmiségijei a legintenzívebben érintkeznek egymással mind időben, mind pedig szerkezetiszociológiai szempontból. Egy alig érzékelhető finomságú és semmiképpen sem tudatosátmenetről volt ekkor szó. Nem mondhatnánk, hogy Kraus ne lett volna tisztában e folyamat
történeti koordinátáival: „Aki ma a jelenkori művészetről és annak ‘új alkotásai’-ról nyilatkozik, akár akarja, akár nem, végig kell gondolnia Hitler, Sztálin egykori kultúrpolitikáját is,mert ők gigantikus nagyságú összegekkel és kevés sikerrel támogattak és támogatnak egy
olyan művészetet, amelyet ‘az ember művészeté’-nek, humanistának és értékorientáltnak
adnak ki.”100
Wolfgang Kraus leltárt vezet a valóságról, benne elsősorban a kultúra folyamatairól és
azok jelentéséről. Előszeretettel választ triviális, majdhogynem közhelyszerű kiindulópontokat, amelyek látszólagos általános közérthetőségük maszkját viselve is váratlanul ismeretlennek, feltáratlannak mutatkoznak szemünkben. Így nézi Kraus azt a szerkezeti átalakítást is,amellyel nagy diktatúrák megtanulták az irodalom fölötti uralmat. Maga a kelet-európai
társadalom egyfelől elszenvedte ennek az építménynek a társadalom fölé való magasodását,másfelől azonban belsőleg lenézte azt és egyáltalán nem hitt annak hosszú távú esélyeiben.
Wolfgang Kraus a maga külső szemszögéből inkább egy harmadik módon viszonyult ehhez:szemlélte, értelmezte és tanulmányozta e rendszer „sikereit”, miközben természetesen ő istudott különbséget tenni annak közép- és hosszú távú esélyei között.
Wolfgang Kraus (és az akkori Ausztria egésze) számára a valóságosan létező diktatúrák
történeti korszakokon átívelő létezése természetesen minden volt, csak nem puszta eseményvagy olyasféle tapasztalat, amelyet „csak” valamilyen szinten fel kell majd dolgoznia. Ez alétezés aktuális valóság, de egyben hatalmas kihívás is volt a csak 1955-től ismét önállóállammá váló semleges Ausztria számára. A határon való életnek ez a nemcsak földrajzi, deideológiai és politikai színezete még radikálisabban változtatta át az eredetileg homo
aestheticust homo moralissá, mint ahogy ez az átváltozás más külső körülmények között
nyilván amúgy is végbement volna.

97

Uo., 13.

98

Wolfgang KRAUS, Nihilismus heute oder Die Geduld der Weltgeschichte, Wien–Hamburg, 1983,
110.

99

Wolfgang KRAUS, Der fünfte Stand. Aufbruch der Intellektuellen in West und Ost, Bern, 1966.

100

Nihilismus heute oder Die Geduld der Weltgeschichte, 106,37

Ebben a helyzetben a homo moralis aktuális feladatokat vállalt és ebből további legitimációkat nyert önmaga számára. A homo moralis feladata a szellemi alkotók védelme lett avasfüggöny másik oldalán. Kraus-ban e határjárás megkerülhetetlen politikai dimenziói ellenére is vitathatatlan maradt az alkotó ember és az irodalom iránti elkötelezettség, az irodalom
védelme nem vált felszínes ürüggyé a politikai cél megvalósítása számára.101
Wolfgang Kraus, a homo aestheticus szolgálatába került homo moralis határjáróvá vált,
politikussá, olyan emberré, aki saját szemével látott olyan dolgokat, amelyeket mások nem
akartak vagy nem voltak képesek meglátni. Nemcsak egy olyanfajta elnyomás valóságát látta,amelynek látványától mások talán féltek is, ő látta ennek az elnyomásnak a sikereit is. A
hidegháború korában külön privilégiummá válhatott, hogy valaki a másik világnak ne csak az
ideológiai ellenfényben beállított valóságából részesülhessen.
Nemcsak a reálszocialista Kelet sajátos és az irodalmi érintkezésben addig példa nélkül
álló politikáját érzékelte és ismerte meg (az egyik oldalon „abszurd”, a másikon „normális”),
de abból kellett kiindulnia is, hogy ez az abszurd-normális állapot győzött, s óvatos elgondolások szerint is még igen hosszú ideig fog fennállni. Nem elégedett meg az elűzött irodalmárok támogatásával, lehetőségei szerint meg akart ismerkedni az ily módon bezárt irodalom
otthoni hétköznapi létezésével is. Belátogatott tehát az oroszlán barlangjába, ült az írószövetségek vendéglőjébe, lehetőségei szerint igyekezett megismerni a vasfüggöny mögötti irodalom életvilágát.
Wolfgang Krausnak meg kellett állapítania, hogy az irodalomnak ez az új típusú irányítása
akár még funkcionálhat is. Hatalom és pénz ezen a módon is újraelosztásra kerülhet és apadlásszobák bulgakovi hőseinek közvetlen közelében azért minden nap megtelnek az Írószövetség éttermének helységei, ahol nem egy esetben a vezetés előtti hódolat egészen keleties
változataival is találkozhatott a távoli látogató. A hajbókolás nem egyszer a szó szoros értelmében is színpadiasan valósulhatott meg (Kraus egy esetben egy az egyházi összefüggésen
jócskán kívüleső kézcsóknak is tanúja lehetett).
Az irodalmi és művészeti produkció értelemadásának hatalma mindazonáltal politikaihatalmi érdek a demokratikus berendezkedés játékosai számára is. Az értelemadásban kialakítandó monopólium törekvése a politikai élet része, ami persze éles ellentétben áll a műalkotás
komplexitásának és sokértelműségének azzal a meghatározó tényével, miszerint a műalkotás
jelentései éppen ezért nem is redukálhatók egy, hegemón értelmezés megfogalmazásaira.102
A tegnapi írókból, költőkből és kritikusokból a mai és a holnap értelmiségijei váltak. Ez atranszformáció Wolfgang Kraus számára mélyen kétértelmű folyamatnak bizonyult.
Egyrészt, mint elkötelezett határjáró, szorgalmas szerző és okos analitikus, Wolfgang
Kraus egyike volt a legelsőknek, akik ezt a fordulatot látták, megértették és vele kapcsolatbanállást is foglalhattak. Másrészt ugyanez a fordulat a felszínen alig látható, a mélyben azonban
annál lényegesebb eltolódásokat hozott létre az „új rend” legfontosabb meghatározásaiban.
Wolfgang Kraus a szellemi alkotásnak és alkotónak azt a klasszikus felfogását juttattaérvényre, amely a huszadik század nagy diktatúráit követően már mintha az emberiség
101

Déry Tiborral való kivételes kapcsolata érdemileg például akkor indult be, amikor Déry a börtönből
való kiszabadulása után a létező szocializmus híveként határozta meg magát.

102

Ld. erről a szerzőtől a következő előadást: „Le realisme socialiste est toujours vivant. L’aspect
politique des doctrines littéraires” an der Konferenz ‘Perspectives sur la critique’, Paris, 12–13 Juni
1998., majd a következő tanulmányt: A posztmodern filozófiáról avagy az irodalomelmélet mint afilozófia titkos mozgatója, in Az irodalom visszavág, 2000, tavasz–nyár, 70–81. Elektronikus
változat: Az irodalom visszavág, IV, 06 (Új Folyam/6–2000). www.IV.hu Tavasz)

38előtörténetéhez csapódott volna. Egy katolikus értelmiségihez képest meglehetősen váratlanulaz értelmiség közelebbi meghatározásainál Kraus előszeretettel kölcsönzött Hegeltől, Marxtól
vagy éppen Heinétől. Hegeltől azt citálta, hogy a „szellemi munka többet visz végbe avilágban, mint a gyakorlati”, Heinétől azt, hogy „a világ az, amit a szavak jelei tesznek ki”,
Marxtól pedig nem kevesebbet, mint azt, hogy a „filozófusok eddig a világot csak különböző
módon értelmezték, most arról van szó, hogy megváltoztassák azt.”
Saját felfogását egy helyen így fejezi ki: „Az értelmiségiek azok lennének tehát, akik
filozófusként és gondolkodó emberként kiléptek a dolgozószobákból és a könyvtárakból,
vagy legalábbis időnként kilépnek azokból. Megpróbálják gondolataikat kipróbálni avalóságban, megismert igazságaikat a gyakorlati tevékenységben kipróbálni...”103
Ezzel azonban még korántsem merülnek ki Wolfgang Kraus definíciós kísérletei. Egy
további megközelítés például a következő: „...az értelmiségi olyan ember, aki számára elsősorban az értelem alkalmazása nyitja meg a világ átélését, és aki ennek folyamán ösztönzéseket nyer ennek az élménynek az elmélyítésére és más tárgyakra való átvitelére.”104 Az
értelmiségi Wolfgang Kraus-nál „Faust örököse”, többségükben meg is pillantja azt az alkotó
erőt, hogy még a világ akkori átfogó kettéosztását is meg tudják szüntetni: „Ők, az értelmiségiek voltak azok, akik mozgásba hozták a ‘vasfüggöny’ kettéosztásban megmerevedettvilágát.”105
A változások kezdetben nem is tűntek nagyon meghatározónak. A szellem hőseiből és„Faust örökösei”-ből befolyásos új osztály lett, éppen Wolfgang Kraus megfogalmazásában,az „ötödik rend” (der „fünfte” Stand).
Wolfgang Kraust tehát finom pszichológiája és a szellemi alkotó erő vallásos tisztelete
vezette egy önmagában is jelentős szociológiai felismerés megtételére. Az új szociológiai alaptény azután lényegileg változtatta meg a társadalom számos más alapösszefüggését. Az új„rend”-ben az ideális értékek képviselete mellett új kollektív érdekek is artikulálódtak, részben
más értelmiségi csoportok ellen, részben az establishment ellen, részben más foglalkozási
csoportokkal vagy nemzedékekkel összefüggésben. A szellem és intellektuális kreativitás rétegéből egy új érdekrendszer és érdekképviselet született meg, amelyik ráadásul, tehetjük hozzá
Kraus kiindulópontjához, hatalmas misszionáló erőt sugárzott ki magából az ifjúság, de részben
más csoportok felé is. Új hatalmi harc tört ki, ugyancsak váratlanul, amelyben az értelmiségiek
csoportként, „új osztály”-ként értelmezték önmagukat, intellektuális és erkölcsi legitimációjuk
alapján pedig arra vállalkoztak, hogy megjósolják azt, mi fog várni a társadalomra. A szociológiai csoportképződés egy konkrét pontján azonban jelentős mértékben veszíteni kezdtek
eredendően szabad és kreatív alaptermészetükből. A Wolfgang Kraus által megjövendölt újosztály valóságosan megszületett, azonban nem úgy, másként, ahogy azt Kraus gondolta.
Wolfgang Kraus évtizedes szívós küzdelme a modern értelmiség problematikájával azonban közvetett módon még ezeket a módosulásokat is észreveszi. Ehhez fűzött reflexiói nem
törhetnek teljességre. Azonban semmiképpen sem tévedett abban, ha az értelmiségiek „ötödik
rend”-jére (der fünfte Stand) leselkedő legnagyobb veszélyt nem a negatív vonatkozásokban
pillantja meg: „Az értelmiségre leselkedő legnagyobb veszély sikerének robbanásszerű
dinamikája, amelyet nem követ a történések értelmes beépítése az emberi pszichébe.”106 E
103

Wolfgang KRAUS, Rettung Kultur. Markierungen zu einem neuen Humanismus, Wien–Köln–
Weimar, 1999, 47.

104

Rettung Kultur, 41–42.

105

Ebenda, 39.

106

Uo., 48.

39

mondatban a „siker” talán egynek tűnik a sok releváns tényező közül, akár még egy túlerőltetett lényeglátás redukciójának is. A „siker” azonban egyidejűleg kivételesen komplex
jelenség is, amelyik (vagy amelyik „médiuma”) nagyon is képes arra, hogy az egykor az
intellektuális lelkiismeret vezette magatartásokat az egymást sajátos szabályszerűségek
alapján követő hatalmi harcok tűzpróbájában alaposan vagy éppen teljesen megváltoztassa.
Ma már egy olyan történelmi korszak végén járunk, amely a hatvanas évek közepe óta az
intellektuális lázadás formájában indult meg egy még élő, ugyanakkor már mégis halottdiktatúra ellen és az olyan eseményekkel zárult le, mint a berlini fal 1989. évi leomlása. Az
ebben a korszakban Wolfgang Kraus „ötödik rend”-jeként a történelem színpadára lépőértelmiség átalakulása befejezett tény. Csak az olyan történelmi szereplők, mint Bill Clinton,
Joschka Fischer, Javier Solana vagy Otto Schily keltik fel bennünk egy más történelmi
korszak bizonytalan és meghatározatlan érzését, az „ötödik rend”, egy új osztály emlékét,amelynek egyik korabeli leírása Wolfgang Kraustól származott.
A már említett és feltehetően Wolfgang Kraus katolicizmusából származó gondolkodói„ártatlanság” abban is megnyilvánul, hogy egyik kedves fogalma éppen a paradicsom. Ebben
az összefüggésben is rendre megtörténik, hogy egy első pillanatra meglehetősen szimplának
tűnő fogalom heurisztikus szempontból kivételesen produktívvá válik gondolatmeneteiben:„Senki sem cselekszik a Paradicsomnak egy mégoly elmosódott és halvány halk képzete
nélkül... Az általunk formált valóságban paradicsomról alkotott képzetünk tragikus töredékként válik láthatóvá.”107 Ez a metafora azért különlegesen termékeny, mert alapul vételével atársadalmi cselekvők univerzuma nehézségek nélkül osztható három csoportra. Egyrészt azokképe merül fel, akik, teremtményként, még egy hamis Paradicsom képére is rá vannak utalva.
Másrészt egy olyan kritika lehetősége is felmerül, amelyik azok ellen harcolt a legélesebben,
akik mások számára próbálkoztak hamis paradicsomok fabrikálásával. Végül ebben akérdésfeltevésben kezdettől fogva bele van foglalva egy „igazi” Paradicsom víziója is, mégakkor is, ha azt nem lehet közvetlenül konkretizálni és legfeljebb az ahhoz vezető út néhány
elemét lehetséges felvázolni.
Wolfgang Kraus „hosszú, gyakorta visszaesésekben és katasztrófákban gazdag” fejlődés
eredményének tekintette a liberális demokrácia intézményeit, ezzel együtt „a természet
érzékeny és törékeny terméké”-nek is.108 Olyan berendezkedésnek látta, ami éppen gyarapodó
kelet-európai tapasztalatai alapján is veszélyeztetett volt. E berendezkedés 1989-es világtörténelmi győzelmét Wolfgang Kraus még teljes egészében megélte. Kritikai figyelmeztetései
azonban e nagy győzelem után majdhogynem még aktuálisabbak, mint amilyenek a létező
szocializmus fennállásának idején voltak. A modern demokráciákat egy olyan fejlődés
eredményeként láttatta, amelynek során annak társadalma először a vallási, majd az ideológiai
alapozású értékektől szabadította fel magát. 1989 magával hozta e krausi tézis korábban
rögzített folytatását is annak lehetőségéről, hogy egyszer akár még maguktól az értékektől isfüggetlenítheti magát.109

107

Die verratene Anbetung, 45

108

Uo., 34 – Ld. még: „Ha a liberalizmus a maga a gazdasági egoizmus és a fogyasztó gondolkodás
okozta elfajulásában elutasítja értelemmel teljes értékek bevezetését a gazdasági szabadság értékén
kívül, ez a jövő megítélésében megnyilvánuló rövidlátásban és az egyes ember erkölcsi személyiségének félreismerésében mutatkozik meg.” (41) – Összegezően: „Az a veszély fenyeget, hogy aliberalitást az értékektől való irtózás fogja tönkre tenni...” (16)109

Die verratene Anbetung, 16.

40KOVÁCS GÁBOR
What was the Hungarian in 1939 and what is it in 2005?
The problem of national characterology yesterday and today
The book entitled Mi a Magyar? (What is the Hungarian, referring to character?) was acounter-book. Gyula Szekfű, the well-known Hungarian historian who was the editor in-chief,wanted to refute the assertions of Lajos Prohászka’s famous work on national characterology
entitled A vándor és a bujdosó (The Wanderer and the Hider) But it is more to it than meetsthe eye. These books took part in a great debate which was going on in the whole inter-war
era on the problem of national character. Many influential Hungarian intellectuals involved inthis debate: Mihály Babits, Lajos Fülep, Sándor Karácsony, László Németh, Károly Pap, Béla
Hamvas and many others. But national characterology could not become scientific, inapproach in the strict sense. Metaphysics, history of philosophy, critiques of modernity,
history of literature were mingled with shallow psychology in this curious mixture. So,
national characterology in some sense was the symptom of the distorted way of thinking andof the disturbed national consciousness in the inter-war period.110
But national characterology was an international phenomenon in Europe after the FirstWorld War. Especially German, Spanish and emigrant Russian Authors were interested in this
topic. We can mention here among others Leo Frobenius, Herman Keyserling, Oswald
Spengler, Ortega y Gasset, Salvador de Madariaga and Nikolai Berdyajev. We must not forgetthat important intellectual and ideological developments had preceded the emergence ofnational characterology. From this respect we can mention the crisis of liberalism, theemergence and strengthening of neo-conservatism and appearance of cultural morphology.
In Hungary the roots of national characterology grew from the climate of the turn of 1920 centuries. But, now we are interested in the developments of the inter-war period, andespecially in the intellectual framework which was the context for these developments. As astarting point I treat three famous books, which strongly influenced the intellectual publicmood after the First World War: Az elsodort falu (The Swept Away Village) by Dezső Szabó,
Három nemzedék (Three Generations) by Gyula Szekfű and the afore-mentioned A vándor ésa bujdosó (The Wanderer and the Hider) by Lajos Prohászka. The authors representeddifferent professions: Dezső Szabó (1879–1945) was a writer, Gyula Szekfű (1883–1955) ahistorian, Lajos Prohászka (1897–1963) was a philosopher.
th

In Az elsodort falu (The Swept Away Willage) the author did not produce positive national
characterology but he described the characters of the Hungarian national middle class and set
the stage for the later national character debate. 111 He strongly emphasized the motif ofautochthonous, true-born Hungarian historical development and with it he associated antiliberalism and anticapitalism.
Dezső Szabó and Gyula Szekfű occupied different ideological positions: the first was aradical anti-liberal author, the second a conservative anti-liberal historian. Szekfű’s startingpoint was the enumeration of the so called ‘Hungarian national vices’ which had been110LACKÓ Miklós, Sziget és külvilág, Budapest, MTA Történettudományi Intézete, 1996, 263–368.

111

Ibid., 290.

41

borrowed from Istvan Széchenyi, the 19th century reformer and thinker, that held backHungarian Progress. It would not be too informative to take these ‘vices’ one by one because
they were repeated in a boring manner during the national character debate, but it would be
more interesting to look at the philosophy of history which emerged from this starting-point.
These vices in Szekfű’s interpretations had been that of the nobility of the Hungarian nation,and later became consummated in the liberal capitalism of 19th century. This liberal capitalism
from the Szekfű’s point of view was the engine of an inorganic historical development in
Hungary as well throughout in Europe.112 The greatest among the vices in Szekfű’s opinion
was that the Hungarian political elites had been spoilt by liberalism and lowered the country
into party bickering and sterile debates about public law.
Lajos Prohászka’s book, A vándor és a bújdosó (The Wanderer and the Hider) in its deeper
structure was the continuation of the Három nemzedék (Three Generations). Both works were
imbibed with the critique of modernity denying the progress optimism of the 19th century. We
can say that these writings were the typical products of the philosophy of crisis of the interwar period. The starting point of Prohászka’s book is rooted in German Geistesgeschichte.
Every nation has its own spirituality which means a special mode of existence as well. This
spirituality predetermines the behaviour in concrete historical situations. The Hungariannational character is diametrically opposite to the German one.113 The most typical Hungariannational characteristic is the seclusion (finitizmus), which means inward looking behaviourand some kind of complacency. This is the root of other national vices, first of all of fruitlessparty debate and short-lived enthusiasm (szalmaláng).114
Mi a magyar? (What is the Hungarian?), which had been edited by Gyula Szekfű andappeared in 1939, did not give too many new ideas to the debate about Hungarian national
character; its influential authors on the one hand rejected the approach of Prohászka’s bookand on the other hand emphasized the independence of Hungarian culture from the German
one. But these essays did not form a coherent book: they could not provide the basis fornational characterology as a new discipline. In the writing of Mihály Babits (1883–1941),
who was one of the greatest Hungarian poets of the 20th century, entitled A magyar jellemről
(On Hungarian Character) we can find a curious ambivalence. In the first part of his essay,
Babits explicated at length why it is almost impossible to create a valid national characterology yet, in the second part he laid down the maxims of his theory for Hungarian national
character. In his conception the Hungarian national character is not an eternally existing
immutable substance but a changing constellation of different elements evolving during theprocess of history. He rejected the theory of László Németh, who had constructed the
oppositional notions of the ‘true-born Hungarian’ and the ‘foreigner’.115 But we can detectthat Babits’ theory was undergoing modifications during the inter-war period. In an earlier
essay, directly after the First World War, he had criticized the conservative features of
Hungarian character, while in 1939, in the shadow of the nearing Second World War heevaluated this conservatism as the safeguard against devastating totalitarian ideologies.116

112

SZEKFŰ Gyula, Három nemzedék, Budapest, ÁKV-Maecenes, 1989, 86.

113PROHÁSZKA Lajos, A vándor és a bujdosó, Szeged, 1990, 84.

114

Ibid., 224.

115

BABITS Mihály, Esszék, tanulmányok, szerk. BELIA György, Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó,
1978, 617–618.

116

BABITS Mihály, A magyar jellemről, in Mi a magyar, szerk. SZEKFŰ Gyula, Budapest, Magyar
Szemle Társaság, 1939, 84–85.

42

What was the conceptual framework behind national characterologies in the inter-war
period? This is undeniably the most interesting question in this field. There is a common
conviction that these theories had been rooted in Geistesgeschichte, but this opinion is only
partly true. The national characterologies of Lajos Prohászka and Tibor Joó are truly based inthis intellectual movement but Geistesgeschichte is not a common denominator of all works
in this field. It seems to be a much more relevant approach to focus upon the essentialism of
this way of thinking. The main concern of these theories is the searching for national essence.
This essence can be eternal but can be changing, emerging in historical process. As Balázs
Trencsényi pointed out, Carl Schmitt’s theory of political romanticism can be used as aframework of interpretation for national characterology 117 The basic feature of politicalromanticism is the secularized occasionalism which identify one phenomenon with theappearance of the other, individual is just the instance of appearance of community. But thereverse is true: community is the case of the appearance of the individual. In traditional
theological occasionalism, it is God who appears in worldly phenomena, but in politicalromanticism the subject of appearance is Humanity or History – respectively we speak on
revolutionary or conservative romanticism.
The romantic Ego as a clairvoyant prophet is able to discern the values by which thesinking national essence can be saved and redefined, and moreover can be formulated as acommon value-system for the members of national community. In Szekfű’s theory – whichaims at the reconstruction of the modernized Greater Historical Hungary – this clairvoyant
politician is Count István Széchenyi of the 19th century, in Dezső Szabó’s conception – which
speaks the narratives of ethnopopulist national characterology and aims at the creation of
ethnically homogenized elites and a new conquest of Hungary – the writer-prophet plays thishistoric role. In these concepts the national essence is an ahistorical entity and a subject ofhistorical degeneration at the same time. The norm-giver clairvoyant prophet’s or politician’stask is to revitalize and actualize this potentially existing national essence. As Gyula Szekfű’s
intellectual carrier proved there was possibility for passage between afore mentioned theories.
In the 1930s Gyula Szekfű took over from the populist tradition what had been established byDezső Szabó, namely the thesis concerning the nation-regenerating potential of peasantry
while by introducing the notion of the neobaroque order cautiously criticized the politicalstructures and political elites of the inter-war period Hungary.
Németh László (1901–1975) accepted Dezső Szabó’s theory of the relation of valuerecognizing writer-prophet and value-accepting society, enlarging it with an eschatologicaldimension of degenerative narrative, referring to the notion of lowered in class status, trueborn, ‘deep-Hungarian’ national character. In his theory, the new elites’ – who are in themainstream of European contemporaneous culture – main task is the elaboration of a cultural
canon which gives an opportunity for creating new social-political structures based onregenerated Hungarian national character. This vision had been described in his utopian essay
entitled Kapások (Peasants working with hoe), (1935). Later he connected his conception ofelites, based on Ortega y Gasset’s theory, with the question of assimilation. This resulted in
the theory of dissimilation, which appeared in his essay-pamphlet entitled Kisebbségben (InMinority) (1939) In this book the creative minority was replaced by the tragic eternal minority
while the revolution of quality which had originally meant the autonomous action of thisminority metamorphosed into some kind of transcendence revealing itself through the writerprophet.118
117

TRENCSÉNYI Balázs, Az ‘alkat diskurzus’ és Bibó István politikai publicisztikája, in Megtalálni aszabadság rendjét, kiad. DÉNES Iván Zoltán, Budapest, Új Mandátum, 2001, 175–207.

118

Ibid.
43

The intellectual framework of the above mentioned inter-war national characterologies had
been broken up by István Bibó who rejected a holistic approach along with the notion ofnational essence.119 His starting-point was no the national essence, but the autonomous
individual of Kantian philosophy and the nation as the community of these autonomous
individuals. Through political action the nation gets some kind of character, but this is not asuper individual existing above real human beings.
Undoubtedly, the golden age of national characterology had been the inter-war period ofEurope. After 1945, this approach did not disappear. Daniel Bell, the well-known Americansociologist in his detailed essay of 1968 discussed this problem.120 According to him thenotion of national character has got a long history. This problem always appears when one has
to face the reality of a foreign community. We can find the origins of notion in antiquity, but
the modern conception of national character has its roots in the 19th century. This time,
notions of race and nation were used as synonyms because the idea of race had not beenburdened with horrible connotations which it gained in the biological racism of the 20th
century Nazism. After the First World War, the modern social anthropology substituted theidea of culture for race; culture was defined as a set of behavioural patterns regulating social
norms in a given community. It seemed to be a good term because it gave a chance forsynthesis of biological, psychological and anthropological approaches. But the experiences of
the Second World War needed a holistic concept for interpreting different – American,
English, Japanese and German etc. – political practices. So the notion of nation gained groundonce more. During the war and after it were published many works, which – similarly to the
Hungarian national characterologies of the inter-war period – tried to define different national
characters by peculiar symbols. As an example, Bell mentions Ruth Benedicts’ book entitled
The Chrysanthemum and the Sword, in which the author described the Japanese nation as anaesthetically sophisticated but structurally rigid, strongly controlled community, with aninclination to brutality.
In Bell’s opinion, moves such as mentioned above, have a common fault, namely they areunable to define the notions of nation and character in a satisfactory way. The main problem
is here – argues Bell – that the nation as a social unit is a relatively young and mutable entity;
this fact brings into question the existence of a durable character in this case. In the last
analyse, this problem belongs to the field of empirical sociology. Notwithstanding, national
character is not equal to specific behavioural patterns of the investigated social groups.
However, the main problem – says Bell – that the notion of national character has fivedifferent elements and the authors frequently do no not make the necessary distinctions
among them. These are: 1. national creed, 2. national imagoes, 3. national style, 4. national
consciousness, 5. modal personalities. „The national creed is (...) the implicit or explicitly a
set of values which tends to legitimate behaviour in a society and, when made conscious, todefine its purposes. (....) National imagoes „are the diverse folk, historical, and literarycharacters who embody modes of response to life situations (...) the national style is often thepolitical style of the leadership of a country. (...) National consciousness (...) is the selfconscious attachment of individuals to specific group symbols in an effort to differentiatethemselves directly from other groups.”121 The last element of the definition of the concept
for national character refers to modal personalities. Bell, following Ralph Linton’s approach,119

DÉNES Iván Zoltán, Eltorzult magyar alkat, Budapest, Osiris, 1999.

120

Daniel BELL, National Character Revisited. A Proposal for Renegotiating the Concept, in UŐ,
Sociological Journeys. Essaxs 1960–1980, London, Heinemann, 167–183.

121

BELL, 181–183.

44

says that „a modal personality structure is one that appears with more considerable frequency
than others, and thus there may be several modes in any distribution of variants.”122
Now, we have arrived the second part of this paper. Is it possible now to talk about national character in historic-social-intellectual constellations which fundamentally differ fromones, that existed in 1939? A book, also entitled Mi a magyar? (What is the Hungarian?) has
been published in recent times, in 2005. It has been edited by Ignác Romsics and Mihály
Szegedy-Maszák. In its introduction András Gerő declares that the question appearing in thetitle emerges for every generation, so it is a meaningful question, but our answers to it areradically different from ones were possible in 1939. What mainly concerns us in the essays ofthis book is the special mode of approach and the intellectual framework hiding beyond theanswers that are given to the question ‘what is the Hungarian?’
In the following train of thought I do not intend to analyse the all essays if this book. I canonly deal with the writings which are the most important ones from the selected point of view.
Already at first reading we can find a definite will of deconstruction for the notion of national
character. The authors seem to be in consensus about the irrelevance of an essentialist
approach. But, the degree of deconstruction is different author by author. At one end of thespectrum we can find Péter Esterházy, one of the most famous contemporaneous writers, whoalready in the title of his essay Mi a mi? (What is the what?) shows his ironical approach
about the question. He declares that this problem is not important for him because what he isinterested in is individual and not collectivity. Collectivity is unable to exist without
individuals; individuals are prior to collectivity.123 In Esterházy’s opinion the main problem
of today is that the direction and the rhythm of the events in Hungary and in Europe after
1989 are totally different. 1989 for Hungary meant the recovery of its sovereignty; but thejoining to EU meant to give up at least a part of this newly acquired sovereignty. We cannot
even say – argues Esterházy – that the nation can be defined by a commonly shared culture. It
was true maybe yesterday, but it is not true today. But there is nothing terrible in this new
situation: the concept of nation is not a divine gift. It was the invention of the 19th century, as
well the multitude of symbolic spaces ranging from the badge of ranks for soldiers to thenational anthem. Now we have entered a new epoch, in which the main problem for the
Hungarian nation is modernization and not the search for an alleged national character.
At another end of the spectrum, there is Bertalan Andrásfalvy, the ethnographer who is in asense connected to the book of 1939. Of course it does not mean that he would be the direct
follower of the inter-war narrative, but he does not intend to deconstruct the problem ofnational character. According to his starting point the definition of Hungarian national
character embraces the wholeness of the process for Hungarian history. He emphasizes theplurality of Hungarian historic-cultural traditions, so refuses the idea of cultural homogeneity.
At the same time he writes about constant Hungarian national features, e.g. the aptness forquarrelling and party debate.124
Csanád Bálint, the archaeologist in his Ki volt a „magyar” a honfoglalás korában és Szent
István korában?(Who was ‘Hungarian’ in the age of Hungarian settlement and of King SaintStephen?) very convincingly argues that the Hungarian prehistory and archaeology is unable
to contribute to get answer for the question „what is the Hungarian?’ Projecting back theconditions and the conceptions of the age of modern nation-building into the past we
122

Ibid., 178.

123

In: Mi a magyar?, kiad. ROMSICS Ignác, SZEGEDY-MASZÁK Mihály, Budapest, Habsburg Történeti
Intézet–Rubicon, 2005, 59.

124

Ibid., 13–36

45

inevitably obtain ideological constructions. He in conclusion, refers to the Renan’s famousdefinition: belonging to a nation means a plebiscite repeated day by day, it is a conscious
decision on the side of a tradition.125
Lajos Grendel, the writer living in Slovakia, in his essay rethinks the analysis of IstvánBibó, the great Hungarian thinker about the deadlocks of Hungarian history. In Grendel’s
opinion there is a close connection between Hungarian historical traumas and national
consciousness. He emphasizes the plurality of national traditions and rejected the holistic
approach, which characterized the national characterologies of the inter-war period. The main
problem in Hungary is a deep discrepancy between modern democratic political institutions
and anti-modern national consciousness after 1989. This phenomenon can be led back to theunsolved historic traumas. At the centre of Hungarian national consciousness has been thetrauma of Peace Treaty of Trianon of 1920. As Bibó’s follower, Grendel recommends a
critical approach to Hungarian political traditions; a democratic nation cannot continue its
antidemocratic traditions. He sharply rejects the third way theories, but strongly criticizes theEast European political elites which in his opinion have not taken advantage of the historic
opportunity arose in 1989. He agrees with Péter Esterházy that there is no such thing as anational essence, but he thinks – referring to Patocka, the Czech philosopher – that nationalrole for a nation is a sensible notion. The national role of Hungary is to contribute to thedissolution of historic traumas and to the search of common solutions in this part ofEurope.126
In the opinion of Mária Ormos, the historian, old stereotypes of national character do not
function any more. The members of the Hungarian cultural-linguistic nation are living indifferent countries, so the situation is the same as it was in the inter-war era after the partitionof Historic Greater Hungary, but the self-reflection of the nation on this fact is basicallydifferent than it was in the inter-war period. Today – argues Ormos – public opinion in a
general way accepts the existence of double identity, but there is an uncertainty in judging thestatus of ethnic and cultural or religious minorities, first of all the Gypsy and Jewish
minorities, living inside the country. Public opinion on the one hand, in contrast to thesituation of the inter-war era, has accepted the fact; there is no real possibility for the shiftingof national boundaries, so the existing situation is permanent. On the other hand, theunsuccessful plebiscite on double citizenship in 2004 and its afterlife has proved that there areno solid and generally shared criteria for gaining consensus in national community in thisquestion. Moreover – argues Ormos – the self-reflection of the Hungarian minorities living in
the foreign language political communities of neighbouring countries has been changing sincethe 1920s–1930s: their ‘we-consciousness’ presumably has changed in some degree becauseof long-standing situation. There are some historically developed and fixed peculiarities of the
Hungarian national community – e. g., self-pity and looking for the back door – but she does
not intend to establish some kind of national characterology upon them. The only efficient
medical treatment long run concerning the uncertainties of Hungarian national consciousness
is to give up the conception of the nation-state – concludes Ormos her train of thought.127
The last essay in the book has been written by László Végel, who is living as part of aminority in Northern part of Serbia, the district named Vajdaság. Entitled Magyar labirintus(Hungarian Labyrinth) Végel, similarly to the above-mentioned Lajos Grendel, gives ahistorical-sociological analysis of the history of the Hungarian minority in Vajdaság. Végel –125

Ibid., 54–55.

126

Ibid., 91.

127

Ibid., 183.

46

following István Bibó – describes a long standing deadlock, which has been rooted in theAustro-Hungarian Monarchy of the second half of the 19th century. In Végel’s opinion, it was
the Hungarian gentry living in the periphery of the Historical Greater Hungary who played
main role in establishing this historical deadlock, which was the local variant of the general
Hungarian dead-lock of this time. The local Hungarian political elites were mainly recruitedfrom this social stratum, which refuted and blocked modernization, constructed a rootless andstagelike hollow national consciousness. After the Trianon Peace Treaty of 1920, these local
elites had left their communities in the lurch and escaped to Hungary. After the Second World
War, this event was repeated but to a lesser degree. Paradoxically, the Hungarian communities of Vajdaság only one time had had modernizing, well-functioning elites and it was
during the decades of Yugoslav socialism but, because of the disintegration of Yugoslavia theprocess of modernization was interrupted in the era of Balkan-wars of the 1990s.128
So, what is the conclusion of comparing the two books of 1939 and 2005? Maybe we canrisk a guess: the question ‘what is the Hungarian?’ cannot be answered in a scientific way andby the help of a scientific method. Today nobody believes any more in the possibility ofscientifically based national characterology. But the question itself, as András Gerő rightly
declared, remains meaningful.

128

Ibid., 2005, 283–284.

47

MESTER BÉLAA Marxist Canon of the History of Hungarian Philosophy
The Communist rule and the aggressive and immediate reorganisation of the institutional
network of culture and science between 1948 and 1950 had their institutional consequences in
Hungarian philosophy since 1950. It was in this year that a new institutional network of
Hungarian philosophy was built in place of its former but destroyed background atuniversities and in civil sphere.129 The first volume of the new series of Filozófiai Írók Tára
(Writers of Philosophy Series) was published with a new conception in the same year. Later it
has appeared as a new official philosophical periodical of the Hungarian Academy of
Sciences. Under the title Filozófiai Évkönyv (Yearbook of Philosophy) its edition started in
1952. The members of the Yearbook’s editorial board were the main representatives of theestablished Hungarian Marxism: Béla Fogarasi, György Lukács, László Mátrai, Erik Molnár,
and József Szigeti.130 Their conception and program had two characteristic but inconsistentelements: cultivating the history of philosophy in its traditional sense as well as the„progressive traditions” of Hungarian philosophy within it; and at the same time breaking
with the (mainly neo-Kantian) traditions of the recent past of Hungarian philosophy. This
double requirement of radical break with Hungarian philosophical tradition and cultivating its„progressive traditions” is only one of the consequences of – far from the most significant one– the debates within contemporary „official” Marxism. It reflects also the complicated andstrained connection between Marxism and the history of Philosophy, and as well between
Marxism and the particular disciplines. It would need much more space than I actually havehere to explain these general problems in detail; so I will focus exclusively on the topics
concerned with the related disciplines. I will show the consequences of the opinion of
Hungarian „official” Marxism as regards the history of philosophy, especially the historiography of the earliest authors of Hungarian philosophy. The first step is an observation about
historiographical traditions, used by Marxism in Hungary, working on a new canon.

Canon and Canon-breaking
The Preface of the first volume of the Yearbook of Philosophy, written by its editorial board
and containing the board’s program, defends at first the legitimacy of the history ofphilosophy within Marxist philosophy in general.131 The board on the basis of a usual and ausually boring report on a textbook of philosophy for the Soviet universities, written by
Zhdanov,132 is going to defend the legitimacy of the history of philosophy and of the
129

Philosophical education ended in its former system; Hungarian Society of Philosophy with its old
traditions was dissolved.

130

Fogarasi, Béla (1891–1959) was a Marxist philosopher, a member of Hungarian Communist Party
since 1918, editor-in-chief of the theoretic periodical of this party titled Társadalmi Szemle (Social
Review) since 1945. Lukács, György (1885–1971) one of the best known Hungarian philosophers,
aesthetician. Mátrai, László (1909–1983) philosopher, historian of philosophy. Molnár, Erik
(1894–1966) historian, politician. Szigeti, József (1921–) philosopher.

131Előszó, in Filozófiai Évköny, Vol. 1. 1952, 3–8.

132

Zhdanov, Andrey Aleksandrovich (1896–1948) was an influential Soviet politician of culture.

48

institutional network of historians of philosophy against the more dogmatic branches ofMarxism.133 The institutional network of the historians of philosophy, defended by thisPreface, was above all a workshop of translators and historians of philosophy forming a circle
around the new Series of Writers of Philosophy, which was partly identical with the team of
the historians of philosophy under the leadership of the founder of this series, Bernát
Alexander.134 The board emphasizes that „[their] most peculiar task within the framework of
the history of philosophy is to deal with progressive traditions of Hungarian philosophicalthought”.135 Their unambiguous programme is to rewrite the canon of the history of
Hungarian philosophy. I will outline the details of this new canon on the basis of two worksof Ágnes Heller, a review and a treatise. Both published in the same volume.136 (It must be
noted here that the young Ágnes Heller’s views, who was at the starting point of her career –she was graduated in the year of question –, will be referred here just as a documentation ofthis epoch, not as a personal remark. It was not relevant to read to me these texts as theauthor’s free personal valuation only as far as they reflect her criticism on Writers ofPhilosophy Series. We would not be far from the truth, if we read these characteristic
statements as a semi-official declaration aiming to make room for the different authors in a
new canon. The context of the ruleship and censorship is clear in parts of texts, anticipating
long-distance research programmes for the whole community of Hungarian philosophers.
According to Heller’s opinion, there are two objectionable characteristics of Hungarianphilosophical tradition which must be eliminated from the new and transformed tradition. The
first one is a cosmopolitan, liberal point of view concerned with the history of philosophy.
This method neglects the problems of Hungarian society and the independency of Hungarianphilosophy itself. To her the neo-Kantianism is the only noticeable philosophical tendency ofthis „bad” tradition of Hungarian philosophy within its unprincipled eclecticism. The second
one is the underestimation of Hungarian philosophical tradition, neglecting the history of
Hungarian philosophy, especially disregarding the „progressive traditions” of the recent pastof Hungarian philosophy because of the cosmopolitan spirit of Hungarian philosophy. She
thinks that a correction is needed: strengthening both of the materialistic and of the dialectic
traditions in the history of philosophy. (Within the Writers of Philosophy Series it resulted ina disproportionate overrepresentation of Hegel’s works as well as some French materialistic
writings of the XVIIIth century and a systematic repression of the Kantian tradition, which
was very strong in Hungarian philosophical tradition before.) The reclassifying of the historyof Hungarian philosophy and its works, suggested by Heller’s text, includes a hidden promise133

I have written in details about the defence of the history of philosophy in general in my treatise
published in the first volume of the newest series of Filozófiai Írók Tára (Writers of Philosophy
Series), as a part of a history of this series. See: Béla MESTER, Filozófiai Írók Tára (1881–1991),
in: ARISZTOTELÉSZ, Lélekfilozófiai írások, Budapest, Akadémiai Kiadó, 2006, III–XXVI. (Writersof Philosophy Series publish classical texts of philosophy in Hungarian since 1881, with different
editorial policy in every epoch.)

134

Alexander, Bernát (1850–1927) was a historian of philosophy and translator, the first Hungarian
representative of history of philosophy as an independent, established discipline. Two importantmembers of his ancient team were active in this time. Samu Szemere (1881–1978) a historian ofphilosophy, translator, Alexander’s personal disciple. Valéria Dienes (1879–1978) a philosopher,translator, Bergson’s disciple and his authorised Hungarian translator. She is the founder of studies,
named „orchestrics”, on moving and gestures.

135

See the above quoted Preface, 7.

136

See: Ágnes HELLER, Filozófiai Írók Tára (Új Folyam) in Filozófiai Évkönyv, Vol. 1, 1952, 554–
564.; HELLER Ágnes, Erdélyi János, in Filozófiai Évkönyv, Vol. 1, 1952, 403–476; Heller Ágnes
(1929–) a philosopher, György Lukács’ disciple.

49

for the possibility of a serious edition program of classical Hungarian philosophical works. In
her review Heller alludes to the publication of Apáczai’s Encyclopaedia within the Writers ofPhilosophy Series, as a first volume of Hungarian texts.137 Heller plainly speaks about arevaluation of the authors of the history of philosophy; she draws a scheme of a new canon of
the history of Hungarian philosophy.

Maintainable and Restricted Elements of the Previous Canon
Heller discusses in details the need of a rediscovery of „progressive thinkers” of Hungarianphilosophy, restricted in the recent historiography, in her essay on Erdélyi.138 However,dealing with the crimes of „the damned regime” in the introduction is an obligatory topic of
this epoch because of ideological censorship; this pattern of restriction in the present writing
became a particular characteristic of the history of Hungarian philosophy. In spite of theemphasized restriction in the past, Heller’s new canon is essentially identical with that of the
XIXth century historiography: Apáczai, Bessenyei, a representative of the Enlightenment, andErdélyi.139 However, some philosophical trends, omitted from this new canon, were not theparts of traditional discussion of Hungarian historiography of philosophy since long time;
their disregard for it has particular reasons and emphases in this new context.
The new canon conceals the whole of the very vast Hungarian positivist tradition with its
all possible antecedents. For instance it makes the early reception of empiric tendencies
practically invisible, among them the repeated, sometimes almost cultic Bacon-references of
the important methodological debates of the XIXth century; moreover, it ignores theremarkable influences of Scottish common sense-philosophy and utilitarianism on the
Hungarian philosophy. It is interesting that the rare texts and documents of Hungarian
materialistic tradition escaped the attention of the creators of this new canon: for example
József Hajós’ booklet on Mentovich had almost zero reaction.140 Some Hungarian thinkers of
the XIXth century, who mentioned some names in addition of utopian socialists in theirwritings – for instance János Hetényi, or Péter Litkei Tóth, the later one was Hegelian, andable to shown as a revolutionist141 – were lauded for their topics on socialism, but actually did
not become first-rate member of the new canon. Hungarian philosophers’ community had
enough sensibility for ratio and quality to avoid creating a new canon on the basis of personsof secondary importance, such Hetényi and Litkei were.

137

Apáczai, Csere János (1625–1659) was a Cartesian philosopher. His Magyar [Hungarian]
Encyclopaedia (Amsterdam, 1653 [!1655]) is the first philosophical book written in Hungarian.
Hungarian publishing houses planned vast projects of edition for the anniversary of three centuries(1653), but these projects mainly have perished.

138

Erdélyi, János (1814–1868) poet, Hegelian philosopher.

139

Bessenyei, György (1747–1811) a writer, thinker. The Hungarian Enlightenment began by his firstwork (1772), in Hungarian historiographical tradition.

140HAJÓS József, Mentovich Ferenc, Bukarest, Állami Tudományos Könyvkiadó, 1952. Mentovich,Ferenc (1819–1878). The most remarkable representative of Hungarian materialism in the XIXthcentury.

141

Hetényi János (1786–1853), a Calvinist clergyman, man of letters, philosopher. Litkei (Tóth), Péter(1814–1878) Calvinist clergyman, thinker.

50

In Heller’s essays Gusztáv Szontagh142 had a definite rejection as Erdélyi’s opponent, amuch stronger one than a simple disregard. However, Szontagh was not part of the recent
canon; Heller was arguing against him as a key-person of a previous canon and a negative
picture of a new would-be one. In a hidden way Heller means to find the domestic central
point of all the inimical philosophical traditions. In Heller’s opinion, Szontagh is not neededby the new canon because his philosophy has a Humeian and Kantian foundation together
with an anticipation of neo-Kantianism: „Szontagh is the first Hungarian neo-Kantian philosopher, the ancestor of the paulers and kornises”143 Heller’s verdict on Szontagh’s position in
the history of Hungarian philosophy become quite doubtful if we pay attention to the representatives of the referred philosophical tendency. Károly Böhm, 144 the greatest Hungarian
neo-Kantian philosopher outlines his research- and editorial program on the pages of the first
volume of his Philosophiai Szemle [Philosophical Review] by demarcating himself from
Szontagh’s tradition; and the above-mentioned Kornis as a historian of philosophy had similar
opinions too on Szontagh in comparison with Erdélyi. Böhm, Kornis, and other Hungarianphilosophers of the XIX-XXth centuries did not think about Szontagh as their ancestor, andtheir opinions on him were in accordance with these of Heller.

Rewriting Traditions – Why?
This newly established canon of Hungarian philosophy does not seem to be so new. It is silent
about the classical topics of philosophy before Descartes, which is understandable if thecircumstances of Hungarian philosophy are considered; then it follows the well-known
tradition of Continental philosophy in outlines: Cartesianism (Apáczai), Enlightenment (Bessenyei), and somewhat later Hegelianism (Erdélyi). (The topic of Cartesianism as a beginningof Hungarian philosophy appeared in János Erdélyi’s history of Hungarian philosophy at first.
Everything before Hungarian Cartesians is a part of the prehistory of Hungarian philosophy,
real history of Hungarian philosophy begins only with the Cartesians, by Erdélyi’s Hegeliansystem of history of philosophy.)145 There are two remarkable characteristics of this canon.
Firstly, it is not continued after Erdélyi. And it is perfectly understandable from the point ofview of Marxism since after Hegel’s philosophy only Marx’s philosophy and the final
accomplishment of philosophy in the Marxist canon of philosophy seem to them to exist.
Consequently, following this structure, one must wait for the first Hungarian Marxists after
Erdélyi’s death in the Marxist canon of Hungarian philosophical tradition. Secondly, long andimportant „Hegel-free” and mainly Kantian epochs are absent from this canon, such as thehistory of the early Hungarian Reception of Kant before Hegel’s lifetime and the continuous
Kantian tradition of the „long XIXth century”, which extends from István Márton and Sámuel
Köteles to Károly Böhm and his disciples.146
142

Szontagh, Gusztáv (1793–1858) philosopher, man of letters.

143Ágnes HELLER, Erdélyi János, i. m., 411. Pauler, Ákos (1876–1933), a philosopher. Kornis Gyula(1885–1958), a philosopher. Pejorative use of personal names with minuscule, in plural – „paulers,
kornises” – was a characteristic of Communist rhetoric of this era in Hungary.

144

Böhm, Károly (1846–1911). The greatest Hungarian neo–Kantian thinker and an institutor of a
Hungarian school of philosophy.

145

ERDÉLYI János, A bölcsészet Magyarországon [Philosophy in Hungary], Budapest, Franklin, 1885.
First edition as a series of review-articles in Budapesti Szemle Vol. III–VII, 1865–1867.

146

Márton, István (1760–1831), and Köteles, Sámuel (1770–1831) were Kantian philosophers.

51

It is János Erdélyi who is accepted to be the most modern Hungarian philosopher by
Hungarian Marxism. He is considered this way for two reasons. Our domestic Marxism wasin need of a substantive and collective history-maker for constructing its own tradition
functioning similarly as Erdélyi’s concept of nation. The concept of the history-maker of the
Hungarian philosophies between the world wars, in spite of their Hegelian parallels, were notan acceptable one by Marxism because of their political burden; and the extreme
individualism of Hungarian Neo-Kantians was quite far away from the thinking of ourdomestic Marxism. It is enough to mention Károly Böhm’s philosophy, whose greatest
dilemma was positioning sociability amongst the projections of the öntét („self-position”) as a
special value, and it was solvable only with a problematic incorporation of utilitarianism into
his axiology. (It must be noted here a political aspect of the issue. After the Second World
War László Vatai’s interpretation of Böhm appeared as a semi-official ideology of the biggest
non-Communist political party, that of Smallholders’ Party.)147
Another, more important reason of the emphasis on Hungarian Hegelians amongst them
János Erdélyi, is the context of the philosophy of science. It is based partly on an image ofscience from the XIXth century, deeply rooted in Marxism itself, and partly on the lack ofserious interest in philosophy of science of the most of contemporary first-level Hungarian
Marxists. (I have touched this problem in the context of the relative indifference of ourdomestic Marxism in the local materialistic tradition.) This problem was derived from a
conception originated from the situation of German philosophy before 1848. By this opinion,
the „scientific Weltanschauung” can exist only throw linking the Hegelian dialectics and materialism in the form it was formulated in Engels’ Dialectics of Nature. Sciences, humanities
and the philosophical thought reflecting on them had escaped this scheme in the disciplinarisation process in Hungary and in other parts of the world in the middle of the XIXth century.
The tendencies of philosophy expressing dilemmas of contemporary philosophy of science,e. g., different waves of positivism, neo-Kantianism, pragmatism, were not interpretable onesfor Marxism. This form of helplessness is clear in Heller’s essay on Erdélyi, too. By Heller’s
opinion, however, Hungarian Hegelianism was the winner of the Erdélyi–Szontagh debate, atthe same time it was the end of Hegelianism when the Hegelian transformation of Hungarianscientific thought occurred. (Of course, for this Hegelian transformation of sciences we know
examples nowhere in the XIXth century.) After that in Heller’s narrative the dominant but
valueless tendency of Hungarian philosophy was the very early-dated neo-Kantianism. And
from Erdélyi’s death to the beginning of „official” Marxism at about 1950 did not happened
anything, excluding the early Hungarian Marxism, but it was ambiguous by political reasonsin the fifties. The first reason of this evidently deformed image of Hungarian philosophy wasa historical disorientation, excluding the evident influence of political-ideological censorship.
Even the mere use of the name of some tendencies was taboo. It was a legitimate and merely
historical point of view in philosophy the research of the (disappeared) XIXth reception of
Hegel, rediscovered in the XXth century; but it is illegitimate to make Hegelianism the mainand unique criterion of the existence of a philosophical culture. The second and main reasonof this deformed image is the above mentioned old-fashioned attitude of Marxism towardsciences. My aim in the rested parts of my lecture is to investigate from two points of view in
two epochs the relationship between the historiography of Hungarian philosophy and otherdisciplines. At first I will survey the contemporary relationship of history of philosophy and147

Vatai, László (1914–1993) a philosopher and a representative of the third generation of Böhm’s
school, one of the so-called „Böhm’s grandchildren”, MP of Hungarian Parliament in the fractionof Smallholders’ Party after 1945. His draft of a would-be ideology of his party, written in 1946,
was based on his PhD treatise, titled A szociális filozófia alapjai Böhm Károly tanában [Foundations of Social Philosophy in Károly Böhm’s Doctrine], Kolozsvár–Budapest, 1943.

52

other historical disciplines on the basis of the texts of a debate on Hungarian philosophicaltradition in 1957. At second, I will quote instances of analyses of the same phenomenon by
these different disciplines, without using results of each other, from the later decades with
influences on our present.

Historiography of Hungarian Philosophy and its Historical Fellow-disciplines in 1957
We must take into consideration of the reorganized structure of Hungarian philosophicalperiodicals after 1956 in order to understand the background of debate in 1957. Magyar
Filozófiai Szemle [Hungarian Review of Philosophy, March 1957], with the title of Károly
Böhm’s philosophical review, founded in 1882, was a special amalgamation of the abovementioned Filozófiai Évkönyv [Yearbook of Philosophy], and Filozófiai Értesítő [Philosophical Bulletin]. The later one contained mainly translations from philosophical reviews ofCommunist countries as well as theoretical reviews of the Communist parties of Western
Europe, but it had reserved room for Hungarian philosophical tradition in its every issue
which was usually filled by fragments of ancient texts of Hungarian philosophy. (Historicalanalyse in bigger treatises has remained the task of the Yearbook.) However, these publishedfragments have been taken mainly from the „long XIXth century”, it appeared amongst themfor instance a fragment of Pósaházi’s natural philosophy, originally published in Latin, translated and interpreted by László Mátrai.148 The Yearbook sometimes analysed more modern
topics, for example interpretations of Hungarian „Geistesgeschichte”. The analyses ofmodern topics generally use the data collected by the interpreted authors but their attitude andtheory remain strange for the analysers. The editorial board of the Hungarian Review ofPhilosophy consciously tended keeping in touch with the philosophy’s fellow-disciplines. (Bythe contemporary terminology, this was part of the revaluation of the connections between„philosophy and life”.) Their program marked for example the philosophy of physics amongst
the preferred topics; the Review was actually orientated beside philosophy toward sociology
and history of ideas. It was because of this program that analyses of Dezső Szabó’s ideology149 and Ákos Pauler’s logic were published on neighbouring pages; and for the same
reason it was arranged a debate upon the „causes of historical backwardness of Hungarianphilosophy” by the editor of the former Philosophical Bulletin in Club „Kossuth”.150 Thisdebate – as we can see in its title, too – follows the patterns of Hungarian traditions of discourse on backwardness and consciously reflects on historiographical tradition of Hungarianphilosophy. (There were mentioned the Academic award in 1831 and Pál Sándor’s brochure148

See: János PÓSAHÁZI, Természetfilozófia azaz bevezetés a természetnek színpadára [Natural Philosophy, or an Introduction onto the Scene of Nature] (1667) Fragments. Translation, introduction,and notes by László MÁTRAI, In Filozófiai Értesítő Nr. 5. June, 1957, 79–85. Mátrai republishedthis text with some modifications and amplified his notes in a volume of extracts of Hungarianphilosophy. See: László MÁTRAI (ed., pref., notes), Régi magyar filozófusok XV–XVII. század.
[Ancient Hungarian Philosophers XV–XVIIth centuries], Budapest, Gondolat, 1961, 97–109. (Nemzeti Könyvtár. Filozófiatörténet) [Series: National Library. Subseries: History of Philosophy].
János Pósaházi (?1628–1686) a philosopher, head of anti-Cartesians in the Hungarian Descartesdebate.

149

Szabó, Dezső (1879–1945) writer, an influential man of letters of his epoch.

150

A contemporary report on this debate see: József LUKÁCS, Vita a magyar filozófia történelmi
elmaradottságának okairól [Debate upon the Causes of Historical Backwardness of Hungarian
Philosophy], Filozófiai Szemle, Vol. 1, 1957, Nr. 2–4, 364–370.

53

in 1947 as the instances oh this tradition in the debate.)151 It was strongly emphasized theneed for linking the history of philosophy with histories of different disciplines in this debate
too. Though the history of sciences was often and only generally mentioned, but the historians
who participated in this debate emphasized the need for an analyse of methodologicalproblems of Hungarian historiography, and particularly the task to clarify the different
relationships between philosophical positivism and historiography from the point of view ofthe history of philosophy.152 It was another typical characteristic of this debate that it isstrongly connected with the history of belles-lettres and at the same time it makes the claim
on being emancipated from it. The first polemical essay was titled Relationship between
Poetry and Philosophy in Hungarian Ideology.153 But at the end of the debate István Hermann
felt the need to „qualify as absurd the endeavour of those, who want Petőfi or Ady to create
Hungarian philosophers, and find in their works Hungarian philosophy”.154 It was László
Mátrai who formulated his opinion in the debate most characteristically. By his expression
our philosophy is not a „classical philosophy”. His statement means that there exists noimportant philosophical trend with Hungarian origin in the western philosophy – but we have
our own important ones, which are worthy of research. Mátrai emphasized the need for theautonomy of the history of Hungarian philosophy in the framework of his field, earlymodernity.155 This field is in need of such researchers who know well the special Latin of thisepoch and the background of the history of sciences. It must be also an independent discipline, which is not researchable as a side-field of contemporary philosophies or as a historic
discipline, that is for instance as the history of belles-lettres. According to Mátrai’s opinion it
is possible to explain general theses on the history of philosophy by using Hungarian researchmaterial. However, the rhetoric form of his hypothesis in this topic mirrors a larger concept of
the history of philosophy than the traditional ones; in details he returns to the above-mentioned and narrow-minded Marxist scheme of the history of philosophy. In his opinion, thehistory of Hungarian philosophy by showing the plurality of European philosophy „will help to
confute a cardinal doctrine of the bourgeois history of philosophy that is the development ofmodern philosophy is identical with the meeting of Empiricism and Rationalism in Kantian
Criticism”.156 We can see in the publications on the history of philosophy, appeared in the next
151

Hungarian Academy of Sciences – in these years: Magyar Tudós Társaság [Hungarian Scientific
Society] – offered „one hundred gold coins” as a prise for writing a history of Hungarianphilosophy, in 1831. The question itself, formulated by the Academy, contained the expression of„causes of our philosophical backwardness”. PÁL Sándor’s (1901–1972) brochure see: Filozófiai
hátramaradottságunk okairól [On the Causes of Our Philosophical Backwardness], Budapest,
Európa Könyvtár, 1947.

152

This approach was realized only by Ágnes R. Várkonyi’s great monograph on history of Hungarian
historiography. See: Ágnes R. VÁRKONYI, A pozitivista történelemszemlélet a magyar történetírásban [Positivist View of History in Hungarian Historiography], Vol. 1–2, Budapest, Akadémiai
Kiadó, 1973.

153

See: János BÉRI, Költészet és filozófia a magyar ideológiában, Társadalmi Szemle, Vol. 11, 1956,
Nr. 5, 59–77. Other polemical essays, reflecting on this writing, in the same periodical: IstvánFENYŐ, Hozzászólás Béri János.... Vol. 11, 1956, Nr. 5–6, 120–125; László FORGÁCS, Költészet és
filozófia dialektikája reformkori és forradalmi kritikánkban, Vol. 11, 1956, Nr. 9, 131–143.

154

József Lukács’ above quoted report, p. 369. István Hermann (1925–1986) philosopher, György
Lukács’ and Samu Szemere’s disciple.

155

An important sign of Mátrai’s interest in the early modernity is his above quoted volume ofextracts. This kind of interest was very rare in the contemporary historiography of Hungarianphilosophy, so his book remained the only volume of this subseries, edited by his initiative.

156

See: József LUKÁCS’ above quoted report, 366.
54

decades in Hungary, the endeavour of Hungarian Marxists that as historians of philosophy they
were going to demonstrate Mátrai’s thesis on bourgeois history of philosophy by neglecting the
Empiricist and Kantian elements of the tradition, and not by showing its plurality.
The Relationship with the Fellow-disciplines in the Last Decades and Nowadays
The demand to collaborate with the historiography of Hungarian philosophy expressed bydifferent disciplines in this debate has not been fulfilled until recently; and acceptabledefinition of the subject of the history of Hungarian philosophy as a research-field which isdifferent from that of the history of belles-lettres is not yet evident until now. I will quote an
instance of this phenomenon in the last part of my lecture. My example shows different
interpretations formulated by different disciplines about the same historical phenomenon. It
casts light on as well the lack of the needed point of view of historiography of philosophy.
The phenomenon is illustrated by the so-called „debate on science, particularly on
Hungarian science”, and later the Erdélyi–Szontagh-debate, in relationship with the former
one.157 To analyse in detail the texts and contexts of these debates would need anothertreatise; so I will confine myself to show in only some tendencies of these debates in detailhere. Heller’s interpretation was already mentioned above. Her essay has exerted a remarkable influence on the discourse of Hungarian philosophy even as late as 1986. For example
Erzsébet Ladányiné Boldog, despite of her real topic, follows strictly Heller’s opinion. (Thehistory of Hungarian Hegelianism did not play the role of a prehistory in the history of
Hungarian Darwinism.)158 Péter Dávidházi begins his own interpretation of Erdélyi by acriticism of Heller’s text. According to Heller, Erdélyi never was a positivist, but by Dávidházi, he incorporated into his Hegelian system of thought the main elements of positivism.159
We can see here a gradual rehabilitation of the positivism, formulated by historians andhistorians of belles-lettres. The motives of this endeavour are rooted deeply in the results ofÁgnes R. Várkonyi’s above-mentioned monograph. Várkonyi in her work avoids to detect
positivist elements in Erdélyi’s oeuvre. She recurs to an earlier discourse by showing the
Hungarian prehistory of positivism in Szontagh’s works.160 The same debates were discussedby László Vekerdy from the point of view of the history of science.161 Vekerdy considers the157

The former debate started by Szontagh’s polemical essay in Új Magyar Museum, in 1850. Reflections on it were published at the end of this decade, yet. The last debate started with Erdélyi’s
criticism of Szontagh’s philosophy in 1856, and ended with Szontagh’s death in 1858.

158

See: Erzsébet LADÁNYINÉ BOLDOG, A magyar filozófia és a darwinizmus XIX. századi történetéből
1850–1875 [From the XIXth Century History of Hungarian Philosophy and Darwinism 1850–
1875], Budapest, Akadémiai Kiadó, 1986.

159

Péter DÁVIDHÁZI, Ismeretelmélet és irodalomkritika Erdélyi János gondolatrendszerében [Epistemology and Literary Criticism in János Erdélyi’s System of Thought], Irodalomtörténeti Közlemények, Vol. 88, 1984, 1–21.

160

Hungarian sociology discovered Szontagh as its ancestor in the beginning of the XXth century,
based on his Comte-references in the thirties of the XIXth century. See: Károly PEKRI PEKÁR, Az
első magyar sociologus [The First Hungarian Sociologist], Magyar Társadalomtudományi Szemle,
Vol. 4, 1911, Nr. 10, 751–766. (Ágnes R. Várkonyi has a needed critical approach in discussion
this tradition of historiography, too.)161

László VEKERDY, A Tudománynak háza vagyon. Reáliák a Régi Akadémia termeiben és működésében [„The Science Has a House” Natural Sciences in Rooms and Working of Old Academy],
Piliscsaba–Budapest, Magyar Tudománytörténeti Intézet–Tájak–Korok–Múzeumok Egyesület, 1996.

55

discussions between Szontagh and his different partners as a „debates of two cultures”. Hevalues them to be quite important ones in the foundations of Hungarian science.162
Researchers of all historical disciplines analyse the texts of these debates, value them to beimportant ones. During their researches they need and use the results of their fellowdisciplines as a methodological aid. They would need knowledge about the context of thehistory of Hungarian philosophy too, but the analyses of our philosophical historiography do
not seem to be useful ones for our fellow-disciplines. I am afraid it happens because of thegeneral state of our research field including our tradition of problems and our methodology.
Our main question is remained to be answered: Was it Szontagh or Erdélyi more closely
related to the modern philosophical tendencies of their epoch? Or, in other words, which oneof them was the most modern philosopher according to our philosophical standards in the
XXIth century. In fact, their argumentation has only secondary importance in comparison withthe point of view of the history of reception. Disinterestedness of our fellow-disciplines in the
results of our research can show for us that we may seem to be missing the proper formulationof the question itself.

162

One of Vekerdy’s statements is an interesting sign of the lack of communication between
Hungarian historians of science, and Hungarian historians of philosophy. However, Szontagh’s
attitude is a well-known fact in the history of Hungarian philosophy, for as excellent historian ofscience, as Vekerdy is, was a surprise Szontagh’s position in his debates on the scientists’ party,
against the historians, and men of letters. (Szontagh is a „former Hegelian” by Vekerdy’s information, which is an aggressive insult for captain Szontagh, head of Hungarian anti-Hegelians.)56

MÉSZÁROS ANDRÁS
Az úgynevezett nemzeti filozófia
a magyar és a szlovák filozófiatörténet-írásban
A magyar filozófiatörténet-írás akkor, amikor az úgynevezett nemzeti filozófia történetének amagyar nyelvűséget megelőző szakaszát, illetve az iskolai filozófia funkcióit tematizálja,elkerülhetetlenül beleütközik abba a ténybe, hogy ugyanazok a szerzők vagy művek egy más– esetünkben a szlovák – filozófiatörténet tárgyát is képezhetik. Az ebből adódó problémák
komoly módszertani kérdéseket vetnek fel. Az előadás ezeket próbálja megfogalmazni.
Az említett tény maga még nem probléma, hiszen a közös múlt, valamint az, hogy a XVI.
századtól a XVIII. század második feléig a magyarországi filozófia súlypontjai FelsőMagyarországon, illetve Erdélyben voltak, kézenfekvő módon nyújtja a szlovák kutatóknak,
hogy Felső-Magyarország filozófiai hagyományait saját kultúrtörténetük szempontjából ismegvizsgálják. Hiszen ha csak az iskolai filozófiát tekintjük, és az adott filozófus nemzeti
filozófiába való besorolását származásához kötjük, akkor kétségtelen, hogy a felső-magyarországi filozófiatanárok jelentős része szlovák nemzetiségű volt. Ugyanakkor tudjuk azt is,hogy az iskolai filozófiának a nemzeti filozófiához való tartozása csupán fenntartásokkal és
magának a nemzeti filozófiának a meghatározásától függően tartható. Nem szólva arról, hogy
egyrészt a hungarus-tudat a XIX. század elejéig szubjektíve is gátat szabott a nemzeti besorolásoknak, másrészt pedig a mai értelemben vett Szlovákia az adott korban nem létezett, azaz
egységes és intézményesült szlovák kultúráról sem beszélhetünk. Nem véletlen, hogy a Ch. A.
Heumann művének hatását tükröző XVIII. századi magyarországi „historia litteraria”
darabjai163 nem is foglalkoznak a felvett szerzők műfaji és nemzetiségi besorolásával. Nem
feledkeznek meg viszont az iskolai és felekezeti meghatározottságról. Amiből az következik,
hogy a nemzeti filozófia kérdése Magyarországon a XIX. században veszi kezdetét, párhuzamosan azzal, ahogyan az irodalomtörténetben is az eredeti „államközösségi” paradigmát
fokozatosan felváltja az „eredetközösségi” és a „hagyományközösségi” paradigma.164
Ebből kiindulva az alábbiakban a következő problémakörökön keresztül próbálok választ
adni a vázolt dilemmára: 1. a nemzeti filozófia történetének értelmezése a magyar filozófiában (ezt itt csak röviden mutatom be, hiszen ismert és nagy részben feldolgozott témáról vanszó); 2. a szlovák megközelítés; 3. a kettő összevetéséből levonható konklúziók.
1. A magyar értelmezés nem az első magyar nyelvű – és a magyarországi filozófia történetét is felvevő – filozófiatörténetben,165 hanem az akadémia nevezetes és ismert 1831-i pályakérdésre adott és győztes műben166 jelenik meg. Most elhagyhatjuk az eredendő probléma163

WALLASZKY, Paulus, Conspectus Reipublicae Literariae in Hungaria..., Posonii et Lipsiae 1785;
Budae 1808; FELKER, Andreas, Res Literaria Hungariae, Cassoviae 1735; ROTARIDES, Michael:
Historiae Hungaricae Literariae..., Altonaviae et Servestae 1745; HORÁNYI, Alexius, Memoria
Hungarorum et Provincialium Scriptis I-II, Viennae 1775–1776, III, Posonii 1777; BELNAY,
Georgius, Historia Literarum bonarumque artium in Hungaria, Posonii 1799.

164

Lásd ehhez S. VARGA Pál invenciózus művét: A nemzeti költészet csarnokai. A nemzeti irodalom
fogalmi rendszerei a 19. századi magyar irodalomtörténeti gondolkodásban, Balassi Kiadó,
Budapest 2005.

165

RUSZEK József, A Filosofiának rövid históriája, Veszprém 1811.

166ALMÁSI BALOGH Pál, Felelete..., in Philosophiai Pályamunkák, I. k., Buda 1835.

57

felvetést – a hazai filozófia időbeli inkongruenciáját az európai filozófiával szemben – és
Almási Balogh új gondolatára, a „nemzeti szellemű filozófiára” figyeljünk.167 Ennek elsőösszetevője a saját filozófiai terminológia, amelynek nemcsak az a funkciója, hogy gazdagítsaa fogalmi apparátust, hanem az is, hogy orientáljon bennünket. Azzal ugyanis, hogy az új
fogalmak bekerülnek az anyanyelv vérkeringésébe, az eredendő filozófiai rendszer is a hazai
kultúra részévé válik. A „nemzeti szellemű filozófia” másik funkciója a nemzeti identitás
kifejezése és formálása. Ez a funkció lesz majd mindenfajta nemzeti filozófia neuralgikus
pontja, habár itt még nem jelent ideologikus, hanem csupán nyelvészeti problémát. Hiszen az
egyezményesek is hangsúlyozzák filozófia és irodalom szimbiózisát. Közvetlenebbül: afilozófia magyarosságát, világosságát és érthetőségét.168 Szontagh a létező filozófiai rendszerek adaptálásának és adoptálásának szükségessége mellett ezért már kiemeli a filozófiaönálló fejlesztésének programját is, sőt, ezt tartja követendő feladatnak. Szontagh már romantikus gondolkodó, aki a filozófia általánosságának felvilágosodás kori eszméjét úgy modifikálja, hogy az önmagában vett filozófia csupán eszmény, nem pedig létező valóság. Az egyes
nemzeti kezdeményezések ezért egyenrangúak, és a nyelvi hordozó alapján joggal nevezhető
a magyar nyelvű filozófia magyar filozófiának. Vagyis Szontagh az érthető nyelvezet és atársadalmi konszenzus (egyezmény) követelményével egészítette ki Almási Balogh Pálértelmezését.
Bizonyos szempontból ezt a Szontagh-féle felfogást bontakoztatja ki szociológiai értelemben Szilasy János 1847-ben az akadémia filozófiai osztályának ülésén.169 Közismerten ő afilozófiának négy típusát különbözteti meg: az iskolai, az egyéni, a nemzeti és az úgynevezettvilágfilozófiát, amelyek között történeti-hierarchikus viszonyt lát. Vagyis a nemzeti filozófia
a filozófia fejlődésének természetes stádiuma. Tudjuk azt is, hogy Szilasy előadása nagyon
gyér vitát váltott ki, és hogy Schedius ellenvetése az általános emberi ráció felvilágosodáskori értelmezésére támaszkodott, amelynek ekkor már Magyarországon csak a hagyományos
hungarus-tudatú gondolkodók voltak a követői. Ha eltekintünk a Szilasy és Szontaghértelmezése közötti finom eltérésektől, akkor a következő meghatározáshoz jutunk el: a nemzeti filozófia tükrözi és elemzi a nemzeti szellemet, az így nyert elveknek és a világfilozófia
eredményeinek figyelembe vételével pedig meghatározza az adott nemzet kulturálódásának
irányait és módozatait. Logikus, hogy ennek alapján Szontagh a common sense alapján
kidolgozott pragmatikus (gyakorlatias) „társasági” filozófiát helyezte előtérbe. A későbbiekben szólok arról, hogy a Štúr-generáció tagjai identikusan képzelték el az úgynevezett szláv
tudomány mibenlétét. Amiben az a poén, hogy a szlovák gondolkodók Hegelt követve
jutottak el arra az álláspontra, amelyre Szontagh a maga Hegel-ellenességével és J. F. Friesszubjektív teleológiájának és Gemeingeist-fogalmának elfogadásával helyezkedett.170
Erdélyi János ismert reakciója bennünket most csak Szontagh azon pozitivista tétele
szempontjából érdekel, miszerint az egyes nemzeti filozófiák mögött az adott nemzetek eltérő

167

A nemzeti filozófia értelmezéstörténetéhez lásd: PERECZ László, Változatok a magyar filozófiára. A
nemzeti filozófia toposza a magyar filozófiatörténetben, Magyar Tudomány, 2002, 9. sz., 1242–
1251.

168

Lásd: SZONTAGH Gusztáv, Propyleumok a magyar philosophiához, Buda 1839, 289.

169

Magyar Akadémiai Értesítő, VII. évf., Pest 1847, 152–154.; ennek a vitának az értelmezését lásd
PERECZ László tanulmányában: A nemzeti filozófia születése (Egy 1847-es akadémiai vitáról),
Gond 1992, 2. sz., 29–35.

170

Ennek kifejtését lásd: MÉSZÁROS András, Jakob Friedrich Fries hatása a magyarországi
filozófiára, Magyar filozófiai Szemle, 1995, 3–4. sz., 481–498.

58szemlélete húzódik meg. Ezt Erdélyi az ismert módon elutasítja.171 Fentebb azt állítottam,
hogy az iskolai filozófia csak fenntartásokkal tartható nemzeti filozófiának. És ez itt bizonyítást is nyer, hiszen az európai filozófiai áramlatok importálásánál – ami az iskolai filozófia
egyik jellemző tulajdonsága – mindig változnia kellett volna a nemzeti szemléletmódnak.
Ami pedig nem történt meg. Vagy pedig – saját témánkat illetően – a magyar, illetve aszlovák befogadás között találnánk eltéréseket. És kiderül, hogy ez sem ilyformán történt, hanem a határvonalak – főként az iskolai filozófia esetében – a felekezeti különbségeket másolják le. Nagyon jó példa erre három friesiánus felső-magyarországi evangélikus filozófiatanár– a szlovák Ľudovít Šuhajda, a magyar Vandrák András és a német Johann Samuel Steiner
esete – akik teljesen identikus filozófiát műveltek. Az úgynevezett nemzeti jelleg tehát
kimutathatatlan. Felmutathatók viszont a különbségek a „nemzeti küldetés” esetében, vagyis
ott, ahol a filozófiának az alkalmazott, esetleg ideologikus funkciója emelődik ki. Erre pedig
példának az evangélikus Štúrék hegelianizmusa hozható fel, ami az evangélikus iskolafilozófiában elképzelhetetlen lett volna, de mivel itt Hegel gondolatainak politikai töltete volta fontos, fel sem merültek a filozófia rendszerproblémái.
Kicsit előrefutva a kifejtésben, már itt leszögezhető, hogy az egyik alapvető különbség atéma magyar és szlovák kezelésében a XX. század közepéig abban van, hogy a nemzeti
filozófia értelmezéséhez a magyaroknál már a XIX. században két feladat kapcsolódik: az
egyik a terminológia magyarítása, a másik pedig a filozófiai múlt feltárása. Ennek a különbségnek a hátterében intézményi okok is meghúzódnak: a magyaroknak voltak, a szlovákoknak
nem voltak olyan intézményeik, amelyek a filozófia professzionalizálódását támogatva
felkarolták volna az említett feladatokat. Tudjuk, hogy a XIX. század végén mindkét magyar
filozófiai folyóirat, a Magyar Philosophiai Szemle és a Bölcseleti Folyóirat is megfogalmaztaa filozófiatörténet kutatásának szükségességét. Böhm Károly ezt a lap programnyilatkozatában tette meg,172 katolikus oldalról pedig Notter Antal tett közzé hasonló jellegű felhívást.173
Alexander Bernát 1893-as inaugurációs előadásának egyik tézise az, hogy a filozófia a koröntudata, vagyis mindig a művelődés része.174 Azaz a filozófia is a nemzeti szellem fejlődésének egy bizonyos stádiuma, amelyik feltételezi a vallás kontroll-szerepének elhalványulását ésaz egzakt tudományok meglétét. Ha elfogadjuk ezt a tételt, akkor megismételhetjük a fentebb
már megfogalmazott állítást, miszerint a szlovák nemzeti filozófiai megkésettsége a magyarralszemben a vallásnak a kultúrában való hegemóniájával, a tudományosság hiányával – illetve
annak nem szlovák nyelvűségével –, valamint az illető intézmények abszenciájával magyarázható. Tény, hogy a szlovák filozófia fő iránya a XX. század folyamán is vallásfilozófiai volt,
és csak a harmincas–negyvenes években formálódott ki mellette egy szcientikus irányzat.
Alexander aztán csaknem húsz évvel később175 újraéleszti Szontagh nemzeti küldetésű
filozófia-értelmezését és az Erdélyi-féle befogadás-elméletet, sőt a magyar filozófia jellegét is

171

Erdélyinek a nemzeti filozófiához fűződő kapcsolatát illetően elfogadom Perecz László újabb
értelmezését: PERECZ László, „Nemzeti filozófia”: Saját vagy idegen? Erdélyi János és a „magyar
filozófia” gondolata, Irodalomtörténeti Közlemények, 2004, 5–6. sz., 541–558.

172

Magyar Philosophiai Szemle, 1. évf., 1882, 7–8.

173

Bölcseleti Folyóirat, 1893, 789–790. (Notter a középkori, az újkori és a XIX. századi filozófia
történetét jelölte meg a kutatás tárgyaként. Ugyanakkor fontosnak tartotta annak megállapítását is,hogy mely elméletek voltak egyszerű importtermékek, és melyeket tarthatjuk eredetieknek.)174

ALEXANDER Bernát, Nemzeti szellem a filozófiában, Budapest 1893, 36.

175

ALEXANDER Bernát, Magyar filozófia, Athenaeum, Új Folyam, I. k., Budapest, 1915, 1–21.

59

megpróbálja meghatározni.176 Ismeretes az általa adott negatív meghatározás: hogy a skolasztika Magyarországon nem élte túl a középkort; hogy nem gyökerezett meg sem az angol
utilitarizmus, sem pedig a francia, majd német materializmus; hogy sem a szkepticizmusnak,
sem a miszticizmusnak nem voltak nálunk követői.
Joó Tibor volt az, aki bizonyos szempontból meghaladta Alexander deduktív módszerét,
mert szerinte a nemzeti filozófiáról csak akkor mondhatunk valamit, ha mindenfajta szintézist
szigorú faktográfia előz meg. Ugyanakkor úgy vélte, hogy a nemzet nemcsak saját nyelvében
él, azaz a nemzeti filozófiai hagyomány részét kell hogy képeznie a latinul írt bölcsészetnek
is, valamint, hogy el kell vetni olyan művek és szerzők egyoldalú (néha soviniszta) értelmezését, amelyek esetében az úgynevezett tiszta nemzetiség kérdéses.177 Ezzel egyértelmű
választ adott arra a kérdésre is, milyen szerepe van egy gondolkodó nemzetiségének egy adottnemzeti filozófiába való besorolás esetében. Ennek hátterében megtalálható Joó „korszellem”
fogalma,178 valamint a filozófiát a kultúra egészében való szintetizáló értelmezése, amelyet őmaga „szinoptikus” szemléletnek nevezett.179 Nézetem szerint ez a szemlélet produktív lehet amagyarországi filozófia története XIX. század előtti szakaszának tekintetében, amelyet amagyar filozófia előtörténetének nevezhetünk, és amikor ennek a filozófiának a mozgása
elválaszthatatlan az egyház- és iskolatörténettől, a teológiai és felekezeti viszályoktól stb.
A szellemtörténeti iskola kezdeményezései azonban, néhány tanulmánytól eltekintve, nemjutottak el összefoglaló feldolgozásokig. Megakadályozta ezt a marxizmus második világháború utáni térnyerése is. Általánosságban elmondható, hogy a marxista történészek a„nemzeti” fogalmát az „osztályharc” fogalmával cserélték fel, és bevezették a materializmus
progresszivitásáról szóló tételt. Ugyanakkor visszatértek a magyar filozófia elmaradottságáról
szóló korábbi tézishez és ahhoz az „egyezményes” követelményhez, miszerint a „fejlett
filozófia” mindenkor kapcsolódik a társadalmi gyakorlathoz. Mivel ezzel a kérdéssel Mester
Béla csatlakozó előadása foglalkozik, az itt megjelenő problémákkal majd a szlovák filozófiatörténet marxista korszakának bemutatásakor térek vissza.
A huszadik század hatvanas éveiben a magyar filozófiatörténészek többsége eltekint amaterialista hagyományok erőszakolt keresésétől.180 Résztanulmányoktól eltekintve azonban
nem született meg összefoglaló filozófiatörténet. Kivételt csak Horkay Lászlónak a magyar
nyelvű filozófia történetét tárgyaló dolgozata jelentett,181 amelyben érvényesítette a nemzeti

176

Szontagh és Alexander felfogásának rokonságáról ír Perecz László és Mester Béla is. Lásd Perecz
László: Két kísérlet: Az egyezményesek és Alexander Bernát a „nemzeti filozófiáról”, in: Gond,
1994, 104-128.; Mester Béla: Szontagh Gusztáv és a magyar filozófia fogalmai, in: Mester B. –Perecz L. (szerk.): Közelítések a magyar filozófia történetéhez, Budapest 2004, 38.

177

Lásd pl. JOÓ Tibor recenzióját DORMÁNDI László „Kis Enciklopédia” (Budapest 1938) címűművére: Faji filozófiát?, Protestáns Szemle, 48. évf., 324–326.

178

JOÓ Tibor, A korszellem mint történetfilozófiai kérdés, Athenaeum 1933, 1–20.

179

JOÓ Tibor, Újabb felfogások a barokkról, Magyar Szemle, XIX. évf., 1933, 146–156.

180

Példaként három tanulmányt hozhatunk fel: TORDAI Zádor, A magyar kartezianizmus történetének
vázlata, Magyar Filozófiai Szemle, 1962, 1. sz., 54–79.; MÁRKUS György–VAJDA Mihály,
Haladás és reakció a filozófiában, Magyar Filozófiai Szemle, 1967, 6. sz., 1074–1105.; HORKAY
László, A hegeli viták szerepe az egységes magyar filozófiai műnyelv kialakításában, Magyar
Filozófia Szemle, 1970, 5. sz., 925–935.

181

HORKAY László, A magyar nyelvű filozófia története a XVII. század közepétől a XIX. század
végéig, Theologiai Tanulmányok. Új Folyam, 7. k., Budapest 1977.

60

filozófiáról szóló korábban megfogalmazott felfogását is. 182 Ennek alapján a nemzeti nyelv
elkerülhetetlen, de nem elegendő feltétele a nemzeti filozófia meglétének, ugyanis Horkayszerint az a nyelvnek és a szellemnek az összekapcsolódásával jön létre. Az első klasszikus,
és ezért magyar filozófiai rendszert létrehozó gondolkodó az ő felfogásában ezért Böhm
Károly. Horkay mellett a másik kivételt Larry Steindler183 és Hanák Tibor184 német nyelvű
feldolgozásai képezik. De mivel Hanák munkásságával külön konferencia185 foglalkozott,most erre nem térek ki. Gyümölcsözőnek tűnik ugyanakkor a magyar és a német filozófiai
hagyomány összevetése az adott téma tekintetében. 186
A magyarországi és magyar filozófia történetével foglalkozó kutatók között fennáll jelenleg valamiféle konszenzus abban a tekintetben, hogy a magyar filozófia története elválaszthatatlan a magyar filozófiai műnyelv kialakulásától, a befogadáshoz kapcsolódó vitáktól, az
intézményesüléstől és a magyar kultúra egészébe való beágyazódástól.187 Úgy is mondhatnánk, hogy szociológiai-leíró szempontból közelítünk a témához, és elhagytuk a „nemzeti
filozófia” hagyományos, metafizikai („szubsztantív”) és axiológiai jellegű meghatározását. A
periodizáció is ezt a meggondolást követi.188 Lehetséges, hogy ez az az út, amely elvezet
bennünket az előadás elején felvetett dilemma megoldásához. Előbb azonban lássuk a szlovákértelmezéseket.
2. A reformkorban, amikor a nemzeti filozófia Almási Baloghnál és Szontaghnál tételeződik, a szlovák gondolkodók egy része ugyancsak a nemzeti küldetésű filozófia mellett áll ki.
Jozef Miloslav Hurban szerint a filozófia azért fontos az ébredező szlovák nemzet számára,
mert „általa közelít annak megismeréséhez, hogy mivé kell válnia, hogy mi a küldetése aszellem terén”.189 A filozófiának ezért gyakorlatinak kell lennie és a nemzeti kultúrát kell
kultiválnia, vagyis „élettudomány”, „cselekvéstudomány”. Samuel Ormis szintén elutasítja akatedrafilozófia élettelenségét, és Thomas Reid filozófiáját emeli ki mint követendő példát.190
Ebben nagyon közel áll Szontagh gondolkodásához. Eltávolodik azonban tőle a lengyel
messianisztikus filozófia iránti lelkesedésében, akárcsak Pavel Hečko is, aki első bölcseleti
tanulmányát Trentowsky gondolatrendszeréről magyarul publikálta.191 Hečko saját rendszerét
mint „való-eszmei” („reálno-ideálny”) rendszert képzelte el, ami rokonságot mutat sok XIX.
századi magyar gondolkodó (Greguss Mihály, Szontagh Gusztáv, Purgstaller József, Horváth
Cyrill) elképzelésével. Azzal a különbséggel, hogy míg a magyar filozófusok ezt a „való182

HORKAY László, Van-e magyar filozófia?, Szellem és élet, 1939, 1. sz., 3–9.; UŐ, Böhm és a német
idealizmus, Theologiai Tanulmányok, 55. sz., Debrecen 1938

183

Larry STEINDLER, Ungarische Philosophie im Spiegel ihrer Geschichtsschreibung, Freiburg/München,
1988.

184

Gondolunk itt főként Geschichte der Philosophie in Ungarn, München 1990 című könyvére.

185

Miskolc, 2004.

186

Vesd össze: PERECZ László, Nemzet és filozófia: a német példa, Világosság XLV, 2004, 6. sz., 99–
110.

187

Lásd ehhez főként a Közelítések a magyar filozófia történetéhez. Magyarország és a modernitás,szerk. MESTER Béla, PERECZ László, Budapest 2004 című kötet egyes írásait.

188

Vesd össze HELL Judit–LENDVAI L. Ferenc–PERECZ László, Magyar filozófia a XX. században I–
II, Budapest 2000–2001 című műve előszavában megfogalmazottakkal.

189

Jozef Miloslav HURBAN, Slovensko a jeho život literárny, Bratislava, 1972, 13.

190

Samuel ORMIS, Filozofické úvahy, Letopisy Matice slovenskej, 1869, 33.

191

Uj Magyar Muzeum, 1854, II. k., 361–383.

61

eszmei” viszonyt gnoszeológiai értelemben fogták fel, Hečko értelmezése ontológiai. Ami –Trentowsky hatása mellett – a miszticizmus és a messianizmus felé mutat. A XX. századi
cseh filozófus, Josef Tvrdý szerint a cseh és a szlovák filozófia közti különbség is abban
jelentkezik, hogy a szlovák (valamint az általános értelemben vett szláv) gondolkodás inkábbérzelmi jellegű, a cseh pedig racionálisabb. Ugyanez elmondható lenne a magyar és a szlovák
filozófia viszonyáról is, ha a XIX. században nem jelenne meg mind a szlovák, mind amagyar friesiánusoknál a közvetlen megismerés tétele, amelyik feloldja a határokat a
racionalitás, az esztétikum és a hit között.
Tényszerűen kimutatható viszont az a különbség, hogy míg Szontagh a gyakorlatiasság
követelményével a forradalom utáni időkben már csak utóvédharcokat folytat, Ormis és
Hečko csak ekkor alakítja ki saját álláspontját. Még fontosabb az az eltérés, ami abban mutatkozik, hogy a szlovák nyelvű filozófián belül ekkor meg sem fogalmazódnak a terminológiai
és filozófiatörténeti tennivalókat illető feladatok. Itt visszautalhatunk Alexander Bernát megállapítására, hogy a filozófia önállósodása feltételezi a vallás kontrollszerepének gyengülését
és az egzakt tudományok meglétét. Nos, az említett szlovák gondolkodók túlnyomó részben
lelkészek voltak, akik nem véletlenül hangsúlyozták ki a filozófia „szolgáló” szerepét. A
szlovák nyelvű filozófiának a magyarral szembeni megkésettsége – az intézményesülés és
professzionalizálódás szempontjából – ekkor tény.
A változás a XX. században következik be. Talán az sem véletlen, hogy evangélikus
környezetben. A magyar filozófiában is mindig a protestánsok viseltettek nagyobb empátiávala nemzeti filozófia kérdései iránt, hiszen még a periodizációt is a nemzeti nyelv használatához
kötötték. Samuel Osuskýnak a Štúr-nemzedék filozófiáját feldolgozó művében fogalmazódik
meg elsőként az, hogy „beszélhetünk a szlovák filozófia vagy a szlovákiai filozófia szerénytörténetéről”.192 Osuský nem véletlenül szól „szerény történetről”, hiszen előtte senki sem
foglalkozott ezzel a témával. Ezért aztán ő maga volt az, aki következő dolgozatában193 megtette az első lépéseket ebben az irányban. Tárgya módszertani kérdései azonban egyáltalán
nem foglalkoztatják őt, és korábbi dilemmáját – szlovák vagy szlovákiai filozófia? – elhagyva
már egyértelműen szlovák filozófiáról beszél. Vagyis például azokat a XVII. századi, latinul
író protestáns vagy katolikus gondolkodókat is ide sorolja, akik esetében feltételezhető vagy
bizonyítható volt a szlovák etnicitás. Ugyanazt az elvet használta, mint két évvel korábban
Josef Král, aki a csehszlovák nemzet eszméjéből kiindulva írta meg a „csehszlovák filozófia”
történetét.194 Ő így definiálta könyve tárgyát: „...etnikai, nemzeti és állami értelemben vettcsehszlovák filozófia. Főként a cseh bölcsészeti gondolkodás történetét vázolja fel, de – még
ha nem is akarja alábecsülni azokat – ide sorol egyedi jellegű vagy kevésbé fontos szlovák
gondolkodókat is (...) A cseh filozófiába soroljuk mindazon filozófusok műveit, akik csehek
voltak vagy annak számítottak, írtanak volt bármilyen nyelven”. 195 Tárgyi szempontból Králműve máig használható, de a „nemzeti filozófia” meghatározása enyhén szólva is vitatható:
csehszlovák filozófiáról beszél, de a cseh gondolkodókkal foglalkozik, akik közé beenged
egy-egy „szlovákot” is; etnikai kritériumot használ, amelyik a legtöbb esetben labilis és
megkérdőjelezhető; a két háború közötti csehszlovák állam létét vetíti vissza a múltba; anyelvformától eltekint.
Erre a műre reagált Jozef Dieška, aki a legpontosabban fogalmazta meg a huszadik század
negyvenes éveinek szlovák filozófia-felfogását. Megállapította, hogy az addig publikált
192

Samuel OSUSKÝ, Filozofia štúrovcov I. Štúrova filozofia, Myjava, 1926, 8.

193

Samuel OSUSKÝ, Prvé slovenské dejiny filozofie, Liptovský sv. Mikuláš, Tranoscius, 1939.

194

Josef KRÁL, Československá filosofie, Praha, Melanchton, 1937.

195

Uo., VIII.

62

dolgozatok nélkülöznek mindenfajta „elméleti spekulációt”, a szlovák filozófia története ezért
valóban problémává vált. Nála találkozhatunk először azzal a gondolattal, amelyik – paradox
módon – az ötvenes évek marxista diskurzusaiban ismétlődik meg, miszerint a nemzeti filozófia esetében a filozófiát tágabban kell értelmeznünk, és olyan formáit is fel kell vennünk,
amelyek a filozófián kívül – főként az irodalomban – keletkeztek. Ugyanakkor figyelmeztet
arra is, hogy körültekintően kell eljárnunk, hogy meg tudjuk különböztetni a filozofikumot afilozófián túli alakzatoktól. Beszél a szlovák filozófia jellegéről is, amelyik egyrészt anemzetre irányuló, és ezért nemzeti filozófia, másrészt pedig spiritualista és idealista
irányultságú.196 Mintha megismétlődnének a XIX. századi magyar meghatározások a nemzeti
filozófia funkciójáról és jellegéről. Dieška mindkét összetevőt beveszi a saját nemzeti
filozófia-meghatározásába, akárcsak korábban Szontagh vagy Alexander. És ha elfogadjuk
Alexander valamint Dieška jellemzését, akkor akár arra is következtethetünk, hogy a szlovák
filozófia közelebb áll a magyarhoz, mint a cseh bölcselethez. (Egyébként a két háború közti
cseh filozófiatörténészek is ezt állították.) A szlovák filozófia küldetését is azokból a feladatokból vonhatjuk el, amelyeket a múltban teljesített: a nemzeti lét és a vallás védelme,valamint a nemzeti kultúra művelése. Ami azt jelentené – habár erről Dieška nem vall –, hogy
a filozófia nemzeti funkciója határozza meg ennek a filozófiának a jellegét. Metodológiai
szempontból az a dolgozat legjelentősebb része, ahol Dieška felsorolja a filozófiatörténészek
előtt álló feladatokat: elsősorban összeállítani a szlovák filozófia teljes történetét, azaz alapos
és kimerítő levéltári, könyvtári kutatásokat végezni; másodsorban helyesen, azaz a filozófiatörténet-írás általános szabályainak megfelelve osztályozni és értékelni a hatásokat, valamint
elutasítani a felekezeti egyoldalúságokat. Megválaszolatlan marad azonban a kérdés: ki vagy
mi a szlovák filozófia szubjektuma. Král művileg konstruált „csehszlovák filozófiáját” Dieška
jogosan utasította el, de ő sem hozott fel filozófiai érveket saját alapállása mellett.
Ez előtt a tisztázatlan helyzet előtt álltak a szlovák filozófiatörténészek a huszadik századötvenes éveiben, amikor először kezdtek programszerűen foglalkozni a nemzeti filozófia
történetével. Egyrészt tematizálatlan maradt a „szlovák filozófia” fogalma,197 másrészt amarxista paradigma teljesen más irányba vitte a nagyon gyér vitákat. Ezek alapirányultsága
megegyezett a magyarországi polémiákkal, hiszen a zsdanovi minta alapján a „materialista –idealista” ellentét és az úgynevezett haladó hagyomány kérdései körül forogtak. Alapjábanvéve három álláspont alakult ki. Az első abból indult ki, hogy a hazai filozófia története alig
ismer materialista hagyományt, vagyis hogy a filozófia történetét az idealista táboron belüli„haladó kontra reakciós” irányzatok harca határozta meg. A második mindehhez hozzátette,hogy csak abban az értelemben beszélhetünk a materializmus és az idealizmus harcáról, hogy
a materialista irányzatok külföldön léteztek. A harmadik, doktrinér nézet, a megelőző kettőt
tudománytalannak és idealistának bélyegezte. A huszadik század hetvenes éveinek politikai és
ideológiai viszonyai között ezek a vádak még – bár enyhébb formában és komolyabb következmények nélkül – megismétlődhettek. Adódik egy sajátságos történelmi párhuzam:
ahogyan a levert szabadságharc után a XIX. század ötvenes éveiben a magyar filozófusok
többsége a filozófiatörténet sáncai mögé húzódott, a szlovák filozófusoknak a filozófia
autonómiáját védő csoportja is az úgynevezett nemzeti filozófia történetével foglalkozott az
ötvenes évekkel kezdődően. A Teodor Münz és Elena Várossová vezette akadémiai

196

Uo., 152.

197

Vesd össze Ján Kocka állításával, miszerint a módszertani kérdések megválaszolatlansága az ötvenes években is olyan szinten volt, mint Osuský idejében: Ján KOCKA, Odkaz Osuského „Prvých
slovenských dejín filozofie”, in Dejiny filozofie na Slovensku v XX. storočí, ed. A. KOPČOK–K.
KOLLÁR–T. PICHLER, Bratislava, 1998, 114.

63

kutatócsoport két, egymásra épülő kötetben mutatta be a „szlovák filozófia történetét”.198 Az
első könyv előszavában, valamint a második könyv utószavában is ugyanaz a módszertani elv
fogalmazódik meg: a filozófia története nem írható meg a zsdanovi követelmények alapján. A
következtetés tehát hasonló a magyarországi viták végkicsengésével. A nemzeti filozófia
mivolta azonban nem tételeződik, csupán az fogalmazódik meg, hogy a „nemzeti filozófia
történetének” ismeretére azért van szükség, hogy a szlovákság teljesebben megismerhessesaját múltját és szellemi fejlődését.199
A szintetikus feldolgozás igényével 1987-ben megjelent kötet 200 a címében hordozza aváltozást: nem a szlovák filozófia, hanem a „szlovákiai filozófia” történetével foglalkozik.
Ennek a szemantikai változtatásnak a buktatói azonban már az előszó megfogalmazásaiban ismegjelennek. Az első ezek közül nem az úgynevezett nemzeti filozófia létére, hanem aperiodizációra és a „kezdet”-problémára utal: „Az a kérdés, hogy a szlovák filozófia vagy aszlovákiai filozófia történetét írjuk-e meg, a nálunk művelt filozófia kezdeteinek kérdésével
függ össze.”201 A válasz tehát az, hogy nemcsak a szlovák nyelvű bölcselet képezi a kutatás ésa bemutatás tárgyát, hanem minden filozófiai produktum, ami ezen a területen megjelent. Ami
hasonló a „magyar – magyarországi” megoldáshoz. Csakhogy a huszadik századi Szlovákia
vetül vissza a történelembe, ami aztán olyan furcsa dilemmákat is szül a kötet előszavát
fogalmazó Ján Bodnár számára, mint például, hogy mit lehet kezdeni a XIX. századi szlovákmaterialista és ateista Ján Horárikkal, aki „külföldön” (sic!), értsd: Pesten működött. Vagyis
elsikkadnak azok a művelődésbeli, egyház- és iskolatörténeti összefüggések, amelyek a közös
magyarországi háttér figyelembe nem vételével egyoldalú képet vázolnak fel a nemzeti
filozófia történetéről.
A szlovák filozófia történetének elvi megalapozásával a legkövetkezetesebben Vladimír
Bakoš próbálkozott meg.202 Egyértelműen úgy határozza meg a szlovák filozófiát, mint anemzeti nyelv használatával és „a XIX. századi, ún. nemzetteremtés időszakában megjelenő
konkrét nemzet- és történetfilozófiában” megjelenő bölcseletet. Ugyanakkor azt is állítja,hogy mind a klasszikus iskolafilozófia, mind pedig az alkalmazott vagy implicit formában
megvalósuló és szélesebb értelemben vett filozófiai gondolkodás a szlovák filozófia történetének részét képezi. A feltétel az, hogy mindezek a formák az itteni kulturális környezetben
jelentek meg. „Vagyis a ‘szlovák filozófia’ elnevezés mindazokra a filozófiai módozatokra
vonatkozik, amelyek a jelenlegi Szlovákia által behatárolt területi és művelődéstörténeti
keretekben jelen voltak” – állítja Bakoš.203 A meghatározás első felével aligha kell és lehet
vitatkozni, hiszen a szlovák nyelven művelt és a szlovákság létét értelmező történetfilozófia
valóban nemzeti filozófia. Az implicit – azaz az irodalmi és egyéb művek tartalmazta –filozófia felvétele a filozófia történetébe bizonyos módon megengedhető a múltban saját
intézményeket nélkülöző szlovákság esetében. Habár ennek az eljárásnak a veszélyeire már
Dieška is figyelmeztetett. Mert akkor fel kell tenni azt a kérdést is, hogy filozófiatörténetet
vagy pedig eszmetörténetet művelünk? Kérdésessé válik Bakoš tétele az iskolafilozófiát
198

Kapitoly z dejín slovenskej filozofie, Bratislava, 1957; Prehľad dejín slovenskej filozofie, Bratislava
1965.

199

Vesd össze: Elena VÁROSSOVÁ, Doslov, Prehľad dejín slovenskej filozofie, Bratislava, 1965, 517.

200

Dejiny filozofického myslenia na Slovensku, szerk. Ján BODNÁR, Bratislava, 1987.

201

Dejiny filozofického myslenia na Slovensku, Úvod, 9.

202

Otázniky nad dejinami slovenskej filozofie, Filozofia 58, 2003, 10. sz., 671–683.; Slovenské(filozofické) myslenie medzi tradíciou a modernou, Filozofia 59, 2004, 10. sz., 727–739.

203

Otázniky nad dejinami slovenskej filozofie, 674.

64

illetően. Fentebb már említettem Ľudovít Šuhajda, Vandrák András és Johann Samuel Steiner
esetét, akik kortársak voltak, és mindhárman a Fries-féle filozófiát művelték. Ugyanakkor
mindhárman evangélikus iskolákban oktattak, de nemzeti-kulturális orientáltságuk szlovák,
magyar és részben magyar, részben német volt. Ami oda mutat, hogy az „itteni kulturális
környezet” (Bakoš) nem homogén, hanem – minimálisan a XX. század elejéig – heterogén és
multikulturális volt. Abban teljesen igazat kell adnunk Bakošnak, hogy az iskolai filozófia
nyújtotta mindenfajta bölcselkedés eszmei hátterét. Általánosságban az is igaz, hogy az
iskolai filozófia és a szlovák nemzetfilozófia a XIX. század folyamán elválnak egymástól. De
ezt a szétválást nem előzte meg semmilyen korábbi szimbiózis, ahogyan az sem állítható(mint Bakoš teszi), hogy a magyar oldalon az iskolai filozófia alkalmazkodott a nemzetformáláshoz. Hiszen egyrészt 1842-ig – a hitoktató intézményekben pedig sok tantárgy esetébena XIX. század végéig – a latin volt az oktatás hivatalos nyelve, másrészt pedig a filozófiai
propedeutika (amelyről Felső-Magyarország esetében szó lehet) nem tartalmazott ideológiai
jellegű diszciplínákat. Nem is beszélve arról, hogy a nyilvánosság előtt megjelenő magyar
filozófiai viták időben is megelőzik a magyar nyelvű iskolai filozófiát. Az, hogy a filozófiai
tankönyveket a XIX. század második felétől magyar nyelven adták ki, nem elegendő érv az
úgynevezett nemzeti filozófia esetében.
Mindezek mellett felmerül a „retroaktivitásnak” egy sajátságos problémája is: a jelenlegi
Szlovákia múltba való visszavetítése. Ennek legalább két összetevője van. Az egyik az, hogya „szlovák filozófia” és a „szlovákiai filozófia” amúgy sem tisztázott viszonya tovább bonyolódik és újabb dilemmákat vet fel. A másik, mondhatnók, filológiai kérdés: mivelhogy
Szlovákia mint önálló képződmény a XX. századig nem létezett, és a történeti elnevezések iskülönböztek a jelenlegiektől, a tudományos tisztesség megköveteli a nevek és elnevezések
pontos és korhű adatolását. (Csupán zárójelben jegyzem meg, hogy a múltnak és a jelennek ez
a keveredése megjelenik a magyar historiográfiában is. A különbség a kettő között talánabban van, hogy a szlovák szemléletben a jelen vetítődik vissza a múltba, a magyarban a múlt
prolongálódik a közelmúltba és a jelenbe.) Az eredmény azonban mindkét esetben megegyezik: a heterogenitás helyett egy megkívánt homogenitás, a szukcesszivitás helyett művileg
kialakított kontinuitás, a multi- vagy interkulturalitás helyett monokultúra jelenítődik meg.
Bakoš ugyan megjelöli azokat a jelenségeket (nemzeti és felekezeti eltérések és szembenállások), amelyek mentén kommunikációs diszkontinuitások alakultak ki a filozófiában, de ez
nem jelenti azt, hogy az iskolai filozófián belül (amelyről beszél) a katolikus és a protestáns
eszmék nem konfrontálódtak volna. Gyakran történt meg, hogy az egymással vitázó jezsuitaés protestáns gondolkodók metafizikai nézetei megegyeztek – gondoljunk csak a XVII.
századi protestáns skolaszticizmusra204 – csupán teológiai és vallásfilozófiai meggyőződésükben ellenkeztek egymással. Ami pedig a nyelvi eltéréseket illeti: ez nagyon későn, magyar–
szlovák viszonylatban csak a XX. században tetőződött. Mindaddig a latin összekapcsolta afilozófusokat, és a XIX. század első harmadáig a hungarus-tudat is egy egységes politikainemzet tagjaiként értelmezte őket. Vagyis, ha a szlovák – és a magyar filozófia – történetében
kontinuitást keresünk, akkor azt a két nemzeti filozófia közös előtörténetében lelhetjük fel.
3. És ezzel eljutottam az általam felvázolt harmadik témáig: miképpen léphetünk túl amagyar és a szlovák nemzeti filozófia történetének dilemmáin? Azzal, hogy a két dilemmát
egymás mellé helyezem, előre jelzem kiinduló pontomat is: mind a magyar, mind a szlovák
filozófia egy közös gyökérből fakad.

204

Vesd össze: Max WUNDT, Die deutsche Schulmetaphysik des 17. Jahrhunderts, Tübingen 1939;
Ulrich Gotfried LEINSLE, Das Ding und die Methode. Methodische Konstitution und Gegenstand
der frühen protestantischen Metaphysik, T. 1-2, Augsburg, 1985.

65

Ennek a közös múltnak, a két nemzeti filozófia előtörténetének a hordozó pillére és állandó
meghatározó háttere az iskolai filozófia volt, amely a XVI–XVII. századi civilizációs
lemaradás ellenére lépést tartott az európai filozófia változásaival. Erről a lépéstartásról beszél
Erdélyi János is. Ugyanakkor ez az iskolai filozófia semleges volt a nemzeti kérdés iránt,
hiszen amikor a modern nemzeti ideológiák a nyilvános diskurzus részét kezdik képezni, az
iskolai filozófia Felső-Magyarországon csupán propedeutikai szerepet játszott. Sajátságosesettel állunk szemben, hiszen a magyar filozófia korábban kezdődik, mint ahogyan az iskolai
filozófia magyar nyelvűvé válik. Vagyis a felső-magyarországi iskolai filozófia a XIX. századmásodik felében csupán nyelve révén válik a magyar filozófia részévé. A szlovák filozófia
ugyancsak az iskolai filozófiától rugaszkodik el, de rajta kívül valósul meg. Szigorúan véve
tehát az iskolai filozófia nem nemzeti filozófia.
Ami különbség a magyarokat és a szlovákokat is érintő iskolai filozófia vonzatában
kimutatható, az leredukálható a felekezeti viszonyokra. A magyar kultúra esetében ez egy
sajátságos katolikus–református-viszonyban, a szlovák kultúra esetében viszont katolikus–
evangélikus-kontrapozícióban jelentkezett. Konkrétságában ez azt is jelentette, hogy míg
Descartes filozófiája a XVII–XVIII. században a református iskolákban meghatározó szerepet
játszott, a felső-magyarországi evangélikus iskolákban szinte híre sem volt. Ellenkezőleg: anagyszombati és a kassai egyetem jezsuita tanárai nyúlnak a kartezianizmus fizikai tanulságaihoz. Kant filozófiája pedig a XVIII. század végétől és a XIX. század folyamán az evangélikus iskolákban oktatott bölcselet kvintesszenciája. Az csak „hab a tortán”, hogy Štúr alighanem nemcsak ideológiai okokból fordult Hegel elméletéhez, hanem azért is, hogy elhatárolódjon a „hivatalos” iskolai filozófiától. Ennek a művelődésbeli felekezeti determináltságnak
az ismerete azért fontos, mert a XX. századig árnyalta – és árnyékolta – a szlovák filozófiaönismeretét. Jó példa erre az 1940-ben beinduló első szlovák filozófiai folyóirat, a Filozofický
zborník túlnyomórészt katolikus szellemisége, valamint a lapjain lefolytatott vita Osuský
filozófiatörténetéről és Štefan Polakovič gimnáziumi filozófia-tankönyvéről. A polémiák
hátterében kimondva, kimondatlanul ugyanis állandóan ott lappang a katolikus–protestáns
ellentét, amelynek akkor erős politikai és ideológiai töltete is volt.
A nemzeti filozófiáknak a közös háttérről való leválása a nemzeti nyelv használatávalkezdődik. Az eltérés a magyar és a szlovák filozófia között itt abban van, hogy a hiányzó
intézmények miatt is a szlovák bölcselet leragad a történetfilozófia és a nemzetfilozófia
mellett, és nem jut el a klasszikus filozófiai diszciplínákhoz. Vagyis az egyezményesekhez
hasonlóan a szlovák filozófia is a nemzet felemelését kívánja szolgálni, és ehhez keres
filozófiai érveket. A magyar filozófia ugyanezt teszi, de párhuzamosan foglalkozni kezd saját
történetével, formálja saját terminológiáját, és az akadémia révén intézményesül is. A szlovák
filozófia a XIX. század első felében inkább nemzetpolitikailag instrumentális szerepet játszik,a magyar viszont – eltekintve az egyezményesektől – inkább „akadémikus”.
Ha a nemzeti filozófiák immanens összefüggéseiről beszélünk, akkor valamiféle kontinuitást feltételezünk ezen nemzeti filozófiák mozgásában. Ezt a problémát Bakoš is felveti
idézett tanulmányaiban. A szlovák vagy a magyar filozófia kontinuitását szerinte értelmezhetjük az eszmék és elméletek láncolataként, az egyes filozófusok egymásra való hivatkozásaként, vagy pedig egy konkrét filozófia jelenléteként az egyes közösségeken belül. Az első és
második módozatra alig van példánk a magyarországi filozófia történetében. A harmadik
kimutatható például az eperjesi evangélikus kollégiumban a XIX. század folyamán, ahol
demonstrálható a kanti ismeretkritika erkölcsfilozófián keresztüli átalakulása axiológiává.
Csakhogy ez a példa nem nyúlik túl az iskolai filozófia területén, még annak ellenére sem,hogy ezt az értékfilozófiaként művelt bölcseletet oktatták az eperjesi és a pozsonyi teológushallgatóknak is.

66

A kontinuitás kérdését, nézetem szerint, csak úgy válaszolhatjuk meg, hogy az úgynevezettkulturális környezetet azzal az intézményrendszerrel identifikáljuk, amelyen belül a filozófia
megjelenik. Valami hasonlót állít Bakoš is, amikor „a szlovák filozófia 20. századi professzionalizálódásáról” beszél.205 Mire gondolok? Arra, hogy a filozófiának a „kulturális
környezetbe” való beágyazódása vagy úgy történik, hogy a filozófiai eszmék valamiképpen
domesztikálódnak a kultúra többi alrendszerében, vagy pedig úgy, hogy a filozófia kialakítja
saját intézményeit, amelyek révén az adott nemzeti kultúra objektivizált részterületévé válik.
Az első lehetőséget a szlovák filozófiában a Štúr-generáció valósította meg, de tudjuk, hogy
ez időleges tett volt, és a hegeli filozófiáról később már viták nem folytak. Mivel intézmények
nélkül zajlott le, az egész kezdeményezés önmagába zárult. Nézetem szerint az institucionalizálódás révén sorolódik be a filozófia a kultúra alrendszereként a társadalomba, és válik
autonóm valamint professzionális tényezővé.
Ha ebből a szemszögből tekintünk a magyar és a szlovák filozófia történetére, akkor
bizonyos időbeli eltolódással találkozunk. A magyar filozófia mögött ott volt a Magyar Tudós
Társaság (a későbbi Magyar Tudományos Akadémia), a XIX. század végétől a filozófiai
folyóiratok, az európai filozófia legjelentősebb műveinek fordításai, a pesti, majd pedig akolozsvári egyetem filozófiai tanszékei stb. A szlovák filozófia ilyen jellegű professzionalizálódása csak a XX. század folyamán, a két világháború közötti időszakban zajlott le, főként apozsonyi egyetemen cseh tanárok segítségével, valamint a szlovák állam megalakulása után
az első szakfolyóirat beindulásával. Ekkor vált nyilvánvalóvá az is, hogy a szlovák filozófia
két alapvető – szekularizált versus vallásos – irányban kezdett fejlődni. Ennek megvoltak abelső okai, de talán nem érdektelen utalni arra, hogy a XIX. és a XX. század fordulóján létező
két magyar filozófiai folyóirat közül az egyik pozitivista, a másik pedig neotomista
irányultságú volt. Vagyis a közös múlt és háttér itt sem elhanyagolható.

205

V. BAKOŠ, Slovenské (filozofické) myslenie medzi tradíciou a modernou, i. m., 731.

67LÁSZLÓ PERECZ„Das ungarische Denken”: asiatisch oder versteckend?
Sándor Karácsony und Lajos Prohászka über die „Nationale Philosophie”„Die ungarische Philosophie strebt auch vom praktischen Sein der Dinge in die
Richtung des wirklichen universalen Daseins, wendet dann, dreht sich eigentlich
einmal um die Unendlichkeit und ist dann „wahr”, wenn sie zum praktischen Sein
zurückfindet, es deuten und bestätigen kann. Dies ist eine objektive und primitive
Philosophie.”(KARÁCSONY 1990 [1939], 343.)„Ungarns Grund und Boden verträgt das menschliche Leben eines großzügigen,universalen Horizontes nicht. Der Ungar spürt das pausenlos und die Irrealität, odervielmehr Derealisation ist auch nur Schutz, Kompensation, ein verzweifelter
Versuch gegen das erdrückende Schicksal, das in sein Blut geschrieben steht.
Hungaria abscondita.”(PROHÁSZKA 1936, 99.)

Unser Vortrag – der unmittelbar an die Thematik des philosophischen Symposiums anschließt– vergleicht die Konzepte der Verfasser der zwei Leitsprüche, Sándor Karácsony und Lajos
Prohászka.
Die zwei Denker sind wohlgemerkt bedeutende Figuren der ungarischen Philosophiegeschichte der Zwischenkriegszeit. Sándor Karácsony (1891–1952) ist, allgemein formuliert,
ein diffuse Rollen spielender Schriftsteller. Er ist Pädagoge, Glaubensprediger und Bildungspolitiker, Schriftsteller, Wissenschaftler und Weiser zugleich. Seine gelegentlichen Schriftstücke, in Bänden gesammelt, umschreiben ein großzügiges kollektivseelisches System: durch
die Analyse verschienener gesellschaftlicher und kultureller Spähren, bildet er eine
eigensinnige, im Vergleich zur Ideengeschichte jener Epoche lebensphilosophisch orientierte,
in einen geschichtsphilosophischen Rahmen gebettete Kulturphilosophie.206 Lajos Prohászka
(1897–1963) ist eine deutlicher institutionalisierte Figur des philosophischen Lebens der Ära.
Die bestimmende geistesgeschichtliche Einstellung wird von seiner Kulturphilosophie, dieseine theoretische pädagogische Arbeit begründet, durch Hegelianismus ergänzt. Sein
kulturphilosophisches Interesse führt ihn allmählich zu kulturkritischen Schlußfolgerungen: er
wird durch seine moderne Kulturkrise erläuternden Essays zum umfassend bestrittenen Autordes Geisteslebens der Ära.207

206

LENDVAI L. Ferenc, Egy magyar filozófus: Karácsony Sándor, Budapest: Akadémiai Kiadó, 1993.;
HELL Judit–LENDVAI L. Ferenc–PERECZ László (2001): Magyar filozófia a XX. században, 2. rész,
Budapest, Áron Kiadó, 2001, 157–170.

207HANÁK, Tibor, Geschichte der Philosophie in Ungarn: Ein Grundriss, München, Dr. Rudolf
Trofenik Verlag, 146. (Studia Hungarica: Schriften des Ungarischen Instituts München, 36.);LACKÓ Miklós, Egy nemes konzervatív. A kultúrfilozófus Prohászka Lajos, in Filozófia és kultúra.
Írások a modern magyar művelődéstörténet köréből, szerk. LACKÓ Miklós, Budapest, MTA
Történettudományi Intézet, 2001, 92–111. (Társadalom- és művelődéstörténeti tanulmányok, 28.)68

Den Vergleich der Gedanken der beiden erleichtert zumal, dass sie durch mehrere
Tatsachen miteinander verbunden werden: nämlich durch den Blickpunkt der Generationen,die disziplinäre Orientierung und das gedankliche Augenmerk.208 Beide, wie erwähnt, werden
im letzten Jahrzehnt des 19. Jahrhunderts geboren, ihre Arbeit beginnt in den zwanziger
Jahren und entfaltet sich im letzten Jahrzehnt des 20. Jahrhunderts; ihr Werk entsteht deshalb
aus den zwischen den zwei Weltkriegen immer stärker werdenden nationalcharakterologischen Debatten. Beide sind, wie ebenfalls erwähnt, kultivierer der Wissenschaft derPädagogik: Während Karácsony, als praktisch denkender Mensch, ein gesellschaftsreformierendes Programm mit seiner Hilfe zu verwirklichen wünscht, begreift Prohászka als Theoretiker, seine eigene Disziplin als einen Teil der Kulturphilosophie. Schließlich strebt, wie wir
sehen werden, beider Hauptwerk das ungarische Denken in Opposition zum Deutschen zu
fassen an: Karácsony bemüht sich jedoch, das asiatisch/ungarische und das indogermanisch/deutsche Denken zu einem mit den zeitgemässen Strömungen bewusst zu brechen
trachtendem, eigens „ungarischem” System auszubauen. Der den deutschen Wanderer undden ungarischen „Verstecker” einander gegenüberstellende Prohászka schafft jedoch im
Grunde einen in den Rahmen der zeitgenössischen deutschen geisteswissenschaftlichen
Diskurse passenden Essay.
Ihre von der ungarischen „Nationalphilosophie” ausgearbeitete Konzeption des sichgegenüberstellenden Vortrags lässt sich in zwei Gedankengänge aufspalten. Zunächst
versuchen wir kurz zu prüfen, wie die beiden Autoren zur traditionellen Nationalcharakterologie stehen: Welche alten Topoi benutzen oder weisen sie bezüglich des Nationalcharakterszurück, oder mit welchen neuen Charakterzügen experimentieren sie mit festzustellen?
Zuletzt, versuchen wir zusammenfassend zu rekonstruieren, wie sie den nationalcharakterologischen Stoff in ihre eigene Konzeption bauen: mit Hilfe welcher Begriffe ordnen undinnerhalb welchen Rahmens theoretischer Konstruktion passen sie die Stereotypen desNationalcharakters an?

Nationalcharakterologie: kritische Umdeutung
Ihren Bezug zur nationalcharakterologischen Tradition, können wir zusammenfassend als einekritische Umdeutung charakterisieren. Beide kennen und benutzen somit das Material destraditionellen Nationalcharakters. Im Gang ihrer Argumentation wenden sie oft sowohl die
Heterostereotypen der fremden Charakterzüge an, wie auch die Autostereotypen der eigenen
Charakterzüge. Die traditionellen Topoi behandeln sie zugleich beide reflexiv. Nur nacheigenem Umfunktionieren werden sie in ihre Argumentation eingebaut.
Karácsony reflektiert nicht selbständig über das Problem der theoretischen Leistungsfähigkeit der Nationalcharakterologie. Das ungarische Denken – anders formuliert, derAusgangspunkt der Annäherung an die „ungarische Seele”, die „ungarische Denkweise” –beginnt zugleich oft bei traditionellen Anschauungen. Diese nationalcharakterologischen
Ansichten werden von ihm mal affirmativ zitiert, mal kritisch reflektiert: er sieht sie also als
Sprungbretter zu seinen eigenen Lösungen.
208

National Character and National Ideology in Interwar Eastern Europe, ed. By BANAC, Ivo–
VERDERY, Katherine, New Heaven, Yale Center for International and Area Studies, 1995;
TRENCSÉNYI Balázs (2004): „A történelem rémülete. Eszmetörténeti vázlat a két világháború
közötti kelet-európai nemzetkarakterológiai vitákról”, in A szabadság értelme – az értelem szabadsága. Filozófiai és eszmetörténeti tanulmányok, szerk. DÉNES Iván Zoltán, Budapest, Argumentum
Kiadó, 2004, 299–324.

69

Ein typisches Beispiel des affirmativen Gebrauchs der Nationalcharakterologie ist das des„Gastes” und das des einen Gast empfangenden „Hausherrn”.209 Demnach wird sowohl derden Fremden besuchende Gast, als auch der den Fremden gastlich empfangende Hausherr mit
nationalcharakteristisch abweichendem „seelischen Benehmen” charakterisiert. Hinter dieser,
teilweise auf der Spur der mit geschichtlichen Wurzeln gemeinsam aufgezeigten Enumerationen der „seelischen Einstellungen” improvisierten, Typologie ist es nicht schwer, die
Wirkung der traditionellen nationalcharakteristischen Stereotypen zu erkennen. Die leicht
dahingesagten Charakterisierungen zeigen klar; dass ihr Verfasser die Nationalcharakterologie als ein legitimes Wissenschaftsgebiet und ihre traditionellen Topoi als ohne Bedenken
brauchbar, erachtet.
Markante Manifestationen der kritischen Reflexion der Nationalcharakterologie sind dieüber die „ungarische Seele” mitgeteilten Überlegungen. 210 Im Gegensatz zu dem sich auf
Charakteristika fremder Nationen beziehenden unreflektierten Gebrauch von Heterostereotypen treffen wir also im Fall des Gebrauchs der Autostereotypie des ungarischen Charakters
auf eine bestimmte kritische Einstellung. Karácsony sieht die Nationalcharakterologie auchhier als nützliches, vielmehr notwendiges Unternehmen, unterwirft jedoch die innerhalb derer
Rahmen formulierten, sich auf den ungarischen Nationalcharakter beziehenden traditionellen
Topoi einer strengen Untersuchung. Er spiegelt den alten „Lajstrom” der ungarischen„Tugenden und Sünden” in einer die alte Nationalcharakterologie umbauenden neuen
Erklärungstheorie wieder.
Die Nationalcharakterologie ist aber, wie die aufgezeigten Gedankengänge deutlichmachen, eine auf ihrer eingenen Gesellschaftsphilosophie aufgebaute. Als solche
unterscheidet sie sich von den naturalistisch-materialistischen Rassentheorien und denhegelianisch-idealistischen, also geisteswissenschaftlichen, Nationalcharakterologien.211
Das Experiment Prohászkas baut ähnlich wie das Karácsonys auf der zum Wissensgebiet
der Nationalcharakterologie gehörenden widersprüchlichen Beziehung auf.212 Einerseits aucher kennt und benutzt die nationalcharakterologischen Topoi, und steht ihnen ebenfalls kritischgegenüber. Seine Kritik scheint jedoch im Vergleich zu Karácsonys deutlich herber.
Einerseits übt er mit theoretischer Schärfe Kritik an jener in der Praxis der „jeglichen
Charakterzug eines Volkes betonenden allgemeinen Volkscharakterisierung” unumgänglichen„Schematisierung”.213 Die traditionelle Formulierung des „Volkscharakters” als eine schiere„Meinung” charakterisierend, nimmt er mittels der auf der alten „psychologischen”
Betrachtungsweise gegründeten und auf eine „metaphysische” Betrachtungsweise fussenden
Methode Stellung.214 Andererseits, bezeichnet er anhand seiner konkreten Analysen die
209KARÁCSONY Sándor, A spontán társadalom. A magyar vendéglátás lélektana, logikája és filozófiája, in UŐ, Ocsúdó magyarság. Szokásrendszer és pedagógia, Budapest, Exodus kiadás, 1942,
376–421.

210

KARÁCSONY Sándor, A magyar lélek, Budapest, Exodus kiadás, 1938.

211LÁNYI Gusztáv, Magyarság, protestantizmus, társaslélektan. Hagyomány és megújulás konfliktusa
Karácsony Sándor életművében, Budapest, Osiris Kiadó, 2000. 159–165.

212

LACKÓ Miklós, Bujdosó vagy szabadságszerető realista? Írások és viták a nemzeti jellemről, in
UŐ, Korszellem és tudomány, 1910–1945, Budapest, Gondolat, 1988, 143–219.

213PROHÁSZKA Lajos, A vándor és a bujdosó, Budapest, Dunántúl Pécsi Egyet. Kiadó és nyomda,
1936. (Minerva-könyvtár, 50.) (Prohászka 1936. 7.)

214PROHÁSZKA Lajos, Vallás és kultúra. Leopold Ziegler filozófiája, Budapest, Dunántúl nyomda,
1928. (Minerva-könyvtár, 13.); PROHÁSZKA, i. m., 15.

70

fremden Charakterzüge ausnahmslos als ungeeignet, in einer auf umgreifendere, selbstgebildete Betrachtungsweisen begründeten Methode zu funktionieren. Andererseits, beschreibt er
mittels seiner konkreten Analysen die fremden Charakterzüge ausnahmslos als ungeeignet,
allerdings bemüht er sich, die Autostereotypen seiner eigenen Charakterzüge in einem
umgreifenderen, eigens gebildeten Charakterzeichen aufzulösen.
Das geschichtliche Kapitel seines berühmten Essays, in dem er auf historischem Weg die
bestimmende Europäische „Volksgemeinschaft” reflektiert, kann in dieser Form auch alsanhand traditioneller nationalcharakterologischer Topoi unternommene durchgängige Debatteinterpretiert werden. Die Erfassung der Typenbegriffe der „Seelen” der einzelnen Volksgemeinschaften stützen sich nämlich betont nicht auf die traditionellen nationalcharakteristischen Topoi. Der Gedankengang bezeichnet bekannterweise den griechischen Geist als„ausdrückend”, den Römisch-Lateinischen als „organisierend”, den Mittelalterlichen als„wandernd”, den Spanischen als „quijotistisch”, den Französischen als „stilisierend”, denEnglischen als „streunend, und den Deutschen schließlich wiederum als „wandernd”. Die
gelegentlich aus der klassischen deutschen Philosophie und der zeitgenössischen deutschen
Kulturwissenschaft stammende Begriffe gebrauchende Typologie bringt zugleich dasgeschichtsphilosophische und kulturphilosophische Augenmerk zur Geltung: Einerseits bauter also auf – hegelianische Geistesentwicklungsdialektik gebrauchende – Geschichtsphilosophie – andererseits stützt er sich auf die zur Unterscheidung einzelner Kulturgebietebezogene Kulturphilosophie. Die Skizzierung benutzt, wie es scheint, zunächst vor derModerne das Begriffsrepertoire der Geschichtsphilosophie, nach der Moderne das der Kulturphilosophie zur Bestimmung des „Geistes” einzelner „Volksgemeinschaften”.
Die Skizzierung ungarischer Charaktereigenschaften jedoch benutzt bestimmt die
traditionellen nationalcharakteristischen Topoi, zugleich trachtet sie sich in einen durch sichselbst erschaffenen umfassenderen Charkterzeichen aufzulösen. Dieses umfassendere
Charakterzeichen – sogar der „sich versteckende” Charakter – ist auch selbst der alte, auf den
von der „Kurutzen” – Tradition stammende Topos aufgebaute, doch seine umfassendere Rolle
gewinnt er in der Opposition zum deutschen Charakterzeichen. Für Prohászka, wird derUngar, vereinfacht gesagt genau deshalb „Verstecker”, weil der deutsche „Wanderer” einGegensatz zu sein scheint.
Das Charakterzeichen des deutschen „Wanderers” stammt bekanntlich von Leopold
Ziegler. Prohászka übt zwar in seiner früheren Arbeit deutlich Kritik an Ziegler:215 er
akzeptiert den Radikalismus der Ziegler’schen Kulturkritik nicht, weist die in den
Ziegler’schen Philosophien auftauchenden, sich präsentierenden Gedanken an die durchöstlichen Religionen geschehende Neugründung der Europäischen Kultur zurück. Dendeutschen Nationalcharakter definierend erachtet er es dennoch als gut sich auf Ziglers
Gedanken, den Deutschen als „ewigen Wanderer” zu sehen, zu berufen. Der Deutsche ist
demnach ein „Wanderer”, der mit ewiger Unruhe stets in neue seelische, kulturelle undmetaphysische Gegenden vordringt.
Der dem Deutschen gegenübergestellte Ungar ist der „Verstecker, der sich zwischen den
Europäischen Völkern einsam und sich selbst überlassen zurückziehen und verbergen muss.
Am Rand Europas sich versteckender, an der Grenze zu Ost und West kampierender, als
erduldeter Ankömmling ohne Verwandte versucht er sich immer wieder auf das Neue Europa
und dem Westen anzupassen, wird aber ebenso oft zurückgewiesen. Man bezeichnet ihn als
Halbbarbaren, hat Mitleid mit ihm, verkennt ihn. Das Weggestossenwerden nimmt er einmal
mit schamhaftem Minderwertigkeitsgefühl, einmal mit trotzigem Auflehnen an.
215PROHÁSZKA, i. m.

71

Die traditionellen ungarischen Sünden und Tugenden sind beachtlichterweise in dieser
Konstellation aus dem sich versteckenden Nationalcharakter abgeleitete Eigenschaften. Alle
entspringen derselben Quelle: und zwar aus dem Finitismus der Ungarheit. Die Ungarheit ist
demnach ein Volk der Endlichkeit. Der Ungar versteckt und verschliesst sich also, er versucht
sich zu verteidigen. Er richtet sich auf dem Schutz und der Aufrechterhaltung seinesschmalen, aber sicheren, begrenzten, aber ständigen Lebens ein. Die Herausforderungen desLebens sieht er nicht als Probleme, er erträgt sie, anstatt sie zu lösen.
In Porhászkas Konstruktion ergibt sich jede „Sünde” und jede „Tugend” aus der sichversteckend-finitistischen Identität. Die Argumentation leitet jede Autostereotypie desNationalcharakters, vom Finitismus der Ungarheit her: die Freiheitsliebe ebenso wie den
Unabhängigkeitswunsch, den Nationalstolz auf die bescheidene, kulturelle Leistung, diepolitische Neigung und den juristischen Formalismus, die ewige Opposition und die ständige
Parteitreue, das Trauern und das Auflodern gleichermaßen.

Interpretation: Europäisches versus asiatisches Denken und „nationale Schicksalswissenschaft”
Die eigensinnige Leistung der beiden Denker reicht allerdings natürlich über die
Nationalcharakterologie hinaus. In ihrer philosophischen Leistung ist beachtenswert, wie sie
das nationalcharakteristische Material in ihre eigene Konstruktion einbauen: mit Hilfe ihres
eigenen begrifflichen Apparats ergreifen und passen sie die Topoi der Nationalcharakterologie in den Rahmen ihres eigenen System, ein.
Drei Ebenen von Karácsonys Auffassung sind unserer Unterscheidung wert: die
Typologie, die sich aus der Gegenüberstellung von Europa und Asien ergibt, das Postulat der
Vermittlungsrolle der Ungarheit, und die Gedanken, die sich auf die „ungarische Philosophie”
beziehen.
Die Europa und Asien vergleichende Typologie fußt offensichtlich nicht auf Erfahrungsgrundlagen. Es verstecken sich auch traditionelle oppositionelle Topoi gebrauchende
spekulative Annahmen. Die europäische und asiatische – oder, anders formuliert: das
indogermanisch/deutsche und die ungarische Seele/Denkweise. (Karácsony verwendet auchdiese Begriffe oft in wechselseitigem Austausch). Die gegenüberstellende Theorie stammt
allerdings nicht einfach aus irgendeiner metaphysischen Überzeugung. Sie beruht vielmehr
unmittelbar auf sprachwissenschaftlichen Grundlagen.216 Im Verständnis dieser eminent
sprachlichen Unterscheidung zeigt sich das „Europäische” als subjektiv und kompliziert aus,das „Asiatische” dagegen als objektiv und primitiv. Die europäische Seele/Denkweise ist, wie
der Denker in den verschiedensten Zusammenhängen feststellt, also subjektiv und
kompliziert, die asiatische jedoch objektiv und primitiv.
Die normative Vorschrift der Vermittlerrolle der Ungarheit beruht auf der Theorie, dass die
Ungarheit sozusagen zugleich ein asiatisches und europäisches Volk ist. Seine geschichtlichen Wurzeln kann man als asiatisch, die Richtung seiner Entwicklung als europäisch
betrachten. Die Form dieser Volksseele stammt von den geschichtlichen Wurzeln, deren
Entwicklungsrichtung prägt hingegen ihren Inhalt. Die Ungarheit ist, allgemein formuliert, ist
die Synthese asiatischer Form und europäischen Inhaltes. Um die Vermittlerrolle adäquat
216

KOVÁCS Gábor, „Nép, nemzet, kultúra, nyelv a két világháború közötti nemzetkarakterológiákban”, in Analitikus filozófia és fenomenológia, szerk. NEUMER Katalin–LAKI János, Budapest,
Gondolat Kiadó, 2004, 160–175. (Minden filozófia „nyelvkritika”, II.)72

spielen zu können ist das Gleichgewicht der „Asiatischheit” und der so begriffenen„Europäischheit” notwendig.
Die Gedankengänge reflektieren diesen Zusammenhang auf drei Ebenen: einer soziologischen, einer kulturphilosophischen und einer geschichtsphilosophischen. Jene Ebenen
formulieren gleichermaßen das normative Bild des zwischen Osten und Westen vermittlungsfähigen Ungarn. Die sich auf soziologischem Niveau ereignende Argumentation baut auf die„obere Volksklasse” – die „Sofokratie” – und die Gegenüberstellung der „unteren Volksklasse”. In dieser Skizzierung ist die „Sofokratie” das Metier der „Europäischheit”, die„untere Volksklasse” ist der Träger der „Asiatischheit”. Die Argumentation auf kulturphilosophischem Niveau beruht auf der „asiatischen” Form im Gegensatz zum „europäischem”
Inhalt. Die ungarische „Seele” ist voneinander untrennbar Form und Inhalt – Asiens undEuropas Einheit. Die „asiatische” Form und der „europäische” Inhalt ist also nicht
miteinander verwechselbar. Die „Überlegung” auf geschichtsphilosophischem Niveau deutet
schliesslich die vermittelnde Rolle der Ungarn einer eigenen Gesandtschaft gegenüber um.
Der „ungarische Baum” – gemäß der die Abgesandschaft formulierenden Metapher – „atmet
in Europa” und „nährt sich in Asien” – bzw. „als Asien”, sodass er dann für das Universum
Früchte trägt”.217
Das ausgearbeitete „gesellschaftsphilosophische” System widmet sich auch dem„Kollektivseelischen”, und neben der „gesellschaftslogischen” Annäherung spielt auch die„Gesellschaftsbeziehungsphilosophie” eine deutliche Rolle. Die „Priori” dieser so begriffenen„ungarischen Philosophie” repräsentiert „Raum” anstatt „des Unbegrenzten”, „Zeit” statt„Zeitlosem”, „Ursachenbeziehungen” statt des „Unfassbaren”, und anstelle des „Unerklärbaren” das „Wunderbare”.218 Die „objektive” und „primitive”, also die asiatisch – ungarische
Denkphilosophie ist demnach durch fünf Begriffe beschreibbar: „Objektivität”, „Primitivität”,„Grenzenlosigkeit”, „Zeitlosigkeit” und „Unbegreifbarkeit”. Die ungarische Philosophie ist
nach dieser Auffassung, kann man sagen, unmittelbare, zugleich dennoch im transzendenten
Erleben bestimmbar.219
Hinter der oberflächlichen, wiewohl in der Rezeption seiner Kunst zweifelsohne im
Vordergrund stehenden, Gedankenschicht der Konstruktion Prohászkas, der Nationalcharakterologie, verbergen sich zwei andere, tiefere Gedankenebenen, nämlich die geistesgeschichtliche
Typentheorie und die volksgemeinschaftliche Schicksalsanalyse.
Die geistesgeschichtliche Typentheorie leitet die der Volksgemeinschaft einen
metaphysischen Schwerpunkt gebende Essenz aus der Seele, beziehungsweise aus demhegelianistisch-neohegelianistischen Weise interpretierten subjektiven Geist ab. Die Seele
und der subjektive Geist scheinen als wechselseitig auf einander weisende Begriffe. Für die
Geistesgeschichte ist der Typus nichts anderes, als das „charakterologische a priori” derSeele/des subjektiven Geistes.220 Der so aufgefasste Typus erklärt die Seele/ den subjektiven
Geist nicht in geschichtlicher Evolution, er begreift sie/ihn vielmehr in den charakteristischen
Verhaltensweisen, in den Schnittpunkten der Wertbezüge. Die geistesgeschichtliche Typenbildung ist eine antinaturalistische Methode. Sie steht betont im Gegensatz zur Typenbildung
217KARÁCSONY Sándor, A magyar észjárás és közoktatásügyünk reformja, Budapest, Exodus kiadás,
1939. 224–225.

218

KARÁCSONY Sándor, „A magyar világnézet”, in UŐ, A magyar világnézet. Világnézeti nevelés,
Budapest, Exodus kiadás, 1941, XVIII.

219

LENDVAI, i. m., 25.

220PROHÁSZKA 1936, i. m., 24.

73der naturalistischen Rassenlehre. Der Typ, zusammenfassend, ist das a posteriori erlangte
Ergebnis von der Typenbildung der Rassenlehre, für die geistesgeschichtliche Typenbildung
hingegen gilt das Prinzip des Verständnisses. Der Typus ist das Ergebnis der Erklärung: fürdie Typenbildung, für die geistesgeschichtliche Typenbildung hingegen gilt apriori das
Prinzip des Verständnisses.
Gemäß der Schicksalsanalyse der Volksgemeinschaften kann das geschichtliche Schicksal
in der Form dreier Versionen geschichtsformender Beziehungen und Kämpfe begriffen
werden. Die erste Komponente ist das Grundverhalten der gegebenen Volksgemeinschaft, dieformende Lebensaktivität der Seele, des subjektiven Geistes der Volksgemeinschaft. Der
zweite Faktor ist die die Volksgemeinschaft bildende Reihe von fremden Wirkungen, in dieseist die Volksform das Ergebnis der Berührungen mit anderen Volksformen. Das Schicksal derVolksgemeinschaft wird also nicht nur von den eigenen Gemeinschaftsformen gebildet, auchihn umgebende fremde Wirkungen formen ihn. Die dritte Komponente schliesslich ist die
Gesamtheit der kulturellen Objektivierung der Volksgemeinschaft, ist die Wirkung der vom
volksgemeinschaftlichen subjektiven Geist erschaffenen Kreationen des objektiven Geistes.
Das nationale Geschick ist folglich aus der Verbindung dieser drei Auslegungen nicht das
Gebiet der strengen Determination, auch die Freiheit kann einen Platz in ihr finden.
*
Die zwei Denker also, aus der kurzen Rekonstruktion herausragend, beziehen sich nicht ingleicher Weise auf ein eigenwilligeres engeres Verständnis angenommener Gedanken.
Während es für den mit systematischen Ambitionen auftretenden Karácsony als
selbstverständlich erscheint, dass das „ungarische Denken” in der Reihe seiner verschiedenen
Veräusserungen auch die „ungarische Philosophie” zum Gegenstand einer selbständigenReflexion macht, formuliert sich aus der Perspektive des eine betont essayistische Einstellung
vertretenden Prohászka, dass er die Eigenheiten der „ungarischen Philosophie” gesondert
nennt. Karácsony bildet also, obwohl seine ordnenden Bemühungen sich nicht mit den
Begriffen der Akzeptanz des Systembegriffs verbinden, ein System. Die Kategorien der
traditionell bewusstseinsphilosophisch begründeten Individualpsychologie in Kategorien der„Kollektivseele” umbauend macht er zahlreiche Probleme der Gesellschaftsphilosophie zum
Gegenstand systematischer Reflexion. Die Frage des ungarischen „Kollektivphilosophikums”
wird notwendigerweise Teil seines Systems. Prohászka unternimmt die Skizzierung der„nationalen Schicksalswissenschaft” in einer von Karácsony abweichenden Art. Seine Arbeit
passt sich in den Rahmen des zeitgenössischen deutschen geisteswissenschaftlichen
Diskurses. Obwohl in der kulturphilosophischen Annäherung die Volksgemeinschaften auchdie Prüfung der kulturellen Objektivierungen in der Reihe der in Frage kommenden Volksgemeinschaften auch die Prüfung der Philosophie bieten würde, nutzt der Gedankengang desEssays diese Möglichkeit nicht, aus den einzelnen „Nationalphilosophien” wird bloß an einige
Hinweise erinnert, die „ungarischen Philosophie” betreffend ist kein einziger Eintragvorhanden.
Den Nationalcharakter und die Adequation des „nationalen Denkens” annehmend, kommt
Karácsony also bis zum Gedanken der „Nationalphilosophie”, Prohászka hingegen bleibt
davor stehen. Zum Topos der seit einem guten Jahrhundert existierenden „nationalen Philosophie”, also der ungarischen Philosophiegeschichte (Perecz 2002, 2006a, 2006b), verhaltensich beide Ansätze nicht in gleicher Weise.

74

LiteraturKARÁCSONY Sándor (1942): „A spontán társadalom: A magyar vendéglátás lélektana, logikája ésfilozófiája” (Die spontane Gesellschaft: Die Psychologie, Logik und Philosophie der ungarischen
Gastronomie), in: Karácsony Sándor: Ocsúdó magyarság: Szokásrendszer és pedagógia (Daserwachende Ungartum: Gewohnheitssystem und Pädagogik), Budapest: Exodus kiadás. 376–421.
KARÁCSONY Sándor (1990 [1939]): „»A magyar észjárás« című mű ismertetése: Autoreferátum”(Darlegung des Werkes „Die ungarische Denkgewohnheit”. Ein Autoreferat), Magyar Filozófiai
Szemle, 1990/3–4. 323–352.
PERECZ László (2002): „Változatok a magyar filozófiára: A »nemzeti filozófia« toposza a magyar
filozófiatörténetben” (Varianten auf die ungarische Philosophie: Das Topos von „nationaler
Philosophie”), Magyar Tudomány, 9. 1242–1251.
PERECZ László (2006a): „Nemzet, filozófia, »nemzeti filozófia«: Adalékok a magyar filozófiatörténet»nemzeti filozófiai« toposzához” (Nation, Philosophie, „nationale Philosophie”: Zuschläge zum
Topos von nationaler Philosophie der ungarischen Philosophiegeschichte), Pro Philosophia
Füzetek, (46.), 129–141.
PERECZ László (2006b): „Nemzet és filozófia: Kérdések a magyar »nemzeti filozófiáról«” (Nation
und Philosophie: Fragen über die „nationale Philosophie”), Debreceni Disputa, 7–8. 113–117.

75

SOMOS RÓBERT
Pauler Ákos magyarságképe

1. A hungarológiai szempont
Dolgozatomban egy sajátos optikán keresztül szeretném láttatni Pauler Ákos filozófus
tevékenységét. Ez az optika a hungarológiai szempontot kívánja érvényre juttatni, amelynek
saját bejáratú értelmezését a következőképpen próbálom összefoglalni: Egy filozófus működése egy meghatározott kulturális közegben zajlik. E kulturális közeg – jelen esetben ez jórészt a magyarországi szellemi miliő – természetesen rendelkezik olyan típusú szegmentumokkal, amelyek csupán egy bizonyos szaktudomány szempontjából érdekesek. Bár a filozófia nem szaktudomány, mégis, bizonyos belső problematikái önmagukban nem tarthatnakáltalános érdeklődésre igényt, ennek következtében egy filozófus működésének a politikafilozófiai esetleg történetfilozófiai vonatkozásokon túl a művelődéstörténeti aspektusai azok,
amelyek ehelyütt inkább szót kaphatnak, mégpedig e művelődéstörténeti aspektusoknak amagyar mivolt szempontjából leginkább értékelhető vonatkozásai.
Ilyen magyar művelődéstörténeti vonatkozások – véleményem szerint – Pauler Ákosműködésében a következők: Elsőként említendő az ideológiai természetű hatás. E pont alatt a
keresztény nemzeti konzervativizmus ideológiájának, illetve a neonacionalizmus eszmerendszerének kiformálódásáról, és ezen belül Pauler Ákos szerepéről beszélhetünk. Ezen
ideológiai jellegű hatásnak azután vannak konkrét történeti, például egyetemtörténeti, oktatástörténeti, kultúrpolitika-történeti aspektusai, mint Pauler Ákos szerepe a Budapesti Egyetem
forradalmi időkben lezajlott változásaiban, a Klebelsberg-kör kialakulásában, a Napkelet
folyóirat létrejöttében, az 1924-es középiskolai törvény előkészítésében stb. Másodsorban
szóba jön a filozófiai természetű hatás. Itt az általánosabb világnézeti-ideológiai befolyásokon
túl szorosabb értelemben vett bölcseleti hatásokról is beszélhetünk. Ide tartozik Pauler
hatásának kérdése tanítványaira, amennyiben őket nem kizárólag filozófusi mivoltukban
tekintjük, pl. Kornis Gyulára, vagy éppen József Attilára – az utóbbi esetben persze a„tanítvány” szót már idézőjelbe tehetjük. Pauler óráira – saját kimutatása szerint – az 1931-es
tanévben 1670 hallgató iratkozott be,221 ezzel a számmal alighanem csúcstartó volt az
egyetemen. Számos visszaemlékezés értékelése szerint a húszas években és a harmincas évekelején a Budapesti Egyetem legnagyobb hatású és legnagyobb érdeklődést kiváltó professzora
volt Pauler Ákos. A memoárok szerint népszerűségben és tekintélyben csak Gombocz Zoltán
vette fel vele a versenyt.
A föntebb vázlatosan felsorolt Paulerhez kötődő honi kultúrtörténeti mozzanatok afilozófus életének második felére esnek, arra az 1919-es évtől kezdődő időszakra, amely
Paulernek a szakfilozófián túlterjedő hatását mutatja. Ezen a ponton pedig jeleznünk kell apauleri filozófia főbb állomásait.

221

PAULER Ákos, Napló, OSZK Kézirattára, Quart. Hung. 2612. 1931. október 26-i bejegyzés.

76

2. Pauler Ákos pályája
Pauler Ákos 1876. április 9-én született Budapesten neves tudóscsalád sarjaként, s már 15 évesen
eldöntötte, filozófus lesz. Korán leszámolt ifjúkori metafizikus illúzióival. Ebben a folyamatos
Kant-tanulmányok mellett egyre fontosabb szerepet kezdett játszani a pozitivizmus, majd
meghatározó befolyásra tett szert. Ez a pozitivizmusnak az a vulgárisnak egyáltalán nem
nevezhető formája volt, amely a kanti filozófiával való közös pontoknak kitüntetett jelentőséget
tulajdonított, egy, az ismeretelmélet szempontjából nem elhanyagolható új tudományos diszciplína, a pszichológia segítségéhez fordult, s a modern empiriokriticizmust is igyekezett adaptálni.
Paulernek az 1898-ban elkészült A természetphilosophia fogalmáról és feladatairól című doktori
disszertációja a legjobb értelemben vett pozitivizmus hazai gyümölcse, megtalálhatók benne
azok a stílusjegyek, amelyek későbbi munkáira is jellemzőek; a problémák világos explikálása,
logikus, tiszta stílus, erős szisztematizációs törekvés, feszes kompozíció, önkorlátozó habitus. A
lipcsei majd párizsi tanulmányút idején főleg kísérleti pszichológiai tanulmányokat folytat. A
következő években a pozitivizmus és Kant egyeztetését célzó kísérleteiben egyre meghatározóbbösszetevővé válik a kanti hagyomány. Munkásságában egyre távolodik a pszichologizmustól,melynek husserli és neokantiánus kritikája erős hatást gyakorol rá. 1906-tól a pozsonyi jogi
akadémián kinevezett tanár, s a következő évben megjelent könyvében (Az ethikai megismerés
természete) a kritikai bölcselet programját teszi magáévá, az értékek nem létező, de érvényes
világát szembeállítja a tények világával, korábbi relativista felfogásával szemben az értékek
abszolút voltát és objektivitását vallja. A kantiánus gyakorlati filozófiát Brentano, Husserl
intencionalitáselméletével módosítva materiális értékelméletet hoz létre. Érdeklődése egyre
inkább a logika problémái felé vonzza. A husserli Logische Untersuchungen pszichologizmuskritikája meggyőzi, ugyanakkor Husserl prolegomenáit a tiszta logikához elégtelennek tartja
azon oknál fogva, hogy a tiszta érvényesség logikai formáját pozitíve nem tárgyalja. Így Pauler
figyelme Bolzano felé fordul, akire Husserl többször utal művében, s a neokantiánus faktor akövetkezőkben folyamatosan veszít jelentőségéből Pauler számára, mert szerinte a kanti filozófia
szubjektivisztikus kiindulópontját nem sikerül levetkőznie. 1910-ben az Akadémia levelező
tagjává választják, több hónapos firenzei tanulmányútja során személyes kapcsolatba kerül Franz
Brentanóval, s a következő év áprilisában megtartja székfoglaló előadását A logikai alapelvek
elméletéhez címmel. Ebben az írásban megtalálható a későbbi Pauler filozófiájának magva; a három logikai alapelv (principium identitatis, principium coherentiae, principium classificationis)általános és logikai, ontológiai illetve matematikai megfogalmazása, a logikai előfeltevéseket
nyomozó úgynevezett „reduktív módszer”, az igazság fogalma mint elemi kiindulópont. A tízesévek első felében ontológiai, vallásfilozófiai és esztétikai kutatásokkal is foglalkozik. Előbbi
gyümölcse egy leibniziánus ihletésű metafizika, utóbbiaké szintén kéziratban maradt előadásjegyzetek. Pauler 1915-ben a pesti egyetemre kap meghívást, s a következő évek a tiszta logika
terén kialakított koncepciójának más területeken történő érvényesítése jegyében telnek, illetve a
tiszta logikához társuló meinongi „tárgyelmélet” összefüggéseinek vizsgálatával. Ebből nő ki apauleri „ideológia”, amely a „dolog” általános, minden ontológiai vonatkozástól független
teóriája. Az 1914-ben kitört háború ugyan aggodalmakat keltett benne, mindazonáltal nem
zökkentette ki életét a korábbi kerékvágásból. Ezzel szemben a Károlyi-kormány ideje alatt
erélyesen fellép az egyetemi autonómiát sértő módon új oktatók kinevezését kierőszakoló
minisztériumi döntések ellen, a Tanácsköztársaság ideje alatt pedig a közoktatásügyi népbiztos
már 1919 márciusában betiltja oktatói tevékenységét. Augusztusban kerül vissza állásába, s ettől
kezdve valamelyest változtat korábbi visszavonult életstílusán, minden erejével a magyar
szellemi élet megújulását kívánja elősegíteni. Ezekben az években – főleg a forradalmak, Magyarország háborús veresége s a területvesztések hatására – a vallás felé fordul, több katolikus ésnemzeti egyesület prominens tagja lesz, segíti a Napkelet című folyóirat köré csoportosuló

77

konzervatív, részben arisztokrata társaságot. 1920-tól a Magyar Filozófiai Társaság elnöke. A
húszas évek elejétől életfilozófiai, történetfilozófiai kérdésekkel is foglalkozik. Erősen hangsúlyozni kezdi saját bölcselete tradícióba ágyazottságának tényét, ezt mutatják például
Arisztotelész-tanulmányai és könyve. 1925-ben kerül kiadásra Logika című munkája, amely
korábbi ez irányú nézeteinek differenciáltabb kifejtése, ugyanebben az évben jelenik meg azelőször 1920-ban publikált fő mű, a Bevezetés a filozófiába német fordításban Grundlegung derPhilosophie címmel. Munkájára nemzetközi szinten főleg a konzervatív, skolasztikához valamilyen módon kapcsolódó filozófusok figyelnek fel, de pozitív visszhangra talál más beállítottságú
orgánumok részéről is. 1925-ben több összeütközése van a kultuszkormányzattal, oktatásügyi
hivatalos funkcióiról lemond, egészsége megromlik; korábbi köszvényes panaszai mellett
cukorbetegség nehezíti tevékenységét. Szűkebb és tágabb környezetével számos konfliktusa van,úgy érzi, mindenki félreismeri, mindenkit kisszerű motívumok mozgatnak, zárkózottsága továbberősödik. Hosszú oktatói munkája eredménye egy sajátos Pauler-iskola, ami nem jelenti mester
és tanítványok közvetlen kapcsolatát. Az első tanítványok közül Kornis Gyula, a későbbiek
csoportjából Brandenstein Béla és Somogyi József álltak hozzá viszonylag közel. A húszas évekvégén környezete Paulert szinte öreg embernek látta, holott 1931-ben, amikor a Magyar Tudományos Akadémia II. Osztályának elnökévé választják, csak 55 éves volt, s két évvel később
1933-ban is mindössze 57 évesen halt meg.

3. Magyarságkép vagy vízió
Már a felületes pályakép mutatja, Pauler Ákos a tudományos karakterű, sőt, rendszerszerű
filozofálás híve volt, mégpedig a legelvontabb fundamentálfilozófia területén fejtette ki fő
tevékenységét. Ebbe az érdeklődési spektrumba a magyarság kérdésének bölcseleti feldolgozása nem fér bele, s ilyesmivel a szigorúan tudományos igényeket szem előtt tartó pauleriművekben nem is találkozunk. Sőt, továbbmehetünk, mert azt látjuk, hogy még a húszas évekéletfilozófiai vonalvezetést nyújtó írásai sem tartalmaznak explicit képet a nemzet vagy amagyarság mibenlétéről, inkább programokat illetve víziót olvashatunk ki ezekből.
Mielőtt e víziót közelebbről megvizsgálnánk, szeretném felhívni a figyelmet két másik
olyan momentumra, amely szintén szerepet játszott abban, hogy Pauler a magyarság illetve
nemzet problematikáját csak érintőlegesen veszi figyelembe, s nem beszélhetünk arról, hogy ekérdéskörrel kapcsolatban letisztult „kép”-pel rendelkezett volna. Az egyik Pauler fokozódó
averziója a testiséggel szemben. Fiatal pozitivistaként sem a materialista változatát képviseli apozitivizmusnak, hanem a test „mögötti” lelki realitások iránt vonzódik. Az ezt követő
axiológiai, logikai, majd metafizikai idealizmusa pedig leplezetlenül a szellemi realitás
prioritását hirdeti. A másik momentum az emberi viszonylatok kezelése terén az individuáliselőnyben részesítése a kollektívval szemben. Emberekről szólva Pauler majdnem mindig a„nagy ember” fogalmából indul ki, s annak szubjektív, önmagára történő vonatkozásai alényegesek számára, ugyanakkor ezeket a vonatkozásokat egyszerre mutatja meg és rejtegeti.
Rendszerint ez az ember önmagának egy kivetített változata, s egyik legjellemzőbb vonása aszélsőséges introvertáltság. A következő megnyilatkozás árulkodó ebből a szempontból:„Körülöttem ezren és ezren elélhetnek, tudomást sem veszek róluk, ilyen a természetem. Csakne szólítsanak meg, csak ne kényszerítsenek arra, hogy önmagamból föleszméljek, mert akkor
minden el van rontva.”222

222

SZKLADÁNYI Mária, Pauler Ákos életművészete, Budapest, 1938, 54.

78

Kezdettől fogva csak a Napló és szubjektív vallomás műfaji keretei között van szó
magyarságról nála. Egyik korai, párizsi tanulmányai idejéről származó bejegyzése nemzetkarakterológiai jellegű: a magyart „lovagias” nemzetnek – zárójelben: főleg arisztokraták – ésegyben „ázsiainak” tartja.223 Nem fűz azonban semmilyen kommentárt hozzá, ami e közlés
értékelése szempontjából alapvető lenne. Egy hasonlóképpen ifjúkori megnyilvánulását
Szkladányi Mária őrizte meg számunkra: „Keresve-kutattam valaki után, akiben föllelhetem apárizsi szellemi mozgalmasság teljességét, szinte mohó vággyal vetettem bele magam amagyar lélek fölkutatásába, mert ígéretet akartam arról, hogy magam itthon mivé islehetek.”224 E társ- illetve versenytárs keresési időszakasznak sem látható az eredménye. Ami
bizonyos, Pauler számára ugyanúgy, ahogy a többi korabeli filozófus számára a sajátosmagyar dualisztikus államberendezkedés keretei között a nemzetileg elkötelezett politikai aktivitás útja elég világos volt: a keretek egészét megkérdőjelezni irreális elgondolásnak minősült
volna, ugyanakkor a nemzeti polgárosulás modernizációs programja éppen elég konkrét lépés
megtételét tette szükségessé, amelyek mintáit nem kellett újra kitalálni, mert a nyugati
országokban már jórészt megvalósultak. Ezt a magyarországi filozófusok nagy része maga isfelismerte, s nem jelent meg náluk az igény valamiféle eredeti nemzeti vagy politikafilozófiai
reflexióra. Filozófusaink döntő része a polgári értelemben vett kulturális felzárkózás reáliscélkitűzését vallotta magáénak, és közéjük tartozott Pauler Ákos is. A magyar kulturális felzárkózás programjába beletartozott a nemzeti elmaradottságért részben felelős valláserkölcsi
fundamentalizmus kritikája, a történeti-jogi tradicionalizmus és szalmaláng-lelkesedés bírálata,
amelynek példáit megtalálhatjuk Paulernek Az ethikai megismerés természete című könyvében ésa „Széchenyi István társadalmi erkölcstana” című tanulmányában.225
A századelő és a tízes évek idején Pauler fundamentálfilozófiai elgondolásai közül a kultúra
fogalmával kapcsolatos elképzelése mutat jelentős kapcsolódást a magyarság ill. nemzet kérdésköréhez. Elgondolása szerint az erkölcsi értékek (igaz, szép, jó) abszolút jellegűek, s csak ezek
megvalósítása nem vezet belső ellentmondásra. A legfőbb jó az igazi erkölcsiség, amely nem
azonos sem az intellektualizmus, sem a hedonizmus, utilitarizmus, eudaimonizmus telosz-fogalmával, hiszen ezek mindegyike szembekerülhet az abszolút etikai értékekkel Pauler Ákos elemzése szerint. Az igazi erkölcsiségből fakadó eszmények a következők: a szeretetnek a humanizmus, az erőnek a kultúra, a tiszteletnek a becsület és a jog felel meg. A normák a következők: 1.
Szeretnünk kell mindazt, ami valóban szeretetre méltó. 2. Minden erőnkkel törekednünk kell az
abszolút értékek megvalósítására. 3. Tisztelnünk kell az embert úgy önmagában, mint másokban,
nemcsak személyében, hanem igazságos igényeiben is. A humanizmus normája nem mások
boldogságát, hanem a legfőbb jót, az erkölcsiséget valósítja meg, a humanizmus az embert nemönmagában, hanem az abszolút értékek szolgálatában álló tulajdonságaiért szereti.
A kultúra nemzeti kultúra, ám individuális jellegével kapcsolatban Pauler kétértelműen
nyilatkozik. Egyfelől homogenizál, amennyiben szerinte egyetlen vágányon halad az emberiség
223

Napló II. 8. Bejegyzés 1900. november 6-án.

224

SZKLADÁNYI Mária, i. m., 86.

225

Jellemző részlet az utóbbiból Széchenyi személyéről: „Nemcsak azért ellenszenves előtte a történeti
múlton való merengés s annak oktalan dicsőítése, mert a cselekvés embere, ki újat akarván alkotni,
szükségképpen kell, hogy romboljon, de talán azon oknál fogva is, amit az evangéliumi bölcsesség
úgy fejez ki, hogy ‘aki az eke szarvát fogva hátrafelé tekintget, semmire sem megy az Isten országában.’ Konzervativizmusa azt mutatja, hogy ez elfordulás a múlttól nem a történet megértésére
való képtelenség következménye, hanem öntudatos program, mely a magyar jogi gondolkodást atörténeti idiolátriától el akarja fordítani s a jognak külső és mulandó burka: a történeti tételes
törvény helyett annak maradandó lényegére: az igazságosságra való törekvésre óhajtja terelni.”
Magyar Társadalomtudományi Szemle VI, 1913, 170.

79

erkölcsi világnézete, mely iránymutató a kultúra vonatkozásában: „Az erkölcsi eszmények pedig,bármily különböző is legyen korok és népek szerint az emberek nézete arról, hogy mi a jó és mia rossz cselekedet, mégis ugyanazok az egész emberiségre nézve, mert az emberi természet
mindenütt egyforma s valamint értelmi téren, úgy az erkölcsi értékelés szempontjából isvoltaképpen csak fokozati különbség van a különböző korok és népek erkölcsi világnézete
között.”226 Másfelől ragaszkodik az egyedi vonásokhoz: „... az igazi kultúrélet egy nemzetnél
csak úgy lehetséges, ha annak individualitása, tehát sajátos nemzeti jellege érvényre jut, s ezért
még a kultúra alapjainak biztosítása szempontjából is inkább kell óvnunk a nemzeti jelleget,
melyet ha egyszer elveszítünk, csaknem lehetetlen visszaszerezni, míg a nagyobb műveltség tánkésőbben ugyan, de a nemzeti jelleg feláldozása nélkül is megszerezhető.”227 E kettősség apauleri etika azon dualizmusából fakad, hogy egyszerre kíván fölülről lefelé abszolút elveket
levezetni, és az apriorisztikus etikát materiális alapokra építve alulról fölfelé haladni. E kettősség
később az elméleti-tudományos művekben – mint jeleztük – az előbbi szempont dominanciájává
módosul, s a kultúrafogalom empirikus tartalma még az eddigieknél is ösztövérebbé válik, sjószerivel a „kép” helyett már csak a „vízióról” beszélhetünk.

4. Magyarságvízió 1919 után
A továbbiakban a pauleri bölcselet 1919 utáni, életfilozófiai motívumokat is mutató szakaszát
vizsgáljuk meg, némileg szűkítve a bevezetőnkben fölmerült tematikus kereteket. Csak a keresztény nemzeti konzervativizmus ideológiájának illetve a neonacionalizmus eszmerendszerének
kiformálódásáról és ezen belül Pauler Ákos szerepéről lesz szó, s ennek is csak a magyarsággal kapcsolatos vonatkozásairól.
Az 1918–1919-es forradalmi évek és a háború vége, a békeszerződések Pauler személyiségében jelentős változásokat okoztak. Lezárul a valláshoz, a katolicizmushoz való visszatérésének
lassú folyamata. Pauler a forradalmak idején kilép a szakfilozófia nyújtotta szerepkörből.
Trianont olyan súlyos csapásként éli meg, hogy a Naplóban felbukkannak a fohász-jellegű
megnyilatkozások. Legjellemzőbb talán az 1920 szilveszterén kelt bejegyzés: „... Véget ért tehát
ez az esztendő is sok-sok bánatával. De az isteni jóságba vetett hitünk megengedi, hogy
bizalommal nézzünk a jövendőbe, mert hiszen ez az egyetlen dolog, ami sohasem múlik el.”228
Pauler egyetemi funkcióiból adódóan akkor, midőn a forradalmi politika betör az egyetem falai
közé, kénytelen feladni a külső szemlélő pozícióját. Állást kell foglalnia, s ő állást foglal az
egyetemi autonómia mellett, ezzel együtt a forradalmakat megelőző státus quo mellett. A
Monarchia iránti lojalitásánál fogva elutasítja a forradalmi eszméket, s a kereszténységben vélifelfedezni azt a megtartó erőt, amely reményt nyújt egy megcsonkított ország érdekében valóerőkifejtésre. A nemzeti összeomlást követő új helyzet arra sarkallta, hogy a nemzet szellemiújjáépítésének közösséget feltételező programjából kivegye részét. Szkladányi Máriának akövetkezőképp beszél erről: „Engem később arisztokrata-imádattal vádoltak egyesek. Miért?
Csak érthető, hogy beálltam az ország szellemi építőinek sorába... Zíchy Rafaelné meg tudtaértetni velem minden különösebb magyarázat nélkül, hogy nem elégséges elszigetelt szellemi
hatásokkal dolgozni akkor, amikor az ország sorsa lehanyatlik. Ez csak jól magyarázza, nemde,
226„Széchenyi István társadalmi erkölcstana” i. m., 166.

227

I. m., 168.

228

Napló III, 214. Ne felejtsük el, Pauler életében magában a határon túlra került területek mint
személyes terek játszottak szerepet; Pozsonyban és Kolozsvárott volt tanár pályája kezdetétől
1915-ig, nyári programjai pedig Fiuméből indultak ki.

80

hogy visszavonultságomból némi engedményt tettem.”229 E vallomásból látható, Paulernek agyakorlati életben való részvétele az egyetemi környezetén túlmutatott, s az erősen vallásikatolikus egyházi alapon szerveződő arisztokrata szellemi körhöz kapcsolódott. A magyarság,
Pauler és a filozófia helyzetét jól tükrözi a Magyar Filozófiai Társaság 1921. február 23-i
közgyűlésének elnöki megnyitója, melyet „Bölcselkedés és élet” címmel tartott. „Az elmúlt
esztendő mindnyájunk számára a gyász és a lemondás ideje volt. Nemcsak a hazáját szerető
magyar ember, de az emberbarát is csak mélységes fájdalommal szemlélhette az utolsó közgyűlésünk óta lefolyt év eseményeit. A háború által okozott sebek nemhogy gyógyulnának, sőtelmérgesednek, s úgy látszik nagyon hosszú reconvalescentiára lesz szükség, míg Európa népei
ismét megtalálják lelki egyensúlyukat.”230 Ezután Pauler részletezi a kultúra kétségbeejtő
helyzetét, a tudomány művelése elé tornyosuló akadályokat, majd váratlan fordulattal a filozófia
iránt megnőtt érdeklődés tényét állítja ezzel szembe. A könyvkiadás, a filozófiai előadások és afilozófiai tárgyú egyetemi kurzusok iránti érdeklődés megnövekedését a nehéz időkben általános
törvényszerűségként értelmezi. „Nem először találkozunk az emberiség történetében azzal ajelenséggel, hogy nagy társadalmi és állami katasztrófák idején a filozófia iránti érdeklődés
csaknem elementáris erővel lép fel.”231 Arra, hogy miért történik mindez, a válasza az, hogy azemberek vigaszt találnak „a legegyetemesebb igazságok keresésében a való élet nyomorúságaival szemben... És valóban: alig van valami vigasztalóbb nehéz időkben, mint kiemelkedni evilág tülekedéseiből az örök igazságok tiszta és békés légkörébe. Hiszen ott nincs harc, csak alogika csodálatos békéje és harmóniája, ahol önfeledten merülhetünk el annak szemléletébe, ami
sohasem múlik el.”232 A vigasztaló funkció mellett Pauler kiemeli a filozófia világnézeti útbaigazító szerepét is; a filozófia győz meg arról, hogy az a dezorientáltság, mely uralmat nyert alelkek fölött, nem lehet tartós. „Kell, hogy lehiggadás, a nyugodt magábaszállás ideje következzék, mely nem utópiák lázas hajszolásában, hanem a jelen fokozatos fejlesztésében, nemcsak
gazdasági előnyökben, de a lelki gazdagodásban keresse örömét és boldogságát. Hiszen épp alelki javak iránt lesz fogékonnyá az a szenvedés, melyben a mai emberiségnek... része van.”233
Ez a jövőbe vetett bizalom egyfajta vallásos hit jellegét ölti magára: „Talán ezt jelenti akereszténység mély tanítása a szenvedés megváltó voltáról.”234 A filozófia vigasztaló funkciója
tehát kiemelkedést jelent a hétköznapok világából – s e kiemelkedés és szemlélődés terrénumaként kifejezetten a létezéstől független érvényességvilág, Pauler saját világa jelenik meg –praktikus funkciója pedig a kultúra reformisztikus megújítását jelenti a kultúrát megalapozó
filozófia révén.235 Mindkét funkció egy rezignált vallásos hit alapján látja el feladatát. Ezt a
programot kívánja képviselni Pauler a Filozófiai Társaság elnökeként.
Hasonló alapállás jelenik meg Pauler „Classicus tanulmány és philosophiai műveltség” címűelőadásában, melynek kivonata a Budapesti Szemlében jelent meg.236 Jóllehet itt a téma más, akereszténység bekapcsolása a par excellence filozófiai tradícióba itt is megtörténik.
229

SZKLADÁNYI Mária, i. m., 97.

230

Athenaeum 1921, 1.

231

I. m., 2.

232

Uo.

233

I. m., 3.

234

Uo.

235

A műveltség, közművelődés kérdését tárgyalva még egyértelműbben vindikálja ezek megalapozásának feladatát a filozófia számára a „Filozófia és nemzeti közművelődés” című írásában (ÚjMagyar Szemle 1920, 36–41.).

236

1920, 521–522. szám, május–június.

81„Elmélkedésünk abból indult ki, hogy kultúránknak két forrása van: a görög gondolat és akeresztény hit. Íme, e kettő találkozik: a görög szellem legérettebb filozófiai alkotásában akeresztény hit legmélyebb tanításaival egyezik meg.”237 E konklúzió Arisztotelész Metafizikájának teológiai tanítását kapcsolja össze Augustinus bölcseletével, ezen összekapcsolás alapját
pedig Arisztotelész teisztikus értelmezése teszi lehetővé. Pauler szerint a görög filozófia afilozófiai kutatás autonómiáját juttatja érvényre, racionalisztikus hajlandóságú, amelybe belefér
egy pozitív értelemben vett misztika,238 objektivisztikus, optimisztikus és etikai célzatú,
amennyiben aktívan át akarja alakítani a valóságot.
Azt látjuk tehát, hogy a magyar kultúra megújításának vonatkozásában, azaz a vízió kérdésében Pauler az antik örökségre kíván mindenekelőtt támaszkodni, az arisztotelészi filozófiára ésa keresztény tradícióra. Ennek a programnak semmi köze sincs ahhoz a jobboldali populista,
materialista és fajelméleti eszméket előtérbe állító radikalizmushoz, amely a két világháború
közti időszak meghatározó iránya volt.

237

I. m., 160.

238

Pauler szerint kétféle miszticizmus létezik. Az egyik a hanyatló kultúrákat jellemző álmodozó,
szubjektív miszticizmus, mely a rejtelmeskedést olyan területre is kiterjeszti, ahol az egzakt ésvilágos tudománynak van a helye, a másik viszont egészséges miszticizmus, mely „a világ és azélet nagy és megfejthetetlen rejtelmei előtt tisztelettel meghajlik” (156.), másutt viszont világostudományt művel.

82

VERES ILDIKÓ
Az abszolútum és „nemzeti filozófia”239
Jövök, de nem tudom, honnan,
Vagyok, de nem tudom, ki,
Meghalok, ki tudja mikor,
Megyek, ki tudja hová;
Kész csoda, hogy oly
vidám vagyok.”240

Ha „itt-létemhez” köze van az Abszolútumnak, és ahhoz is, „ahova megyek”, akkor a malehetséges elvi és logikai-hermeneutikai elemzés szintjén valamiféle megnyugtató választ/válaszokat kellene találnunk a filozófiai szövegekben. A mindenkori konkrét interperszonális
kapcsolatok a transzperszonális kapcsolódási pontokkal együtt határozzák meg az egyént.
Ezek között van a nemzet és a nyelvi közösség.
Az előadás egyik lényegi kérdése: hogyan értelmezhető az Abszolútum hegeli értelemben
vett fogalma és a „nemzeti filozófia” metaforájának kapcsolata, s ennek lehetséges beépülése
a hazai filozófia egyik jelentős alakjának, Brandenstein Bélának a rendszerébe? Milyen
logikai érvényességgel állítható, milyen érvek szólnak amellett, hogy a nemzeti közösség
szellemi aurájában a filozófiának nevezett „valaminek” domináns szerepe van?
Az első hazai filozófiai rendszer alkotója, Böhm Károly milyen hozzáállást képvisel aprobléma szempontjából?
A másik szegmens, amelyet a fenti vonatkozásban átgondolunk, a nem-Abszolútum
filozófiák, az egzisztenciál-filozófiák felfogása. Így Camus és Hamvas Béla szellemre és agéniuszra irányuló elgondolásait értelmezzük.

1.
Az Abszolútum, a transzcendencia, az Egy, Isten – e fogalmakkal próbálja meg az emberi
nyelv megközelíteni azt, amiről rejtjelekből alkot valamiféle képzetet. Az ember életének
mindenkori alapproblémája az átmeneti és pillanatnyi „itt-lét”, s mindenkori kérdése: mi voltelőtte és mi lesz utána? A transzcendencia „nyelvének” alkotóelemei a rejtjelek, amelyekből
számtalan van, amelyeket használunk anélkül, hogy igazából ismernénk a tartalmát. Maga az
Egy is rejtjel, mondja Jaspers. Az Egy, az Egyetlen a transzcendencia vonatkozásában, degyakran köznapi viszonyokban is entitás, és nem numerikus jellegű. Így például az Egyetlenszerelem metafizikai értelmezése sem számszerűséget jelöl. 241
A filozófia történetében Hegel is azok közé tartozott, akik a véges kategóriákba próbálták avégtelent beszorítani.
239

A tanulmány az OTKA 046757 számú kutatás keretén belül készült.

240

Karl JASPERS, A transzcendencia rejtjelei, Budapest, Kairosz Kiadó, 2001, 15, 154.

241

I. m., 83–84.

83

Mielőtt a hegeli gondolatkörben megnéznénk, hogyan is alakul a logikai lánc az Abszolútum és a nemzeti filozófia kapcsán, utalunk a szellemi előzményekre.
A Fichte és Herder nevével fémjelezhető „nation building” lényegét tekintve mintegyelőkészíti a hegeli népszellem-felfogást. Fichte a német néphez intézett hetedik beszédében
nyilvánvalóvá teszi a német nép és a német filozófia mindenek-fölöttiségét. Az, aki hisz aszellemiségben és a szellemiség szabadságában, az bárhol szülessen is, bármilyen nyelven
beszéljen, „...a mi fajunkbeli, hozzánk tartozik és hozzánk is fog csatlakozni...” A német
filozófia ellenáll minden külföldi és halál-filozófiának, s az egyetlen, amely az „..időt, örökkévalóságot és végtelenséget létesülésében pillantja meg annak az Egynek a megjelenéséből és
láthatóvá válásából, amely önmagában egész egyszerűen láthatatlan, és csupán e láthatatlanságában lehet megérteni, valóban felfogni.”242 A filozófia, amely a német filozófia, csupáneszköz a herderi felfogásban, amely mint ilyen segít az Abszolútum „rejtjeleinek” felfejtésében.
Hegel szellem-felfogásának sarkpontjai adhatnak egy lehetséges értelmezési hátteret a 19.
századtól elinduló „nemzeti filozófia” problémáinak elemzéséhez. A fichtei gondolatkör
kiteljesedik immár az Abszolútum fejlődésében, s a germán szellem a totalitást jelenti.
A koordinációs pontok és fogalmak: népszellem és kultúra mint az Abszolútum lényeges
megnyilvánulásai. A népszellem fogalmához rendelhető problémák a nemzet és a nyelv
fogalmának kibontását vindikálják.
E vonatkozásokban a világtörténet és a filozófiatörténet összefüggéseiben jelentkező hegeli
megoldások lehetnek irányadóak.
A világtörténetben uralkodó isteni akarat, az Abszolútum ésszerű, „... amely által értéke
van mindennek. Különböző alakokat vesz fel. Egyikben sem világosabb cél-volta, mint
abban, amikor a szellem kifejti magát és megnyilatkozik azokban a sokformájú alakokban,
amelyeket népeknek nevezünk.”243 A hegeli szellemfilozófia az egyéni, cselekvő, teljes
tudattal élő szellemet tételezi, amely mint ilyen, aktivitását, szabadságát, vágyainak kielégítését egy sajátos szellemi közegben fejti ki. Ennek egyik szintje a nemzet, a nép. A történelemben szereplő szellem lényegét tekintve „... olyan egyén, amely általános természetű,emellett azonban meghatározott valami, azaz egy nép általában; a szellem, amellyel dolgunk
van, a népszellem. ... az egyén... különbözhetik más egyes egyéntől, de nem a népszellemtől.”244 A világszellem, amely az isteni szellem, a Abszolútum ott van mindenben, minden
emberi tudatban, így a különösség szintjén létező népben a mindenkori történeti szituációban.
A népszellemek különböznek egymástól, tudásuk mindenkor attól függ, hogy mit tudnak
Magukról. A népszellem tényleges működése folyamán az eseményekben, sorsokban, vallásban, tudományban bontakozik ki, azonban legfőbb tevékenysége a gondolkodás. E folyamatban eljut önmaga elgondolásához, saját szellemének elgondolásához, értelmezéséhez, ígysaját filozófiájához. A hegeli gondolatmenet a világtörténet filozófiájának feladatát a következőkben jelöli ki: „A legfőbb a szellem számára az, hogy tudja magát, hogy nemcsak
önmagának szemléletéhez, hanem önmagának gondolatához is eljusson. Ezt véghez kell
242

J. G. FICHTE, Beszédek a német nemzethez. Hetedik beszéd. Valamely nép eredendőségének és németségének még mélyebb megragadása, ford. RIGÁN Lóránd, Kellék, 2004, 25, 139–140; J. G. FICHTE,
Reden an die deutsche Nation, in Johann Gottlieb Fichte’s sammtliche Werke, dritte Abtheilung:
Popularphilosophische Schriften, Zweiter Band: Zur Politik, Moral und Philosophische derGeschichte, Verlag von Veit und Comp., Berlin, 1846.

243

G. W. F. HEGEL, Előadások a világtörténet filozófiájáról, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1979. 17.

244

I. m., 40.

84

vinnie és véghez is fogja vinni; de ez a véghezvitel egyúttal bukása, ez pedig egy másik
lépcsőfok, egy más szellem fellépése. Az egyes népszellem akként viszi magát véghez, hogyátmenet egy másik nép elvéhez, s így adódik a népek elveinek haladása, keletkezése, leváltása. Hogy miben áll e mozgás összefüggése, ennek felmutatása a világtörténet filozófiájának
feladata.”245A mindenkori népszellem a vallásban, a művészetben és a filozófiában objektiválódik, a szellemi tevékenységekben, a műveltségben, mint a gondolkodás formájában,tehát a kultúra rendszerében van jelen. Vagyis Hegel szavaival: „A nép szelleme egy egyéniség, amelyet lényegiségében mint lényt, mint Istent, elképzelnek, tisztelnek és élveznek – avallásban; mint képet és szemléletet ábrázolnak – a művészetben; s gondolatban megismernekés felfognak – a filozófiában.”246 Igen szemléletes e vonatkozásban Hegel példája Athénéről,akinek kettős jelentése (mondhatnánk Jasperssel: mint az Abszolútum egyik rejtjele ott és
akkor) – a város és mint ezen istenség szellemisége – jelenti egyben a nép szellemét is. A
szabad gondolkodás, a filozófia mint konkrétum a görögök után csak a kereszténységben
lehetséges, a keletieknél elvontan létezik, mert nem tudnak eljutni a végesnek és avégtelennek, vagyis az Isteninek az egységéhez – véli Hegel.
A világtörténetben, a népek történetében az európai nagy népek szerepe mellett jelzi ugyan
a nem germán népek, így a magyarok jelenlétét, de nem véli úgy, hogy a világszellemből
ténylegesen részesülnének. Bár a magyarság keresztyén néppé válik, nem tartozik a hegeli
vizsgálódás tárgyai közé, mert úgy találja, hogy szellemiségünk a korban az európai és azázsiai között van. S hogy mi lesz később, az nem a történetírás, nem a múlt feltárásának
feladata.
A Hegel utáni magyar művelődés, irodalom, művészet, tudomány és filozófia eddig
feltárt története azt bizonyítja, hogy valamiféleképpen mégiscsak van valami közünk az
Abszolútum fenti rejtjeleinek megfejtési kísérleteihez. Kérdés, hogy milyen szinten és mihez
viszonyítva. (Itt jegyzem meg, hogy nem látom kellő érvekkel bizonyítottnak az elmaradottság toposzát, mert a „mihez képest” kérdése még mindig kérdés. Látni fogjuk, Hamvas sem agermán tradíciókat tekinti mérvadónak.)Az világos, hogy Hegel ellentmondásba keveredik a fentiek és az ember általában vettdefiniálása közepette. Hiszen ha igaz, hogy a magyar is ember, és mint ilyen, szellem, akkor
rá is igaz, amit Hegel e vonatkozásban a heidelbergi egyetemen tartott székfoglaló beszédében
megfogalmaz: „Az igazsághoz való bátorság, a hit a szellem hatalmában a filozófia elsőfeltétele. Az ember: szellem; ezért szabad és kell magát a legmagasabbra méltónak tekintenie,
szellemének nagyságáról és hatalmáról nem lehet elég nagy véleménye... Az univerzumelőször rejtett és elzárkózott lényegének nincs olyan ereje, amely ellenállhatna bátorságának.”247
Ugyanakkor, amikor a filozófiáról mint az adott kor gondolatáról beszél, általánosan
fogalmaz a népszellemről, s egyben sokféleségét emeli ki, s ezzel mintegy önmagában is
feloldani próbálja a más népek kizárásának gondolatát a filozófiai megnyilatkozás lehetőségeiből. E vonatkozásban kiemelten fontosnak tartom a következőket: „De nemcsak általában
eljön a filozofálás kora, hanem valamely népben egy meghatározott filozófia jelentkezik...
Egy filozófia meghatározott alakja tehát egyidejű ama népek meghatározott alakjával,amelyek körében fellép, alkotmányukkal és kormányformájukkal, erkölcsiségükkel, társadalmi életükkel, ügyességeikkel, szokásaikkal... stb. Egy népnek ez a gazdag szelleme organi245

I. m., 45.

246

I. m., 91.

247

G. W. F. HEGEL, Előadások a filozófia történetéből I, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1958, 17.

85

záció... E sokféle oldalnak egyik formája a filozófia... Legfőbb virága, fogalma a szellem
egész alakjának, az egész állapot tudata és szellemi lényege...”248

2.
A magyar filozófiában a 19. század második felében, Böhm Károly expressis verbis bejelenti
igényét egy magyar filozófiai rendszer megalkotására, Magyarországon, magyar nyelven.249
A böhmi önéletírásban két momentum figyelemreméltó a fentiek vonatkozásában. Egyrészt
az az elhivatottság, amellyel elkötelezi magát: „Teljesen a filozófiának szentelem magam...
Dolgozni akarok. Legyen Magyarországnak is egy önálló filozófiai rendszere, amelynek
eddig még hiányát érzi”.250 Mint tudjuk, ez a hatkötetes, monumentális Az ember és világábanösszegződik. Hogy ténylegesen mitől magyar ez a filozófia, azt itt most nincs lehetőségünk
még csak a jelzés szintjén sem átgondolni, de Karácsony Sándor erre vonatkozó megállapítása
jelzésértékű: „...van magyar filozófia, ha nincs is magyar filozófiai rendszer (mert a Böhm
Károlyét nem tartom magyar filozófiai rendszernek).”251
A másik lényeges szempont Böhmnél a világszellemhez kötődés annyiban, amennyiben azönéletrajz annak érdekében is íródott, egy ünnepélyes baráti szerződés alkalmával, kinyilvánítsa, hogy részese akar lenni a „...világszellem megállíthatatlan előrehaladásának.”252 Böhm
az Abszolútum vonatkozásában megadja azt a teoretikus-rendszertani hátteret, amelyből avallásos élmény értelmezhető, hiszen alfája és omegája a Szellem. Makkai erről így ír:„...kritikai idealismusa és ‘subiectív’ rendszere predesztináltan alkalmas a vallásos élményegész tartalmának egy az élet egészét átható és átfogó tudományos rendszerben való kifejezésére és ez a tudományos rendszer, amely nem kíván koncessziókat a vallástól, igazán feddhetetlenül tudományos és minden ízében modern, tapasztalati is... Filozófiájának végső szava
az, hogy a legfőbb és egyetlen valóságérték a Szellem, melynek tulajdona a tisztaság,szabadság, igazság és szeretet.”253
Az egy igen izgalmas és a későbbiekben elemzendő kérdés, hogy az igazság kozmikusértékét hogyan foglalja magába az Én, a „Kis Lélek”, amely a „Nagy Lélek” projekciója. Az
Én realitása – mondja Böhm – az „Atman projectiójától nyeri értelmét”.254 A Szellem, az
Abszolútum itt az Atman, amellyel az én azonosul. „S akkor az Én egyetlensége absolút
248

I. m., 59.

249

Itt jegyzem meg, hogy egyetértek L. Steindler filozófiatörténet-írásra vonatkozó azon megfogalmazásával, miszerint: „Elsődleges kritériumként az a nyelv szolgál, amelyen a vizsgált filozófus
alkotott, valamint amelyen az olvasótábor receptálta írásait. Így tehát mind az állampolgárság,
mind a származás igen gyakran szegényes besorolási kritériumnak bizonyul.” A nemzeti filozófiatörténet-írás általános feltételei, Kellék, 2004, 25. sz., 147.

250

Dr. Böhm Károly élete és munkássága I. Madách Társaság, Besztercebánya, 1913. 78.

251KARÁCSONY Sándor, A magyar észjárás, Magvető Kiadó, Budapest, 1985, 416.

252

Böhm Károly ifjúkori önéletrajza, kéziratból kiadta és bevezetéssel ellátta J OÓ Tibor, szerk. BUDAY
György, Egyetemi Bethlen Gábor Kör (Kolozsvár–Szeged) kiadványai, Szeged, 1930. Lásd erről
bővebben: UNGVÁRI ZRINYI Imre, Öntételezés és értéktudat. Böhm Károly filozófiája, Pro
Philosophia, Kolozsvár–Szeged, 2002.

253

MAKKAI Sándor, Az erdélyi református egyházi irodalom 1850-től napjainkig, Kolozsvár, 1925, 33.
skk.

254

BÖHM Károly, Az ember és világa IV. A logikai érték tana, Mikes International, Hága, 2006, 197.

86

egyetemességben tündöklik maga előtt, biztossága pedig az egyetemes projectio végső
fényében nyeri végleges támaszát. S ebben rejlik a tudásnak önértéke, amely az Ént érdemessé teszi arra, hogy az élet örök forrásába felvétessék.”255
A böhmi alapállás végül is a keresztyén valláshoz való sajátos ambivalens viszony,
amelynek háttere az adott életvilágból, életének magánjellegű fordulópontjából és a filozófusi
attitűdjéből adódik.256
Böhm tanítványainak a múlt század húszas éveiben szükségképpen foglalkozniuk kellett
mind elméleti–filozófiai és teológiai – mind a praxis területén a nemzeti és emellett a
kisebbségi lét problémáival. Itt nincs módunkban részletesen kitérni a kor gondolkodói vonatkozó írásainak áttekintésére, csupán néhány lényeges gondolatot emelünk ki egyik kiváló
tanítványa, a teológus-filozófus Tavaszy Sándor írásaiból.
Tavaszy kisebbségetikájának kérdésfeltevései a trianoni diktátum után a szükségképpen
átrendeződött értékpreferenciák körül mozognak. Az elvont ember-kép mellett a kisebbségi
veszélyeztetett lét dilemmái fogalmazódnak meg és ezek feldolgozásához keresi mind
elméletileg, mind lelkipásztori praxisában a megoldásokat, a járható utakat. A kor divatos
individualizmusával szemben a közösségiség több szintű megvalósítását látja az önazonosság
megtartásához járható útnak. Ezek: a falu-közösség, a nemzeti közösség és az Istennel való
közösség. A falu adhatja azt a biztos hátteret, amire ráépülhet a nemzet és az egész európai
kultúra. A nemzet reális alapja a nép, amely legegyénibb vonásait a fajiságból meríti. Ezek
valamiféle titokzatos vonásait jelentik egy-egy népnek, s mint ilyenek egzisztenciális meghatározottsággal bírnak, s az erkölcsiség szintjére emelik a népet. Ilyen értelemben már a nép
mint „eszményi élet-közösség” egzisztál. De mint mondja: „A nemzet soha sincs kész, anemzet az az ideális kép, amelyet egy nép hosszú és küzdelmes történeti fejlődése folyamán
alkot magáról... sohasem kész, ... mert nemzetté lenni annyit jelent, mint napról napra
mélyebbnek, tisztábbnak, jobbnak, nemesebbnek, szentebbnek lenni.257 S mit jelent számára
az Istennel való közösség? Minden keresztyén embernek el kell jutnia oda, hogy belássa, anemzet értelmét, tartalmát nem önmaga adja meg, hanem az Isten által adott adományokat
fejti ki a nemzeti létben. Az anyanyelv, a nemzeti műveltségünk így maradhat meg éserősödhet, történelmi nagyjaink tisztelete csak az így szervezett közösségben jöhet létre, s ez
lehet a stabil háttere bármiféle etikának és filozófiának ott és akkor.
Néhány évtizeddel később a Pauler-tanítvány, Brandenstein Béla az arisztotelészi-hegeli
hagyományokon konstruál egy Abszolútum-központú rendszert és egy rendszerezettbölcseleti antropológiát, amelyben egyik elméleti alappillér a test-lélek-szellem egysége, s evonatkozásban értelmeződik az ember mint mikrokozmosz, s három „életága”: a mindennapi
praxis, a művészi és a tudományos, s az utóbbin belül a filozófia, amelynek fogalma: „...avégső elvek, a legegyetemesebb előfeltevések tudománya”, amelyen belül „...a metafizika,legfőképpen a szellem metafizikája értékkel telt létet talál.” 258 Az értéktelítettség előfeltétele
az „ősvalóság” értékdimenzionáltsága, vagyis az igaz, a jó, a szép együttes léte az Abszolútumban.
Hogyan alakul a brandensteini térképen az Abszolútum és nemzet, s hogyan látja a szellem
sajátos megjelenésének vonatkozási pontjait?
255

I. m., 197.

256

Lásd erről említett önéletrajzi írásait.

257

TAVASZY Sándor, Az ethika mai kérdései, Kolozsvár, 1939, 12.

258

Mi a filozófia? in Athenaeum-tár, A Magyar Filozófiai Társaság vitaülései 1938–1940. Repertórium, szerk. KŐSZEGI Lajos, Pannon Panteon, Comitatus Veszprém, 1998, 19–20.

87

Filozófiai rendszere a hegeli triadikus elv és a neoskolasztika szentháromság-felfogására
épül. A teremtő ősok, ősvalóság, az Abszolútum, amely önmagából létrehozza a másodrendű
szellemi világot és lényeket, az ember hasonlóan működik, mint Hegel világszelleme.
Lényegét tekintve a „neobarokk” zárt rendszer nyitottá csak „felfele”, az Abszolútum feléválik. A közösségi szellem és a történetiség hegeli értelmezése mellett Kierkegaard személyes
szellem-felfogása, Dilthey, Husserl, de elsősorban Ágoston, a modern katolikus filozófiából
pedig R. Guardini hatott rá. Igazából N. Hartmann szellem-értelmezését tartja a legteljesebbnek.
Az emberi szellem legfontosabb jellemzője a tudatosság, s ez az egyéni szellem személyességének az alapja. A személyes szellem tevékeny, aktív erő, amely tudataktusaival
létrehozza az öntudata mellett a tárgy tudatát, valamint expanzivitása miatt találkozik, egymezőben van a Másik személyes szellemmel, hiszen kiegészítésre szorul minden tekintetben.
Ezen kapcsolódási-kommunikációs mezőben a Másikkal közvetlen élményben találja magát, sez a közösségi szellemet hoz létre. A közszellem és a közösségi szellem a tagok személyes
szellemére épül, megjelenik benne a Mi-tudat, a közös élmények és lelki élet. „Egy család,
egy nemzet, társadalmi rend közösségi szelleme az illető közösség tagjainak közszellemvonatkozásaiból szövődik össze, de ezeknél több és éppen nemcsak közös gondolkodásuk,hasonló akarásuk, érzésük, hanem az ezen az alapon való közösségük, összetartozásuk, lelki
egységük tudatát jelenti, azt, hogy mind egy család, egy nemzet, egy rend vagyunk.”259
A nemzeti közösség Brandenstein metafizikájában a cselekvő, az elméleti és a művészi
szellemben jegecesedik ki, s történetisége miatt a hagyományban, a személyes szellemekben
élő tradícióban találja meg gyökereit. A szellemi élettérben működik és tárgyiassága mindig
határozott térben bontakozik ki. „Az anyag így a tárgyi szellem általános hordozója: és mivelaz anyag téres, vele és rajta a tárgyi szellem térben jelenik meg, bár önmagában – pl. a
gondolattartalom, a zenei hangkép – korántsem mindig téres jellegű;”260 A nagy kultúrákélettere a természeti keretek által is befolyásolt. Pl. Nílus völgye, Mexikó, Európa (különösen
a görög, német, francia). A nemzet lényegét tekintve a brandensteini felfogásban elsősorban
nem faji, földrajzi, nyelvi egység, hanem egy „... közösségi szellem jelenléte, amely a nemzet
tagjaiban élve azokban egy mindenoldalú életközösségbe való tartozás tudatát kelti”,261 és aközös magatartást és tárgyi kultúrájának szellemét többnyire a nyelvi egységgel alkotja meg.
A nemzeti közösségi szellem természetes hordozója a nép, amely átfogó jellegű: „...közös»élettérben«, közös múltból, sorsközösségben, közös célokra törekszik, a földi létben
egységes egészben kíván érvényesülni. Mindebben maradéktalanul szellemi jellegű maradhat
a nemzeti közösségtudat és sajátszerű lehet más nemzettudatokkal szemben: a tiszta szellemi
létben is lehet és van individuáció. Ezek a vonások azonban, amelyek a nemzeti szellem
tartalmát alkotják, mélységes és szerves összefüggésben mutatják a szellemet nemzet előtti,sőt részben szellemelőtti, »természeti« alapokkal, amelyekből a nemzeti szellemiség kinő,kibontakozik.”262 Vagyis Hegelhez hasonlóan nála is individuális karaktert ölt a nemzet,
amelynek sajátos természetisége az antropológiai vonásokat jelenti, vagyis alapja a természetes, genetikai fejlődés révén a nép. Ebből alakulnak ki a nemzetteremtő géniuszok, akik anemzeti közösségtudatot hordozzák, amelybe a szellemi alkotásokat is beleérti.

259

BRANDENSTEIN Béla, Az ember a mindenségben III, Budapest, Magyar Tudományos Akadémia,1937, 190.

260

I.m., 243.

261

I. m., 253.

262

Mi a nemzet?, i. m., 520.

88

A magyar filozófiáról eléggé szűk körben gondolkodik, akkor, amikor egyáltalán beszélróla. Pauler Ákosnak, mesterének a munkásságát kiemelten kezeli. Bár a nemzeti szellemetvilágosan megfogalmazza, nem gondolkodik nemzeti filozófiában.
Ennek, úgy tűnik, egyrészt a filozófiának mint az Abszolútumnak és a végső elvek
tudományának az elméleti „életágban” való értelmezése az oka, másrészt a neoskolasztika, akatolicizmus a szellem általános érvényűségét, Isten, az Abszolútum mindenre és mindenkire
kiterjesztett hatalmát hirdeti mindenekfölött és mindenek előtt.263

3.
Gondolatmenetünkben ezek után forduljunk oda azokhoz, akik szintén egy-egy határozott
szellemiség köreit próbálják megrajzolni, de nem a nemzet fogalmára és mibenlétére
alapozva.
A hazai bölcselők közül Hamvas Béla írásai e vonatkozásban figyelemreméltóak. Brandenstein és Hamvas Béla bölcselete, gondolkodásmódja sok tekintetben élesen szemben áll,legyen az a filozófiai rendszerről vagy módszerről való felfogás, vagy a lét alapkérdéseinekmegválaszolása. Az azonban tény, hogy mindketten az Abszolútum „rejtjeleit” keresik, azt,
hogy mit jelent itt-létünkben az Egy, amely „tudja”, hogy honnan jövünk és hová megyünk. A
filozófus éberségét mindketten olyan lényegesnek tartják, amely válságos korokban aleginkább nélkülözhetetlen. 1944-ben vagyunk!
Mi ez az éberség? A filozófus „Nem szabad, hogy szenvedélyeknek szolgáljon, hogy világszemléleteket hirdessen, hogy történeti irányzat rabságában legyen. Az egyetlen, amit a jövőfilozófusától követelni kell, hogy legyen éber és ébresszen fel bennünket. Legyen, aki vigyáz.
Aki az Olajfák hegyén, az utolsó éjszakán, amikor az áruló a fegyveresekkel már közeledik,
nem képzelődéseivel és álmaival szundikáljon, hanem lássa azt, ami: van. Aki ismerje avalóságot. Tudja, hogy mi történt és mi történik. Ez az egyetlen igény, az egyetlen várakozás,az egyetlen követelés. Ez az egy szó: az éberség.” 264
Hamvas azt a fajta gondolkodást képviseli a hazai szellemi szférában, amely mindenféle
spekulatív rendszeralkotástól távol tartja magát, és az Egy, az Abszolútum rejtjeleinekmegközelítésében és felfejtési kísérleteiben nem a germán hagyományokat, gondolkodás- ésírásmódot, hanem az emberiség kultúráinak az egyes szent könyvek tanításaiban meglévő
közös tartalmát, a „status absolútust” tekinti a gyökereknek. A hagyományban egy sajátos
tudás, metafizikai tudás rejlik, amely független kortól, néptől, nemzettől, s mint ilyen, az
ember „antropológiai alapállásáról” tudósít. S melyek ezek a szent könyvek, a melyek alétezés eredetét jelzik számunkra? „Az őskor nagy könyvei közül a kínai Taoteking megőrizte
az ősi emberiség nagy misztériumát; a Véda megőrzött olyan világosságot, amelyhez képest
mindaz, amit azóta az ember gondolt, homály; Hermész Triszmegisztosz megőrzött olyan
titkokat, amelyek első kibetűzéséhez is csak mostanában érkeztünk el. Henoch az őskorból
valami egészen mást őrzött meg: az első patriarchális emberiségnek szigorú és tiszta egyszerűségét.”265
263

Ez egyértelműen megfogalmazódik Pál Galátzia-levelében (3. fejezet 28.): Nincs zsidó, sem görög;nincs szolga, sem szabad; nincs férfi, sem nő; mert ti mindnyájan egyek vagytok a Krisztus
Jézusban.

264

A filozófia jövője in Atheneaum-tár 663.

265

Henoch Apoklysise, ford. és bev. HAMVAS Béla, Budapest, Bibliotheca, 1945, 26.

89

De Európa saját, „igazi vonalával” kell összekötni mindezeket; így: Pál apostol, Ágoston,
Pascal, Kierkegaard, Nietzsche, Jaspers, Heidegger gondolatvilága, nyelvezete adja meg alehetséges és járható utat a válság megoldásához. Az új filozófiai gondolkodás megjelenik aprotestáns dialektikus teológiában (K. Barth), és a modern katolikus teológiában (R.
Guardini), amelynek fő kérdése a szent élet egszisztencialitása, s amelyek szintén hatnak
Hamvas szerint az európai válság megoldásának kérdéseire.
Az elsősorban ezekből nyert igazi, szent tudás eljuttat Isten fogalmának, az Egynekértéséhez és megéléséhez, aki úgy egy, „...hogy amikor lát, az már teremtés, és amikor tud, az
már alkotás. A gondolat már megvalósulás. Az a lény, akiben minden egy: az Első lény – ElsőLélek – minden lét gyökerében és eredetében levő legelső szikra, tudás, tett, akarat, élet,szenvedély.”266
De mi a különbség a hegeli, a brandensteini és a hamvasi Egy vagy Abszolútum vagy Isten
között? Lényegét tekintve semmi. Csak a rejtjeleit fejtik fel különbözőképpen.
Az ember mint „mikrotheosz” létezik, mondja Hamvas, de a konkrét „itt-létben” gyökereivel mindig az adott helyhez, néphez is tartozik, s meghatározott géniuszokhoz, s a kettő
együttesen, összefonódva tagja a nemzetnek.
Mint tudjuk, a hamvasi terminológia sok tekintetben értelmezésre szorul egész bölcseleti
munkájában. Itt most azokat gondoljuk át, amelyek témánk szempontjából relevánsak. Így akollektív kategóriákat, az archetípus, a géniusz, a démon fogalomkörében megjelenő nép,
hely és a nemzeti öntudat problémáit.
A kollektív kategóriák egyrészt anyafogalmak: nép, osztály, faj, kultúra; másrészt
konfliktusmezők: ezen kollektívákon belül keletkeznek, nem az általános emberin belül pl.
konkrétan a mindennapi létben a tótot, cigányt, parasztot szidalmazzák sajátos megnyilvánulásukért; a személyiség felépülése: a típust teremtő kollektívum mellett a személyiségteremtést akkor egyre magasabb fokú, ha az individualizációban minél több kollektív kategóriát
tudatosít. Mindezek mellett más kollektivizáció-képző egységeket is találhatunk. Ilyenmindenekelőtt a géniusz.
Az alapvető hamvasi tétel, hogy: „Gondolkodásunk olyan értelemben, mint a nyugati
filozófia, nincs”.267 Vagyis számomra ez úgy értelmezhető, hogy hagyományunkból
következően nem épülhet ki/fel a nyugati géniuszhoz hasonló filozófia, hiszen alapvetően
mások a genetikai és a szociális-történeti fejlődésünk, hagyományaink. A hagyományban itt
elvileg benne foglaltatnak az említett szent könyvek, a kereszténység, az európai hagyományok. E konklúzió a következő hamvasi gondolatmenet alapján is levonható:
A magyar társadalom Kelet és Nyugat között szellemi kaszt nélkül volt, mint az önmaga
tudatára nem ébredt ember, s mint ilyen, hiába voltak kiemelkedő vezetői, írói, rendezettszellemi egységet nem tudott kialakítani. „A géniuszok, amelyek egymáshoz tartoztak és
tartoznak, egymástól független életet élnek, egymást nem felismerve, egymással szemben
ellenségesen, mindig egymástól elválasztva és külön. Magyar földön nem volt egység.”268 A
leginkább egység-ellenes az árulás, a másik elutasítása, tagadása, s mindezt a démonnak nevezett, kissé misztikusnak hangzó szellemiség irányítja, amely a géniusz negatív töltésű jelenléte. Az ember objektív pszichéjéről beszélve az öt archetípust a következőkben határozza
266

HAMVAS Béla, Wordsworth vagy a zöld filozófiája, in UŐ, A láthatatlan történet, Budapest,
Akadémiai Kiadó, 1988, 49.

267

HAMVAS Béla, Az öt géniusz. A bor filozófiája, Életünk Könyvek, 1988, 90.

268

I. m., 7290

meg, amelyeknek szerinte a magyar emberben, szellemben harmonikusan együtt kellene
lenni. S az jelentené olyan közösség létrehozását, amelyben a szellem harmóniája uralkodik,
megteremtve a magyarság szellemi, filozófiai auráját. Minden más európai népben kettő vagy
három van a nyolc közül. Melyek ezek a géniuszok?
„Dél – oldottság, derű, nyugalom, félálom, egyensúly, csökkent aktivitás, arany-kor ösztön(a történet küzdelmeiben nem részt venni), ritmikus életigény, idealitás, közvetlen életélvezet;
Nyugat – civilizáltság, fejlődéseszme, hétköznapi munkaétosz, szociális tagozottság,
intenzív művelés, ráció, állandó tanulás, tevékenység, praktikum, lojalitás;
Észak – provinciális életrend, természetközelség, önálló kultúra nélkül, félműveltség, lazaszociális kapcsolatok, melankólia, gyakorlatiatlanság, szekták, irrealitás;
Kelet – nomádság és állandó letelepedés között, szabadság-sóvárgás, letargia és kitörő
indulat, tiltakozás minden ellen, ami nem ő, hiúság, kevélység, zaklatottság, irreligiozitás,bomlott szocialitás (egyéniség-fragmentumok), a tanulás és az alkalmazkodás nehézsége,
uralmi ösztön, lázongás, ellenkezés, ideiglenesség;
Erdély – szakadékosság, mély ellentétek és azok áthidalása, humor(groteszk), sokrétűség,kettősség, megalkuvás, bonyodalmak, okos gyakorlatiasság, magas életigény, ízlés, rafinéria.”269
A világban való benne-lét ténylegesen mindig egy közvetlen tevés-vevés Heideggerrel
szólva. Sohasem teoretikus elsődlegesen, hanem bizalmas, konkrét, gyakorlati viszonyban vagyok vele. Épp ezt jelenti Hamvasnál is a géniuszokkal való azonosulás, s heideggeri bennelét alapvető struktúrái segítségével. Ezek: a hangoltság, megértés, az értelmezés, a kijelentés,
a beszéd. S ha meggondoljuk a hamvasi élettér-értelmezésben mindezek jelen vannak. Hiszenő maga az egyes géniuszok jellemzését a fenomenális világból építi, a hely szellemiségét
közvetítő tárgyakból, épületekből, a növények jellemző hatásaiból, a hegyvonulatok meghatározó jellegéből, a költők, írók (Horatius, Petrarca, Tasso, Berzsenyi, Zrínyi, Mikszáth)írásainak üzenetéből, a helyi emberek mentalitásából, beszédmódjából, helyi és lehetséges
szabadság fokaiból és köreiből, és ami talán legfontosabb a konkrét géniusz központjainak
jellegzetességeiből: Róma, Pécs, Buda, Szentendre, Anglia, Belgium, Hollandia, Pozsony,
Szilézia, Debrecen, Erdély, és még sorolhatnánk.
A Nyugat és a Kelet közötti harmóniát a hozott, hordozott hagyomány felhasználásával
lehet tehát megteremteni, amelyhez a múlt–jelen–jövő dimenziójában fogalmazott horizontális történetírásra egy függőleges tengelyt jelentő, szavaival brahmani szemléletű történetírásra
van szükség. Ez az ég–ember–föld „dimenziója”, amelynek metszéspontját üdvtörténetnek
nevezi, ami azt jelenti, hogy feljegyezve lenni nem csupán az emberiség emlékezetében,hanem az örök emlékezetben.
Az individuum jelenti a létnek a magasabb fokát, s minél több individuumban valósul meg
az öt géniusz harmóniája, annál inkább megvalósul az egység és a rend.” Magyarnak lenni
annyit jelent, mint az öt géniusz világában rendet teremteni.” 270
Végezetül csupán jelzésszerűen utalok Albert Camus gondolatvilágában az általa „déliszellem” fogalmának jellegzetességeire és működésére, amelynek jelentésköre az algériai
évek meghatározó élményéből táplálkozik. A tenger, a mediterrán kultúra szellemiségében
felnövő Camus gyökereiben hordozza az antiracionalizmust. Az igazi ellenszenves szellemi269

I. m., 65–66.

270

I. m., 61.

91

ség számára érthető módon Hegel. A lázadó ember című munkája végén derül fény ténylegesen a „déli gondolat”, a „napgondolkozás” értelmezésére.
Valójában a lázadást és a forradalmat állítja szembe, amelyben a lázadás a valóságra, akonkrét realitásokra, a dolgokra, az eleven emberi lelkekre támaszkodik, a forradalom felülről
lefelé igazgatná a dolgok menetét. Azt mondja, hogy tulajdonképpen az I. Internacionálé
története, „...melynek során a német szocializmus szüntelenül a franciák, spanyolok és
olaszok anarchista gondolkodása ellen küzd, a német ideológia és a mediterrán szellem
küzdelmének története.”271Végső konklúziója: Az ókortól fogva ez a szembenállás tartja életben a ma már világosan
roncsaiban heverő nyugati világot.

271

Albert CAMUS, A lázadó ember, Nagyvilág, 1999, 345.

92Művészettörténet

93

BUGYA BRIGITTA
Wagnerschule
Otto Wagner (1841–1918) 1894 októberében vette át Karl Von Hausenauer professzori helyét
a Képzőművészeti Akadémia építész karán. Hausenauer Gottfried Semperrel dolgozott együtt
Bécs fontos középületeinél, a Ringstrasse kialakításánál.272 Személyében az Akadémián is asemperi neoreneszánsz kapott hangot, és a tanári testület ennek folytatása érdekében nevezte
ki Wagnert, akiben a kiforrott historizáló építőművészt látta. Wagner korai munkái valóban
ilyen orientációról tanúskodnak,273 azonban az akadémián „aligha ismerték fel, hogy Wagner
ekkor már kezdett távolodni a történeti építészet egyedül üdvözítőnek gondolt és a társadalmi
rend fenntartását segíteni hivatott formarepertoárjától, és mind határozottabban az útkeresők
mellé állt” – írja Kubinszky Mihály.274 Székfoglaló beszédében már hangot adott annak, hogyezen elvárásnak nem kíván megfelelni. Elveit, tantételeit később a Moderne Architektur című,tankönyvnek is szánt művében fejtette ki. A semperi gondolkodásnak nem fordított ugyan
hátat, a stílusról és az építészetről alkotott elképzelései továbbra is támaszkodnak Semper,
Riegl és a bécsi iskola művészeti gondolkodására, azonban a stílus másolása ellen hevesen
tiltakozott, mivel szerinte az elmúlt korok építészete nem szolgálhatja kellőképp a modern
ember igényeit.
Így amikor megkezdte tanári munkásságát, diákjait is abban a szellemben nevelte, hogy
stílus-idézetek helyett az új igényeknek megfelelő építészet megalkotására törekedjenek. A
hároméves mesteriskolai képzésre Wagner maga válogatta hallgatóit a felvételre jelentkezők
közül, és azok iránt, akiket maga mellé vett, határtalan bizalmat mutatott, ami kölcsönös
tapasztalatcserét eredményezett a későbbiekben.
A hallgatói munkák az első években (1899-ig) a historizáló felfogást tükrözték, neoreneszánsz és neobarokk elemek az uralkodók. Az áttörés 1900 körül történt, mikor a vas- ésüvegszerkezetek felé, illetve a Moderne Architekturban megfogalmazott nagyvárosi struktúrák, feladatok felé fordult az érdeklődés. Jó példák erre Karl von Kéler,275 Medgyaszay
István276 és Max Joly lakó- és áruháztervei (mindhárom 1902-ből). Az áttörés a történeti
formák végleges háttérbe szorulását is eredményezte, és az új anyag, a vasbeton építészeti
lehetőségeinek kibontakoztatására is történtek kísérletek. Megmutatták az anyagot immár
felvállalható szerkezeti elemként, amely már esztétikailag is önálló értéket hordoz. Azélenjáró technológiát is alkalmazták, szerkezeti modelleken kísérleteztek, amelyhez az
Hennebique-betont használták.277
272

Közös munkáik Bécsben: Hofmuseen (1872–1881), Burgtheater (1880–1886), Hofburg (1881–1913).

273

Többek között olyan bécsi bérházak, mint Universitätstrasse 12 (1888), Lobkowitzplatz 1 (1884),
Stadiongasse (1880–1881), vagy a Schottenring 23 (1877). Első terveit, munkáit közre is adta
Einige Skizzen, Projekte und ausgeführte Bauten címmel (Bécs, 1890).

274

KUBINSZKY Mihály, Otto Wagner, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1988, 6.

275

Der Architekt, 1902/ 3, 22–23 tábla.

276

Az eredeti terv megtekinthető a Medgyaszay István Emlékházban.

277

Christop Stumpf munkáját érdemes itt megemlíteni, aki az 1903/04-es tanév során egy monumentális repülő-intézetet tervezett, automobil-versenypályával a szomszédságában. In: Franco BORSI–
Ezio GODOLI, Wiener Bauten der Jahrhundertwende. Die Architektur der habsburgischen
Metropole zwischen Historismus und Moderne, Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart, 1985.
94

A képzés elveinek legtisztább forrása természetesen Wagner tankönyve, a Moderne
Architektur, ezért a továbbiakban ennek tárgyalásával folytatnám.

Moderne Architektur
A könyv négy kiadást élt meg278 – bár a negyedik, Hermann Muthesius hatására más címmel,
Die Baukunst unserer Zeitként jelent meg (1914) –, melyben Wagner összefoglalja elképzeléseit és elveit. Az elő kiadáshoz írt előszavában leszögezi, hogy a modern ember életvitelét, annak körülményeit, igényeit kell a tervezés során figyelembe venni. Könyvét öt
fejezetre osztja.279 Az első fejezetben az építész személyével foglalkozik, akinek munkájaszerinte az idealizmus és a realizmus boldog egyesítése. Az építész képességeit pedig kétösszetevő határozza meg: a veleszületett képesség (tehetség) és a tanulással elsajátított,szerzett tudás. A tehetség a fantáziából, az ízlésből és a kézügyességből tevődik össze. Míg afestőknél és a szobrászoknál e tényezők megléte is elegendő lehet, addig az építésznek hosszúévek alatt elsajátított tudás és tapasztalat is szükséges a művésszé váláshoz.
A tudás megszerzéséhez nélkülözhetetlen az utazás is, ám Wagner nem támogatta a kétéves római tartózkodást, amelyre az Akadémia ösztöndíjat osztott ki a végzős hallgatók
között. Wagner túl korainak tartja közvetlenül az Akadémia utáni utazást, mivel ekkor még
nem rendelkeznek a hallgatók kellő tapasztalattal, érettséggel. Szerinte a festői hatások megfigyelésére, a különböző épületek, épületrészek közti viszonyok értékeléséhez, a formateremtéshez, a karakteres egyéni megjelenítéshez gyakorlott szem szükséges. A térbeli gondolkodás
kialakításához is hosszas gyakorlást ajánl. Azonban a római utazás ellen más kifogást is említ:
eleve más helyszínt javasol, elsősorban nagyvárosok látogatását, ahol a modern élet luxusa
jelen van, és ahol a modern igényeknek megfelelően kialakított környezet tanulmányozható.
A második fejezetben a stílusról alkotott véleményét fejti ki. Nem az élesen körülhatárolható művészeti stílusokról, hanem az építészet egészéről, annak fejlődéséről értekezik.
Vitatja ugyanis az olyan fogalmak teoretikus definícióinak létjogosultságát, mint a stílus,szépség stb. A stílus-megnevezést, hasonlatával élve, nemcsak a hegy csúcsára, hanem az
egész hegyre vonatkoztatja. Használatát tehát kibővíti a formákon túl az építészet alapjául
szolgáló szerkezetre is. A forma és a szerkezet egymásból fejlődnek ki, megszakítatlanláncolatot alkotva. „Minden új stílus a korábbiakból jön létre, az új konstrukciók, új anyagok,új emberi feladatok és szemléletek a meglévő formák változását vagy újjáalakulását igénylik.
(...) A nagy szociális változások mindig új stílust szülnek.”280 Így szerinte az egyes formák azemberek kifejező- és felfogásmódjának megfelelően addig fejlődnek, míg meg nem felelnek
az adott korszak szépségideáljának.
Wagner itt organikus, társadalomközpontú gondolkodásról tesz tanúbizonyságot. Elismeria társadalom alakító erejét, hatását a művészetek alakulására, fejlődésére. Ez a felfogás
megegyezik Semper teóriájával, aki az építészeti nyelv megújulását és a szerkezeti technikaösszefüggéseit az új anyagokkal és a változó szociális rendszerrel magyarázza.281 Másrészről
a stilisztikai formák és az anyagok tulajdonságai, illetve a felhasznált technika és az épület
278

Az első kiadás 1895-ben, a második 1898-ban, a harmadik 1902-ben jelent meg Bécsben.

279

Der Architekt, Der Stil, Die Komposition, Die Konstruktion, Die Kunstpraxis.

280

Idézet a könyv Der Stil című fejezetéből. 49.

281

Gottfried SEMPER, Az építészeti stílusokról (1869), in UŐ, Tudomány, ipar és művészet, vál., szerk.
és előszó Hans M. WINGLER, Zádor Anna, Corvina, Budapest, 1980, 102–105.

95

funkciója közötti összhang szorgalmazásához Wagner azt is hozzáteszi, hogy az új szemlélet
is szerepet játszik a formaalkotásban. Ebben Alois Riegl Kunstwollen fogalmára ismerhetünk.
Wagner gyakran alkalmazza a Kunst Können és a Kunst Wollen kifejezéseket éppúgy, mint a
Schönheitsidealt, amit Riegl szintén használ. A konstrukcióról szóló fejezetben ismétvisszatér ehhez a gondolatkörhöz, a szerkezetet állítva előtérbe.282 Az építészet és minden másművészet létrejöttének elsődleges feladata a környezeti viszontagságok elleni védelem, amely
az idők során esztétikai igénnyel társult. Így hát minden műalkotásban a szükségszerűség
valósul meg – „Artis sola domina necessitas”. „Igény, cél, konstrukció és idealizmus aművészet őscsírája.” 283 Az első, aki ezt felismerte: Gottfried Semper – írja. Minden építészeti
forma a konstrukcióból jött létre, és fokozatosan fejlődött művészi formává. Ehhez járul
hozzá a korszak szépségideálja is. Új célok, új konstrukciók új formákat szülnek. A fejlődést
tehát közvetlenül a szerkezet és a funkció változása mozdítja elő, ez a forma előbb a divatban
jelenik meg, majd később kikristályosodik a stílus.
„Semperé kétségtelenül az érdem, ő írta meg ezeket a Der Stil című könyvében – írja –, denem volt olyan merész, mint Darwin, nem vitte végig teóriáját, a konstrukció szimbolikáját csak
segítségként használta fel, ahelyett, hogy a konstrukciót magát mint az építészet őscsíráját
jellemezte volna.”284 Ugyanis a művészi forma mindig a konstrukcióból fejlődik ki. Nemcsak
itt, hanem az egész műben az a kritika érezhető a materializmusról és Semper pragmatista
teóriájáról, amely azokban az években a bécsi művészetfilozófiai iskolát jellemezte.285
Igény, cél, konstrukció a realizmus fogalomköréhez tartoznak, míg a művészet az idealizmus kifejezője. Az építészet csak akkor tud művészetté válni Wagner szerint, ha a két pólus
között hidat tud emelni.
A művész és a művészet feladata tehát az igényeknek, szükségleteknek megfelelő formák
létrehozása, amelyek a mi tudásunkat, képességeinket, viselkedésünket reprezentálja, és mind
a kor, mind a művész sajátos jegyeit magán viseli. A műalkotások korszakukat és megalkotójukat egyaránt reprezentálják. Így minden új alkotásnak az új anyagokról és a jelen elvárásairól kell szólnia, és éppúgy alkalmaznia kell a technikai, tudományos vívmányokat, mint abevált, praktikus hagyományokat. Az építésznek új formát kell alkotnia, vagy olyan formátkell találnia, amelyek a legkönnyebben illeszthetők a jelen kor igényeihez. Az építész
szabadon válogathat a hagyomány kínálta formák közül, azonban a másolás szóba sem jöhet.
Wagner elismeri az elmúlt korok eredményeit, és megőrzendő értéknek tartja azokat, de ahistorizmustól kategorikusan elzárkózik az egész mű folyamán. A 19. századot elítéli, mivel
nem tudott lépést tartani a kor gyors változásaival.
A kompozícióval külön fejezetben foglalkozik. Wagner szerint az építészet stratégiája akompozíció. Noha pontos receptet nem ad, sok formai szabályt és egy általános gondolkodási
módot tár az olvasó elé. Leszögezi, hogy ami nem praktikus, az nem lehet szép. A vázat
ennek megfelelően az igények figyelembevételével kell kialakítani, s az így létrejövő végiggondolt, áttekinthető, tiszta alaprajzból kell az egész kompozíciót megalkotni. Ha a tervezés
folyamata fordítva történik, vagyis az előre elgondolt kompozícióhoz igazodik az alaprajz, az
hazugsághoz vezet. A kompozíciót továbbá a felhasznált anyagoknak és az alkalmazott
282

Noha Wagner könyvében nem ez a soronkövetkező fejezet, mégis itt térek ki tárgyalására, mivel
témájában ide kapcsolódik.

283

Idézet a könyv Die Konstruktion fejezetéből. 95.

284

Uo., 99–100.

285

Erre a kritikára Godoli hívja fel a figyelmet a Wagnerschuléról írt tanulmányában, in BORSI–GODOLI, i. m., 1985.

96

technikának is alá kell vetni, s a külső megjelenésnek tükröznie kell a belső szerkezetet. Az
egyszerű, zárt alaprajzi forma, a szerkezet és a felhasznált anyagok megmutatása nemcsak azáltala áhított őszinte építészethez vezet, hanem a gazdaságosabb kivitelezéshez is, aminek
szintén szempontnak kell lennie a modern, nagyvárosi építkezésekben. Az ökológiai
tényezőkre, a geográfiai fekvésre, az éghajlat figyelembevételére és az adott környezetbe való
esztétikai beillesztésre többször felhívja a figyelmet. Fontosnak tartja a társművészetekkel
kialakított összhangot is, azonban az alapgondolat érvényesülése érdekében az építészet
vezető szerepét húzza alá.
Itt tehát megjelenik az őszinteség fogalma, amelynek a szerkezet megmutatásával és afelhasznált anyagnak megfelelő építészeti kialakításával kíván eleget tenni. (Ez a fogalom a
20. század más építészeti irányzatainak is fontos vezérmotívumává válik.) Az építészeti
feladatok összetettségére hívja fel ezzel a figyelmet. A különböző épülettípusok funkciójuknál, rendeltetésüknél fogva más anyagokat, más léptéket követelnek. Az anyagot annak
lehetőségei szerint, a saját esztétikai értékeinek megfelelően kell alkalmazni. A konstrukción
túlmutató esztétikai értéket tehát a célnak megfelelően és a praktikum igényével kell megalkotni. A dekoráció így önálló hangsúlyt nem kaphat, az építészet rendjébe kell illeszkednie,és a konstrukciónak a művészi kialakítás után is érvényre kell jutnia.
A funkcionalizmus és konstruktivizmus irányába mutató elvek mellett azonban számos
klasszicista és barokk kori elv felelevenítése, újragondolása is megjelenik könyvében. Ilyen a
genius loci elvének figyelembevétele. Ezt a különböző országok különböző szépségideáljávalmagyarázza. Azonban az ebből adódó eltérések modern korunkban már nem lesznek olyan
nagy mértékűek, a civilizált országok hasonló életmódja következtében.
A szimmetriára való állandó törekvés is Wagner klasszikus képzettségét tanúsítja. Az egyszerű, zárt alaprajz ugyanis a szimmetrikus elrendezés révén jön létre, ami megadja az épületnek a kívánt zártságot, kiegyensúlyozottságot, tovább nem növelhetőséget, valamint őszinteséget és méltóságot. Továbbá a perspektivikus hatás, az épület befogadhatóságát kellő távolságból
biztosító nézőpont kijelölése, a vízszintes és függőleges látószög figyelembevétele, a vizuális
fókuszpont megteremtése mind a klasszicista komponálási módokat folytatják.
Mielőtt rátérnék az utolsó fejezet tárgyalására, szükséges kitérni a konstrukció és a kompozíció fogalmának vizsgálatára, összevetésére. A Wagner által óhajtott realizmus és idealizmus
egyesítése a két fogalom hordozta jelentés együttes alkalmazásával jöhet létre. Hiszen míg akonstrukció a felmerülő igényeknek, céloknak és funkcióknak tesz eleget, addig a kompozíció
a kor szépségideáljának. Az alapgondolat, a funkció a szerkezetben, a tiszta és áttekinthető
alaprajzban ölt testet. A felhasznált anyagok és a technika is ennek rendelődik alá. A művészi
forma, az esztétikai tartalom, az összhang pedig a kompozícióban nyilvánul meg. A művészi
forma, a szépség csak akkor jön létre, ha tükrözi az alapjául szolgáló konstrukciót, ha a külső
forma tükrözi a belső szerkezetet. A konstrukció megteremti az építészeti rendező elvet. A
kompozíció létrehozza az emberi környezetet, a modern kor által elvárt kényelmet és apraktikummal együtt járó esztétikumot.
Az utolsó fejezet a Die Kunstpraxis (A művészeti gyakorlat) címet viseli, és a formaalkotókészséget értelmezi: Wagner számára az építészeti formálás az ornamenstől a várostervezésig
terjed. A tervezés megjelenítésének, azaz a grafikai kidolgozásnak a problémájával kezdi atárgyalást. Fontosnak tartotta, hogy egy tervrajz művészi ízlésről tanúskodjon, hogy az egyéni
hangot az építész már itt meg tudja jeleníteni. Szegélyléceket és feliratokat ajánl a tervrajzok
esztétikai értékének továbbnöveléséhez, s önálló műalkotássá formálásához. A magas szintű
kidolgozottság elvárását azzal is indokolja, hogy egy, még gondolati szinten lévő, nem létező
dolgot kell ábrázolnia.

97

A nagyvárosok a legmodernebbek modern építészetünkben, jelenti ki Wagner, amelyek
számtalan új kérdést vetnek fel. A városrendezésnek két fő területe van: a növekvő külterületek kialakítása és a belső részek át-, újjáépítése, rendezése. Itt azokkal a problémákkal
foglalkozik, amelyeket később a Die Grosstadtban286 részletesen is tárgyal. Wagner elfogadta
az építészeti egyformaságot mint a nagyvárosi realitás értékét. Újfajta monumentalitás
létrehozásának lehetőségét látta benne, ugyanis nem az egyes jelentősebb középületek
szintjén, hanem a teljes nagyváros szövetében gondolkodott. Egy kevés formai elemből
építkező raszter lehetőségét vázolta fel, amely nagyobb léptékben alkalmazható.
A városépítészet másik nagy témaköre a növekvő kertvárosok, villanegyedek, amelyeképítésénél arra int, hogy temetőkertekhez (Villenfriedhof) fognak hasonlítani, ha a beépítési
mód nem elég változatos, és ha mindenütt azonos típusú villák épülnek. A belvárosban ugyan
kívánatosnak tartja az uniformizálódást, az egységes, áttekinthető összkép érdekében, ám akülterületeken kerülendőnek ítéli azt.
A zárszóban felteszi a kérdést: Hogyan építsünk? Elismeri, hogy erre nem lehet pontos
választ adni, de felsorolja azokat a szempontokat, amelyeket követni kell a korszerű épület
létrehozásához. A felületek táblaszerű kezelését, a legnagyobb egyszerűségre való törekvést, a
konstrukció energikus előretörését, a festészet érvényre jutását és a rendelkezésre állóanyagok, valamint a modern technika felhasználását említi.
Az építészek koruk gyermekei, munkáiknak azonban hordozniuk kell saját jegyeiket is.
Alkotásaikban a világ tükörképét valósítják meg. Öntudatosság, individualitás minden korbana művész ismertetőjelei. Nem épülettípusokat és azok stílusjegyeit kívánja megalkotni, hanem
mind magának, mind tanítványainak a teljes művészi szabadságot biztosítani, a tervezéshez
útmutatót adni. A művésznek az emberi igényeket, szükségszerűségeket kell figyelembe
venni, mivel a művészetnek ezeket kell szolgálnia, és a modern építészetet kell megteremteniea modern szépségideálnak megfelelően.
De hogyan is értelmezhető voltaképpen Wagner modern szépségideálja az építészetben?
Mindenekelőtt az egyszerűségre és a letisztult formákra való törekvéssel, amely a szerkezetből indul ki, abból építkezik és halad a finom, az egészbe illeszkedő részletek felé. Az
összhang megteremtése minden szinten fontos. Az épületet annak környezetével, belső
kialakításával együtt kell szemlélni. Egy kiegyensúlyozott, áttekinthető rendszerben, minden
sallang mellőzésével kell egységbe forrnia a résznek az egésszel. A megfelelő léptékben anagyvárosi uniformizálódásnak és a kertvárosi változatosságnak egyaránt megvan a helye,
rendeltetése.

A mediterrán hatás
A mediterrán és a népi építészet hatására a Wagnerschulén belül Ezio Godoli is kitér.287 Nohaez a két jelenség közös tőről fakad, tárgyalásukat külön fejezetre bontom, mivel a tervrajzokon két jól elkülönülő csoport körvonalazódik.
A mediterrán építészet egyszerűsége, tömegosztása nagy hatást gyakorolt a Wagnerschulediákjaira, ám nem Wagner, hanem két maga mellé vett növendéke, Olbrich és Hoffmann által.

286

Otto WAGNER, Die Grosstadt, Anton Schroll Verlag, Bécs, 1911.

287

Ezio GODOLI, Die Wagnerschule. Der mediterrane Mythos und die Wiederentdeckung des„Volkstums”, in BORSI–GODOLI, i. m., 1985.

98

Josef Maria Olbrich 1893-ban római ösztöndíjat kapott, és útja során meglátogatta
Paestumot és Pompejit. Az őt itt ért benyomásairól Hoffmann-nal való levelezése tanúskodik.288 Úgy vélte, annak a szépségnek az eléréséhez, amit itt talált, elengedhetetlen afantázia és az ízlés. Ezt a két tényezőt tartotta ugyanis fontosnak a praktikus és funkcionális
gondolkodás megvalósításához. Azon a korszakoknak az építészetére hívta fel a figyelmet,
amelyekben az ember az épületeket a természeti elemek elleni védelemként használta. Egyépítőművészeti archetípus keresése érdekében, mely kizárólag a szükségszerűség törvényeit
tartja szem előtt, Olbrich 1894-ben Észak-Afrikába utazott.
Josef Hoffmann 1895-ben és 1896-ban járt Itáliában, szintén ösztöndíjjal, s felkereste az
Olbrich által bejárt területeket is. Ő elsősorban a vidéki építészetet vizsgálta. Úgy vélte, ott az
anyaghasználat és az épületek rendeltetésének megfelelő igaz formák jöttek létre. Isztria
valamint Pompeji és Szicília kis városait barangolta be, ahol megtalálta azokat az eredeti
természetességükben fellelhető, az iskolázott műértő hozzáállástól mentes építőmódokat,
amelyeket aztán törekvései céljául jelölt ki. Benyomásait, megfigyeléseit az egyszerű, természetes építőművészetről rajzokban gyűjtötte össze, amelyeket a Der Architektben publikált.289
Ezek a rajzok, amelyek szabad, aszimmetrikus kompozíciókat mutatnak, annak az építészetnek a jellemzői, amelynek sokrétűsége a szükségszerűségből fakad. A rusztikus egyszerűség,a formális hierarchia elvének hiánya, az építészeti tömeg aszimmetrikus felosztása, amonumentalitás kerülése ragadta meg Hoffmannt Itália vidéki építészetében. Az épülettömeg
tagolását építészeti motívumokkal – loggiák, külső lépcsők, szőlővel befuttatott pergolák ésárkádok – oldották meg, s nem a falfelület dekorálásával igyekeztek hatásos összképet
létrehozni. Építészeti sziluetteket hoztak létre, nem felületi díszt. A kémények változatos, azépülettömegből kibontakozó, külső falon elhelyezett voltára Hoffmann külön felhívta afigyelmet. A meghatározott oszloprend alkalmazása helyett összeválogatott egyszerű elemeket, tagozatokat talált. Úgy vélte, a szemnek kellemes tagolású épülettömegeket az esetlegesség, a szükségszerűségből fakadó formák, a motívumok gazdag változatossága teremti meg.
Ezek alapján az akadémiai képzés helyett az egyszerű építészeti hagyomány követésére
törekedett, amely szerinte egy építészeti újjáéledés forrása lehet. De a népi építészetet nem
közvetlen mintaképként, hanem módszertani végkövetkeztetésként értelmezi. Az osztráképítészet vidéki háztípusát hiányolta, amelynek nem a délen látott épületek másolatainak,hanem az ott tapasztalt építészeti gondolkodáshoz hasonlóan az adott, helyi viszonyokhoz,
klímához, környezethez kellene igazodnia. Eleinte ennek a típusnak a keresésére törekedett, sútjai során gyűjtött tapasztalatainak stiláris hatását néhány évvel később látjuk csak viszont
munkáiban: a fehér, elemi formákból építkező épülettömegek alkalmazásában, amelyeket azárkádsorok árnyékos sziluettjei törnek meg (Henneberg-ház, 1902). A teraszok, pergolák által
fellazított homlokzatok alkalmazása is erről a mediterrán hatásról tanúskodik (Heinrich
Böhler badeni villájának kerti háza, 1909).
Olbrich és Hoffmann lelkesedése a dél-itáliai építészet egyszerűsége iránt később sok
Wagner-tanítványt megfertőzött, s római útjuk során mind felkeresték Caprit és az általuk
bejárt dél-itáliai területeket. Mindenekelőtt 1900 és 1904 között gyakorolt majdnem kizárólagos hatást a mediterrán építészet a villák és vidéki házak tervezésénél. Terveikben kétféleképp
jelentek meg a mediterrán építészet új interpretációi. A purista megoldás a csupasz, egyszerű
épülettömeget ragadta meg. Erre a felfogásra jellemző példa Wunibald Deininger vidéki
288

Ugyanott. A leveleket a bécsi Archiv des Architekten őrzi.

289

Josef HOFFMANN, Architektonisches aus der österrechischesen Riviera, Der Architekt, 1895, 37–
38; UŐ, Architektonisches von der Insel Capri, Der Architekt, 1897, 13–14; UŐ, Architekt-Skizzen,
Der Architekt, 1897, 78.

99

házterve,290 Karl von Kéler lakóházterve,291 Otto Schönthal villaterve,292 Oscar Flegel vidéki
házterve,293 Emil Hoppe „itáliai ház” terve (1902), illetve Deininger „Villa am Meer” rajza(1903/04).294
A másik irány egy új, plasztikus hatás elérésén kísérletezett, amelynek lényegét a több,
különálló épületrészt egy közös, laza szerkezettel való összefogás jelentette. Ez a törekvés
1901-ben kezdett kibontakozni. Négy terv, amely ezt a felfogást tükrözi: Alfred Fenzl vidéki
házterve,295 Deininger nyári villához készített tanulmánya,296 Schönthal nyári lakóháza,297 és
egy nyaraló Lovranában Marcel Krammerertől, ahol az épülettömegeket a tetőszerkezettelfűzi össze.298
Összességében a mediterrán népi építészet hatását Wagner tanítványainak munkáiban azépülettömegek geometriai egységekben való kezelésével és azok változatos motívumokkal
való tagolásával jellemezhetjük. Az egységes falfelületeket építészeti elemekkel lazítják afelületi dekoráció használata helyett. Külső lépcsők, teraszok, pergolák, erkélyek, hangsúlyos
kémények jelennek meg. S az épületeket hosszan kinyúló lapos tető zárja. Ezen a ponton
található a legszembetűnőbb egyezés Wagner épületeivel. Wagner klasszikus képzettségéből
adódó hármas homlokzati tagolását minden esetben széles kiülésű koronázópárkány zárja. Az
összhatás hasonló, de kiindulópontja más. Wagner elméleti úton jut el az egyszerűsödés, aszükségszerűség gondolatához. Az ő kiindulópontja minden esetben a nagyváros és az ott élőemberek igényei. A geometrikus formákat, az egyszerű építészeti tagozatokat a modern kor
szempontjai indokolják. Ezzel szemben Hoffmann és az ő nyomdokain haladó tanítványok anaiv, empirikus módon fejlődő, népi építészetből merítettek. Az esetlegesség, az építészeti
elemekkel elért festői hatás, a cizellálástól mentes egyszerű formálás érintette meg őket.

A népi építészet hatása
A mediterrán építészet hatása mellett, amely ugyan szintén a népi építészet vizsgálatát
jelentette, a helyi népi építészethez való visszatérés nyert nagyobb teret, melyben egy építészeti ábécé keresése rajzolódott ki. A törekvés lényege: visszatérés a tradícióhoz, az építészeti
nyelv újraalkotása a fellelhető legősibb alapszabályokból. A Wagnerschule népiessége – noha
Wagner internacionális szemléletével nem egyezik a nemzeti jelleg hangsúlyozása – atanítványok révén mégis megnyilvánult. A helyi építészet hagyományaiból kívánták
megalkotni a Hoffmann által hiányolt lakóház-típust, és ehhez próbálták felkutatni aforrásokat. Sok terven megtalálható a folklórhoz vonzódó szemlélet, amely sokkal inkább egy
290

Wunibald DEININGER, Entwurf zu einem Landhause mit Krämerladen, Der Architekt, 1900, 6. sz.,25., és 42. tábla.

291

Karl von KÉLER, Bau eines Wohn- und Geschäftshauses in Mödling, Der Architekt, 1901, 3. sz.,
19. tábla.

292

Otto SCHÖNTHAL, Villa in Hütteldorf (Wien), Der Architekt, 1901, 7. sz., 55. tábla.

293

Oscar FLEGEL: Landhaus in Kärnten, Der Architekt, 1902, 1. sz., 1., és 3. tábla.

294

A két utóbbit Ezio Godoli közli már említett könyvének 181. és 183. oldalán.

295

Alfred FENZL: Landhaus für Meran, Der Architekt, Der Architekt, 1901, 1. sz., 4. tábla.

296

Wunibald DEININGER: Studie zur Sommer-Villa, Der Architekt, 1901, 2. sz., 13. tábla.

297

Otto SCHÖNTHAL: Ein Sommerwohnhaus in Eggenburg, Der Architekt, 1901, 8. sz., 57. tábla.

298

Marcel KAMMERER: Studie zu einem Wohnhaus in Lovrano, Der Architekt, 1901, 8. sz., 62. tábla.

100

divat fellobbanása, mintsem a Heimatstilre való törekvés. A Heimatstil és a Jugendstil
szimbiózisáról van itt szó valójában, mindkét stílus elemeiből építkezik egy sajátos vidéki
hangulat megteremtéséhez. A Heimatstil, vagyis a népművészet, amelynek „a szokásoknak és
a kultúrának egy organikus fejlődési folyamat eredményeként létrejött egyedisége alkotja”299
a fő vonzerőt a növendékek számára. Ennek alapján igyekeztek a Monarchia különböző térségeinek helyi, regionális jellegét hangsúlyozni.
A tanítványok tanulmányrajzai a különböző népi építészeti motívumokról már 1900-tól a
Der Architekt hasábjain jelentek meg.300 1904-ben Joseph August Lux megalapította a Hohe
Warte című folyóiratot, amely az osztrák Heimatschutz-mozgalom lapjává vált.301 A hallgatói
rajzokon a városiasodás előtti idők nosztalgiája is megfigyelhető, amely ellenszegül Wagner
nagyvárosi ideológiájának, s a nagyváros antitéziseként az autentikus kultúra, a spontán építő
hajlam kifejezőjévé vált. Erre a sok forrásból merítő szimbiózisra törekszik Olbrich,302
Hoffmann303 és a nyomukban Oscar Felgel,304 Leopold Bauer,305 Hans Mayr,306 Dušan
Jurkovič,307 Max Hegele,308 valamint többek között Max Joly309 is.
A házakon és a tervrajzokon a népi faszerkezetes építészet, a magas tetőzet, a tetőablakok,
a nyitott lépcsők, verandák, erkélyek virágablakok által fellazított tömegképzés figyelhető
meg. Vagyis az egyszerű, rendeltetésnek megfelelő építészeti formát itt is a különböző
építészeti motívumokkal teszik mozgalmassá, de forrásként a saját, helyi hagyományaikat
használják fel az angol építészet tapasztalataival kiegészítve. Az alaprajzon ugyanaz atöbbfunkciós hall kap nagy hangsúlyt, amelyre Hermann Muthesius 310 is felhívta a figyelmet
az angol példák alapján. Az egybenyitott paraszti térből, a lakókonyhából származtatják atöbb funkció egy helységben való ötvözését, melyben a hagyományos tűzhely helyét most akandalló vette át. Ugyanaz az akadémikus stílusvitától mentes építészeti hagyomány, őszinte,festői hatások ihlették meg a tervezőket, melyhez ezúttal a regionális tradíciókat vették alapul.

299

MORAVÁNSZKY Ákos, Versengő látomások, Vince Kiadó, Budapest, 1998, 202.

300

Néhány példa: Dušan JURKOVIČ, Gartenportale in slavischem Holzstil, (1900); G. MIRKOVSZKY,Die Grabhölzer von Jász-Kisér in Ungarn, (1900, 8. sz., 31.); M. KAMMERER, Typen von Bauernhäusern der Wiener Umgebung, (1901, 8. sz., 35.); Ernst LICHTBLAU, Studien und Skizzen aus
Bosnien und Dalmatien, (1908, 85.).

301

A lap 1908-ig működött.

302

OLBRICH, Villa des Schrifstellers Hermann Bahr in Wien, Ober-St. Veit, Der Architekt, 1900, 12.
sz., 91–92. tábla.

303

J. HOFFMANN, Villa des Herrn Dr. Spitzer auf der Hohen Warte, Wien, Der Architekt, 1901, 7. sz.,
50–51. tábla.

304

Oscar FLEGEL, Studie zu einem kleinem Wohnhaus, Der Architekt, 1900, 12. sz., 93. tábla.

305

Leopold BAUER, Entwurf eines Wohnhauses „Der hohe Giebel” in Brünn, Der Architekt, 1902, 1.
sz., 7–8. tábla.

306

Hans MAYR, Villa Corra in der Brühl, Der Architekt, 1902, 3. sz., 18. tábla.

307

Dušan JURKOVIČ, Villa in Rezek. Der Architekt, 1902, 6. sz., 44. tábla.

308

Max HEGELE, Villa für Altenburg. Der Architekt, 1902, 6. sz., 47. tábla.

309

Max JOLY, Entwurf für ein Landhaus. Der Architekt, 1902, 10. sz., 75. tábla.

310

Hermann MUTHESIUS, Das englische Haus I–III, Wasmuth, Berlin, 1904–1905.

101

GULYÁS BORBÁLA
A Horvát Műcsarnok az 1896-os ezredéves kiállításon
Az 1868-as horvát–magyar kiegyezés az Osztrák–Magyar Monarchián belül önállóságot
biztosított Horvátország számára. A két állam viszonya azonban ezt követően sem volt
kiegyensúlyozott, állandósultak a politikai súrlódások. 311 Horvátországban, amely gazdaságilag a Monarchia legelmaradottabb térségei közé tartozott, magyarellenes megmozdulások iselőfordultak. 1895 októberében például, Ferenc József zágrábi látogatása során, a horvát
diákok Jelasics szobra előtt felgyújtották, majd összeszabdalták a magyar zászlót, másnap
pedig összecsaptak a vasútállomás magyar munkásaival, akik az ottani magyar címert és
zászlókat védték. A munkásokat ezután letartóztatták, a Budapesti Hírlap pedig gyűjtést
indított a „zágrábi zászlóvédők” javára. 312
Az ellentmondásos magyar–horvát viszony nyomot hagyott az Ezredéves Kiállítás HorvátMűcsarnokának kiállításán is. Az egyik leghangsúlyosabb helyen, Ferenc József egészalakos
portréja mellett a közönség éppen ez utóbbi, elhíresült látogatás reprezentatív, nagyméretű
ábrázolásával találkozhatott, Éljen a király címmel.
A művet Zágráb akkori vezető festőegyénisége, a tárlaton a legtöbb képpel szereplő Vlaho
Bukovac készítette. A kiállítás katalógusában313 Bukovac művei között első helyen említett
festményt314 a magyar állam szerette volna megvásárolni, azonban nem adták el, azzal az
indokkal, hogy a nemrég átalakított zágrábi Vallás- és Közoktatásügyi Hivatal palotájának
Aranytermébe szánják. Helyette Bukovac Raguzai nő (Dubravka) című képét ajánlották fel,amely a Horvát Műcsarnokban szintén bemutatott Celestin Medovic-képpel (Szerémi vértanúk a bíróság előtt) együtt került megvételre (jelenleg mindkettőt a Szépművészeti Múzeumőrzi).315 A két nagyméretű festmény eredetileg ugyancsak az Aranyterem horvát történelmet
bemutató sorozatához készült, ráadásul az utóbbi kronológiailag éppen a ciklus nyitódarabja
lett volna. Ehhez képest – érdekes módon – a horvátok inkább ezeket engedték át a magyarállamnak, míg a királyt éltető zágrábi tömeg ábrázolását megtartották. Ami végül igencsak
hangsúlytalan helyen, a terem egyik ablak melletti sarkában került elhelyezésre.
Horvátország mindenesetre – a felszínen – lelkesen kivette részét az 1896-os millenniumi
eseményekből. A hét ezredévi emlékmű egyikét, a „zimonyi ezredéves országos emléket” aváros melletti, egykori Hunyadi-vár romjainak közepén építették fel. A „Belgrádból is szemlélhető”, 37 méter magas hármas torony kapuzata fölött Hungária alakja trónolt, a leg-

311

SZARKA László, Horvátország és a horvátok, in Magyarok a Kárpát-Medencében, szerk. GLATZ
Ferenc, Budapest, Pallas, 1989, 173.; TARR László, A délibábok országa, Budapest, Magyar
Helikon, 1976, 185.

312

Az ezredév, vál., bev., jegyz. TARR László, Budapest, Magvető, 1979, 317–319. (Magyar tallózó)

313

A kiállításon szereplő művek jegyzékét a Melléklet tartalmazza.

314

Horvát- és Szlavónország a Magyarország ezeréves fennállásának megünneplésére Budapesten
1896. évben rendezett országos kiállításon (későbbiekben: HSz), Zágráb, Narodne Novińe nyomdája, 1896, 1.

315

MATITS Ferenc, A Szépművészeti Múzeum 19. századi horvát festményeinek kapcsolata egy zágrábi
képciklussal, Pavilon, 1994, 39–47.

102

magasabb torony csúcsán egy kardot a szájában tartó turul volt látható.316 Érdemes itt megjegyezni, hogy az emlékmű felállításának körülményei szintén többféle módon értelmezhetők.
A Belgrádból valóban szabad szemmel is jól látható emlékmű Thaly Kálmán eredeti
elképzelése szerint egyfajta figyelmeztetésként szolgált volna a szerbek számára. Az 1893ban készült hivatalos programtervezet, majd a szeptemberi felavatási ünnepség azonban már atörök elleni délszláv összefogás jelképeként, Hunyadi-emlékműként értelmezte az épületet.
Ezt erősítette, hogy a hivatalos tervezet tíz évszázadra, azaz tíz jeles történelmi eseményre,
illetve személyre fókuszáló eseménysorában helyet kapott a horvát–magyar összetartozás is: a
17. század Zrínyi Miklós koraként ezt volt hivatva kifejezni.317
A Monarchia nemzetiségei közül – a bosnyákok mellett – egyedül a horvátok állítottak felönálló, nemzeti pavilonokat a millenniumi ünnepségek legnagyobb eseményén, az 1896.
május 2-án megnyíló Ezredéves Országos Kiállításon. Az október végéig tartó seregszemle
több mint ötmillió látogatót vonzott. A Városliget területe megtelt különböző, nagyrészt
ideiglenes építményekkel, amelyek kiállításai egymás mellett mutatták be a dicső magyar
múlt emlékeit a gazdasági fejlődés legújabb eredményeivel. Már 1895-ben megkezdődtek ahorvát előkészületek Jurikovics Miklós Pozsega vármegyei főispán, az erre a feladatra
kinevezett kormánybiztos vezetésével. A rendezők a horvát–szlavón kiállítás helyszínéül egy
igen jó fekvésű területet, az Alpár Ignác tervezte Történelmi Főcsoport mögötti részt jelölték
ki, ahol 6000 m2 állt rendelkezésükre. Emellett megszabták, hogy a horvátoknak a nagy
kiállítás csoportbeosztásával megegyezően kell saját bemutatójukat elrendezniük.318
A későbbiekben döntés született arról, hogy a horvát–szlavón, illetve a bosnyák kiállítás
anyagát két külön zsűri bírálja majd, amelyben 2-2 magyar tag is részt vesz.319 A képzőművészeti bírálók így szintén nem voltak azonosak a magyar, illetve a horvát–szlavón kiállítás
esetében. A horvát zsűri tagja volt Pajacsevics Tivadar gróf, Bombelles Márk gróf,
Vraniczany Lajos báró, Josip Vancaš építész, illetve magyar részről Nádler Róbert festő és
Czigler Győző építész.320 Bár horvát festő nem szerepelt a zsűriben, mégis viszonylag nagyszámban kaptak kiállítási elismerést a résztvevő képzőművészek. 321 A legmagasabb
316

Kiállítási Újság, Az 1896-iki ezredéves országos kiállítás napilapja (későbbiekben: KÚ), 1896.
szept. 21., 113. sz., 2–3.; Vasárnapi Újság (későbbiekben: VÚ), 1896. szept. 20., 38. sz., 633.;KŐVÁRY László, A Millenium lefolyásának története s a millenáris emlékalkotások, Budapest,
Athenaeum, 1897, 163.

317

VADAS Ferenc, Programtervezetek a millennium megünneplésére, Ars Hungarica, 1996, 9. sz., 14.

318

Az 1896-iki Ezredéves Országos Kiállítás Közleményei (későbbiekben: EOK Közl.), 1895. jan. 1.,
19. sz., 739. A 6000 m2-nyi területből végül 11000 m2-nyi, beépített terület lett (EISLER G., Az
Ezredéves Kiállítás képes útmutatója, Budapest, Eisler G., 1896, 54.; KÁLNOKI Izidor, A kiállítás
ismertetése, in Az Ezredéves Országos Kiállítás Kalauza, Hivatalos adatok alapján, szerk.
GELLÉRI Mór, Budapest, Kosmos, 1896, 175.), az Ezredéves Kiállítás teljes alapterülete mintegy
700000 m2 volt. (MATITS Ferenc, Megemlékezés a horvát Műcsarnokról, in Pavilon építészet a 19–
20. században a Magyar Építészeti Múzeum gyűjteményéből, szerk. FEHÉRVÁRI Zoltán, HAJDÚ
Virág, PRAKFALVI Endre, Budapest, OMvH Magyar Építészeti Múzeum, Pavilon Alapítvány,
2001, 69.)319

EOK Közl., 1896. szept. 1., 30. sz., 1198–1199.; KÚ, 1896. júl. 3., 33. sz., 1., aug. 26., 87. sz., 1.,
szept. 5., 97. sz., 1. A horvát zsűri végül viszonylag későn, szeptember 11-én alakult meg (KÚ,1896. szept. 11., 103. sz., 1.).

320

EOK Közl., 1896. okt. 22., 31. szám, 1211.; KÚ, 1896. szept. 11., 103. sz., 1.

321

MATITS 5. j. i. m., 45. Millenniumi nagy érmet kapott a képzőművészek közül Bela Čikoš-Sesija(„Csikós Béla”) „Tehetséges festőnek, szép munkáért”, Nikola Mašić („Mašić Miklós”)

103kitüntetést, az állami arany-, illetve ezüstérmet horvát festő vagy szobrász azonban nem kaptameg (szemben például Madarász Viktorral, aki arany állami éremben részesült), több horvátépítész, köztük Hermann Bollé viszont igen.322
A millenniumi év eseményeinek hivatalos összefoglalójában a következő áll: „A horvátokörömmel fogadták a kiállításon megjelenés gondolatát. Minden megyében, az egy likait
kivéve, kiállítási bizottság alakúlt, s létrejött a külön horvát pavillon, közgazdászati és képzőművészeti színvonaluk feltüntetésével.”323 Azonban érdekes megjegyzést olvashatunk Czobor
Bélától, a kiállításhoz kapcsolódó, általa szerkesztett kötet Bevezetésében: „Nem hagyhatjuk
megemlítés nélkül, hogy eredetileg Horváth–Szlavonország történeti emlékeit – már a Szent
István koronája alá tartozóság dokumentálására is – szintén a mi csarnokainkban óhajtottuk
kiállítani, de törekvéseink siker nélkül maradtak. Horvát testvéreink külön műcsarnokot
emeltek, s ennek egyik szárnyában külön retrospectiv kiállítást rendeztek.”324 Tehát az
Ezredéves Kiállítás egyik csúcspontjának szánt Történeti Főcsoport kiállításán a horvátok
tüntetőleg nem vettek részt: történelmi emlékeiket, kincseiket saját Műcsarnokukban mutatták
be a közönségnek.
Az Ezredéves Országos Kiállítást 1896. május 2-án ünnepélyes keretek között Ferenc
József nyitotta meg. Ezután a király és kísérete közel kétórás szemlén tekintette meg alátnivalókat.325 Elsőként a nagy Iparcsarnokba, majd a Borászati Pavilonba látogattak el.
Innentől idézzük inkább a Budapesti Hírlap tudósítását: „Andrássy Sándorné grófné remek
mivü pohárban tokaji borral kinálta meg az uralkodót, a ki fenékig üritette a poharat, mire
nehány percig társalgott a hölgyekkel. (...) A király rendkivül gyorsan ment a horvát pavillonba, ugy, hogy kisérete alig birt vele lépést tartani. Stefánia özvegy trónörökösné mögéje
sietett, szólván: – Felség, talán egy kissé gyorsan is haladunk. A király visszafordult, mosolygott e szavak hallatára és meglassitotta lépteit (...) és a kiállitók és a közönség éljenzése között
elhagyta a csarnokot. (...) A horvát pavillonhoz érve a zsivió és az éljen versenyezve
iparkodott egymást tulharsogni. Jurkovics Miklós pozsegai fõispán üdvözölte a királyt horvát
nyelven, mire a király németül válaszolt. Horvátország részvétele a kiállitásban – mondá –bizonyitéka annak, hogy a lakosság a Szent-István koronája többi országával való összetartozandóságának érzését táplálja. A pavillonban cerclet tartott a külföldi nagykövetekkel és
Badeni osztrák miniszterelnököt is megszólitotta. Ezután Khuen-Hederváry gróf horvát bán és
Jurkovics fõispán kalauzolása mellett megtekintette a kiállitást, melyben föltünően sok akétfejü sassal ékes zászló. A kézmüipari kiállitás mellett a müvészeti rész nyerte meg az„Tehetséges festő, kiváló kitűnő munkáért”, Medović M. Celestin „Tehetséges festő, kiváló kitűnő
munkáért”, Ivan Tišov („Tišov János”) „Tehetséges festőnek, szép munkáért”, Frangeš Robert„Tehetséges szobrásznak, kitűnő munkáért.” (EOK Közl., 1896. nov. 15., 32. sz., 1467–1469.);
Kiállítási érmet adományoztak továbbá Anton Aronnak („Áron Antal”) „Igen szép és tehetséget
mutató festményért”, Oton Ivekovičnak („Ivekovič Ottó”) „Igen szép festményért és akvarelért”,
Pavaćić Ferencznek „Tehetséges festőnek igen szép munkáiért” és Löwy Lajosnak „Igen szép
szobrászati famunkáért” (EOK Közl., 1896. nov. 15., 32. sz., 1470., 1472–1473., 1475.)
322

EOK Közl., 1896. nov. 15., 32. sz., 1231., 1235–1236.

323

KŐVÁRY 6. j., i. m., 270.

324

Magyarország történeti emlékei az 1896. évi ezredéves országos kiállításon, szerk. CZOBOR Béla,
Budapest, Bécs, Gerlach Márton és Társa, 1897–1901., (http://mek.oszk.hu/00900/00941); SINKÓ
Katalin, „A História a mi erős várunk”. A millenniumi kiállítás mint Gesamtkunstwerk, in A
historizmus művészete Magyarországon, szerk. ZÁDOR Anna, Budapest, MTA Művészettörténeti
Kutatóintézet, 1993, 136.

325

VÚ, 1896. máj. 10., 19. sz., 297–298.

104uralkodó tetszését. Itt megszólitotta a király Bukovác festőt és Franges szobrászt, továbbá
Bujnicsics orsz. levéltárost.”326 A szemle ezután a Történeti Főcsoport megtekintésével
folytatódott.
A magyar Műcsarnok új épületét két nappal később, május 4-én – a művészek kérésére –maga az uralkodó nyitotta meg.327 Két nappal korábbi látogatásához hasonlóan itt is beszédbe
elegyedett néhány művésszel, köztük Benczúr Gyulával és a fiatal Telcs Edével, akinek
kiállított szobrát később meg is vásárolta.328 Úgy tűnik, a horvát képzőművészeti anyagból
azonban nem vett egy alkotást sem.
Bár a horvát pavilonok megnyitásán Zágráb megye főispánja, Kovacsevics Miklós beszédében kiemelte, hogy „a horvát nemzet javát és szerencséjét csakis a magyar államban látjuk
biztosítva, azon leszünk, hogy kölcsönös viszonyunk minél bensőbb, minél szívbelibb
legyen”,329 a kiállítás sem volt mentes az apró incidensektől. Még a megnyitó előtt hívta fel ráa figyelmet a Budapesti Hírlap, hogy a horvát–szlavón pavilon címerén Horvátország,
kifogásolható módon, Dalmácia és Szlavónia címere elé helyezte a sajátját, pedig az elsőség adalmát címert illette volna meg. A hibás címert a későbbiekben – bár egy zágrábi lap szerint ahorvát törvényeknek ez felelt meg – kicserélték.330 A pavilonok környékén egyéb elemek ishangsúlyozták Horvátország nemzeti identitását: „A főpavillon [a Horvát Iparcsarnok] homlokairól alálengő piros-fehér-kék nemzeti zászló már messziről hirdeti, hogy itt a Szent-István
koronájához tartozó autonom királyság van. Az egyes utvonalak a Zágráb melletti Ivanecből
való vakitó fehérségü dolomittal vannak kirakva s körülöttük tetszetős művészi formában akertészet gazdag virágai diszlenek. A talajon elterülő dus virágszőnyegeken eredeti és érdekes
horvát nemzeti diszitések láthatók, melyek, mint a többi kertészeti elrendezés is, Zágráb városkertészének, Jerabek Józsefnek a munkája.”331
A horvát pavilonok
Horvátország és Szlavónia négy pavilonnal képviseltette magát az Ezredéves Kiállításon,összesen 9278 kiállítóval.332 Az ipari és mezőgazdasági kiállításnak, és részben a horvát„Jelenkori csoport” darabjainak helyet adó Horvát Iparcsarnok volt a legnagyobb alapterületű
(1800 m2), favázas épületét ifj. Alois Heinzel tervezte. Az 550 m2-es, vadászkastélyt mintázó,
szintén favázas Horvát Erdészeti Pavilont az egyik legfoglalkoztatottabb zágrábi építész,
326

Budapesti Hírlap, 1896. máj. 3. (l.: Budapesti Negyed, 1996/1.,
http://www.bparchiv.hu/magyar/kiadvany/bpn/11/index.html)

327

VÚ, 1896. máj. 3., 18. sz., 292., máj. 10., 19. sz., 306. Részletes beszámoló: Nemzet, 1896. máj. 4.
(l.: Budapesti Negyed, 1996/1.; REGŐS Andrea, A Műcsarnok első évtizedei, in Műcsarnok 1996,
szerk. KESERÜ Katalin, Budapest, Műcsarnok, 1996, 44.

328

A király a magyar képzőművészeti kiállítás anyagából összesen öt festményt és egy szobrot
vásárolt (KŐVÁRY 6. j., i. m., 214.; VÚ, 1896. nov. 1., 44. sz., 740.).

329

KŐVÁRY 6. j., i. m., 271.

330

1896. jan. 22. és febr. 1. (idézi: TARR 2. j., i. m., 101–102.) Egy másik, feltűnést keltő eseményről
szintén több lap beszámolt: a zágrábi kereskedelmi kamara visszautasította a magyar miniszter
meghívását, és tüntetőleg távolmaradt a kiállításról (pl. KÚ, 1896. jún. 25., 25. sz., 2.). A Borsszem
Jankó című élclap így kommentálta a történteket: „Mi is voltaképen az ilyen kamara? Nem camera
sinceritatis, hanem camera obscura.” (1896. júl. 5., 6.)331KÁLNOKI 8. j., i. m., 175.

332

HSz 4. j., i. m., 3–9., 13., 201–222.; KÚ, 1896. jún. 29., 29. sz., 2–3.

105

Hermann Bollé333 tervei alapján építették fel. A Hönigsberg és Deutch által megalkotott,
200 m2-es Ivócsarnok (Borászati Pavilon) 12 kóstoló-helyiségében a horvát borral, sörrel éspálinkával ismerkedhettek a látogatók. Emellett 3-4 magánpavilon egészítette ki a horvát
kiállítást.334
Az Ezredéves Kiállításon – a magyar Műcsarnok, illetve néhány egyéni kiállító (például
Munkácsy Mihály: Ecce homo, Feszty Árpád: Honfoglalás, Pokol-körkép, Thorma JánosMűcsarnokból „kimaradt” Aradi vértanúk-ja) mellett – egyedül a horvátok rendeztek képzőművészeti tárlatot. A másik nemzetiségi, bosnyák csoportban ugyanis az ottani Iparcsarnok,
Erdészeti Pavilon, Közlekedési csarnok és Kávéház mellett csak egy kisebb néprajzi bemutató, az úgynevezett boszniai lakóház kapott helyet, képzőművészeti kiállítás azonban nem.335
A 800 m2-es Horvát Műcsarnok épületét Korb Flóris és Giergl Kálmán336 tervei alapjánépítették fel.
1895-ben Zágrábban tervpályázatot írtak ki a pavilon megvalósítására, amelyet a budapestiépítészpáros nyert meg. Kettejük együttműködésének első megvalósult eredményei az
Ezredéves Kiállításhoz kötődtek: közösen pályáztak 1893-ban a Városliget tereprendezésére,
majd 1894-ben a Történelmi Főcsoport megvalósítására (ez utóbbiakat nem nyerték el),azonban a kiállítási híd és számos pavilon már az ő terveik alapján készült.337 A vasszerkezetes Horvát Műcsarnok kivitelezését a Danubius Hajó- és Darugyár Rt., illetve NeuschlossÖdön és Marcell cége végezte, az összeszerelt elemek közötti favázas falrészeket vakolattal
töltötték ki. Az empire stílusú, gazdag külső és belső szobrászati dísszel (Morak Károy, Löwy
Lajos) és belső festéssel (Harbich) ellátott épület világítását tetőablakokkal oldották meg:
mind az oldalsó két szárnyba, mind a 13,5 m átmérőjű kupolába felülről érkezett a fény akiállítótérbe.338
A Horvát Műcsarnok épületét a megrendelők eleve olyan anyagokból (szétszerelhető
vasszerkezet) rendelték meg, amely a későbbiekben lehetőséget nyújtott a pavilon állandóépületként való hasznosítására. Zágráb folyamatosan bővülő belvárosának egyik fontos
pontján, a Tomislav téren tervezték a pavilont újból felállítani.339 Az újbóli felépítés ötlete333

Ő volt az építésze többek között a zágrábi Iparművészeti Iskolának és Múzeumnak, és az újonnanátépített zágrábi Vallás- és Közoktatásügyi Hivatalnak is. (Olga MARUŠEVSKI, Budapesti észágrábi kiállítások a 19. század végén, in Horvátország / Magyarország. Évszázados irodalmi ésképzőművészeti kapcsolatok, Zagreb, Biblioteka Relations, 1995, 423.) A „Jelenkori csoport”
részeként munkásságát külön ismertették. (HSz 4. j., i. m., 5.)334BÁLINT Zoltán, Az ezredéves kiállítás architekturája, Bécs, Schroll Antal és Társa, [1897], 46.;
EISLER 8. j., i. m, 52–55.; KÁLNOKI 8. j., i. m., 175–181.; MATITS 8. j., i. m., 69.

335BÁLINT 24. j., i. m., 46.

336

Korb Flóris (1860–1930) és Giergl Kálmán (1863–1954) 1893-ban vált ki Henszlmann építészirodájából és alapított közös vállalkozást. Legnevesebb közös tervezésű épületeik: a két Klotildpalota (1901), a Zeneakadémia (1903). Munkásságukról l.: Magyar művészet 1890–1919, szerk.
NÉMETH Lajos, Budapest, Akadémiai, 1981, I, 197–198. (A magyarországi művészet története)

337

Korb és Giergl épületei az Ezredéves Kiállításon: Kiállítási jegyiroda, Aranykönyv Pavilon, Gépcsarnok, Bányászati és Kohászati Csarnok, Rimamurány–Salgótarjáni Vasmű pavilonja, Urikány–
Zsilvölgyi Kőszénbánya Rt. pavilonja, Első Magyar Részvény Sörfőzde pavilonja. (BÁLINT 24. j.,i. m., 13., 40–47., MATITS 8. j., i. m., 69.)

338

Az Ezeréves Magyarország és a Milléniumi Kiállitás, Magyarország legszebb tájainak, városainak
és műkincseinek valamint a kiállitás nevezetességeinek fényképgyüjteménye, 1896 (reprint:
Budapest, Kossuth, é. n.), 90.; KÁLNOKI 8. j., i. m., 176.; MATITS 8. j., i. m., 69.

339

EISLER 8. j., i. m., 53–54.; MATITS 8. j., i. m., 69.

106

egyesek szerint Khun-Héderváry bántól, vagy Ivo Mallintól, mások szerint Vlaho Bukovactól
származhatott.340 A Zágrábban Fellner és Hellmer cége által felállított, már tartós anyagokból
épült Műcsarnok kiállítóhelyként végül 1898-ban nyitotta meg kapuit, méghozzá egy fontos
eseménnyel: „Ez az épület lett a zágrábi művészeti forradalom központja, falai között ugyanaza megújító mozgalom győzedelmeskedett, ami Bécsben a Secession épületében. Itt került
megrendezésre a Horvát Szalon 1898-ban, itt állítottak ki a lázadó, az új művészeti stílusokat
képviselő horvát művészek Vlaho Bukovac vezetésével.”341 Az épületet felújították, 1994 óta– „Művészeti Pavilon” néven – ismét képzőművészeti kiállításoknak ad otthont.342
Horvát–magyar képzőművészeti kapcsolatok 1896 előtt
Horvátország már 1885-ben részt vett a magyar Országos Kiállításon. Főként gazdaságát
mutatta be, emellett pedig az 1868-ban alapított Horvát Képzőművészeti Társaság azépítészet, díszítő- és iparművészet emlékeivel, illetve népviseletekkel képviseltette magát.343
A következő állomás Zágráb volt, ahol a Horvát Gazdasági Társaság fennállásának ötvenéves évfordulója alkalmából, 1891-ben nagyszabású kiállítást rendeztek. Ennek részeként– történelmi, néprajzi, iparművészeti és építészeti bemutatók mellett – külön képzőművészeti
tárlatot tartottak a nemrégiben megépült Ipariskola emeletén. Ennek a kiállításnak magyar
szempontból különös jelentőséget az adott, hogy nem csupán az akkoriban Zágrábba érkező
Vlaho Bukovac és a körülötte csoportosuló fiatal művészek, hanem magyar festők munkáit ismegtekinthette a közönség. A Horvát Képzőművészeti Társaság felvette a kapcsolatot a
magyar Képzőművészeti Társulattal, amelynek szervezésében a magyar festők – az összességében több mint négyszáz alkotást bemutató kiállításon – száznál több művel képviseltették
magukat.344 Ez az 1891-es kiállítás volt az első alkalom arra, hogy a horvát és magyarművészek egymás munkáit megtekinthessék. Továbbá „főpróbája” volt az Ezredéves Kiállítás
horvát tárlatának: lényegében ugyanazok a művészek mutatták be műveiket Zágrábban, akik a
Horvát Műcsarnok kiállításán is részt vettek 1896-ban.345
A Horvát Műcsarnok képzőművészeti kiállítása
Az Ezredéves Kiállítás Horvát Műcsarnokában először találkozhattak a magyar érdeklődők ahorvát képzőművészet legújabb eredményeivel. Hevesi Lajos bécsi műkritikus szerint ez atárlat volt „a kiállítás valódi szenzációja”, mert ott „az akadémizmussal való teljes szakítás”
figyelhető meg és „a plen-air festészet igazi bőségével találkozunk két dalmátnak, Bukovac340

Historicism in Croatia, [Kiáll. katalógus.] Feb. 17.–May 28., Zagreb, Museum of Arts & Crafts,
2000, I., 255.

341

GELLÉR Katalin, Kivont kardú lovas, Európai Utas, 2002/3.

342

Az új múzeum honlapján az épület történetéről részletes leírás olvasható:
http://www.umjetnicki-paviljon.hr/eng/povijest_uk.asp .

343

MARUŠEVSKI 23. j., i. m., 423.

344

Krunoslav KAMENOV, München és a XIX. század második felének horvát festői, in Horvátország/Magyarország/Európa, Évszázados képzőművészeti kapcsolatok, Zagreb, Horvátországi
Magyar Tudományos és Művészeti Társaság, 2000, 478.; Kunoslav KAMENOV–SINKÓ Katalin,
Vita (levélváltás), in Uo., 499.

345

KAMENOV 34. j., i. m., 477–478.; MARUŠEVSKI 23. j., i. m., 423–424.

107

nak és Medovićnak köszönhetően”.346 Szintén elismerésének adott hangot Keleti Gusztáv az
Ezredéves Kiállítás képzőművészeti anyagáról szóló, hivatalos ismertetőjében. Viszonylagbőven foglalkozott a megjelenő művészekkel, majd összefoglalását a következőkkel zárta: „Ahorvát–szlavon műcsarnokban többször elgondoltuk: milyen kár, hogy a horvát testvérművészek termékei oly ritkán, jobban mondva, eddig még soha sem találtak utat a magyar főváros
tárlataiba! Mily érdekes volna belőlük az ő színpoézisük árnyalatkülönbségeit a mienkkel
összehasonlítva tanulmányozni.”347 A magyar érdeklődést emellett a kitüntetések száma, 348 és
a Magyar Állam által megvásárolt négy festmény és egy szobor is jelzi.349
A kiállítás napilapja, a Kiállítási Újság két-három naponta számolt be nagyobb horvát
csoportok „tömeges felrándulásáról”, akik elsőként általában saját pavilonjaikat nézték meg.
A tudósítások azonban egyszer sem említik a horvát kiállítás képzőművészeti részét, vagy
annak valamiféle visszhangját.350 Kifejezetten a Horvát Műcsarnok látogatottságáról nincsenek tehát adatok, azonban feltételezhető, hogy a nagyközönség érdeklődése ugyanolyan csekély lehetett, mint a jóval nagyobb alapterületű351 magyar Műcsarnok esetében. Ez utóbbiba,
bár néhány hónap elteltével félárú jegyeket is forgalomba hoztak,352 a több millió látogatóból
mindössze kb. 100.000 váltott jegyet a hat hónap alatt.353 Az, hogy az épület kívül esett akiállítás területén, ezért csak külön belépőjeggyel volt látogatható, még nem magyarázza aközönség érdektelenségét. Jellemző a helyzetre, hogy a művészek nyilvánosan tiltakoztak aminiszternél, mert még a hivatalos delegációk programjában sem szerepelt a magyarMűcsarnok megtekintése.354
Talán ennek köszönhető, hogy a nemzetközi sajtókongresszus egyik francia újságírója,
betévedve a horvát kiállításra, arról tévedésből mint a magyar Műcsarnokról írt lekicsinylő
véleményt a lapjának. Ez a félreértésen alapuló cikk indította arra Kézdi-Kovács Lászlót, aPesti Hírlap műkritikusát, hogy részletesebb bemutatást készítsen a horvát képzőművészeti
tárlatról.355 Főként Bukovac eleven, friss egyéniségét emeli ki, bár éppen Ferenc József346

KAMENOV 34. j., i. m., 479–480.

347

KELETI Gusztáv, A festészet és szobrászat az 1896. évi Ezredéves Országos Kiállításon, Budapest,
Pesti Könyvnyomda Rt., 1898, 71. [Klny.: Magyarország közgazdasági és közművelődési állapota
ezeréves fennállásakor és az 1896. évi Ezredéves Kiállítás eredménye, szerk. MATLEKOVITS
Sándor, 1897–1898, IX.]

348

l. 11. jegyzet

349

A megvásárolt művekről részletesebben l. a Melléklet jegyzeteit.

350

Pl. KÚ, 1896. jún. 13., 13. sz., 2.: „rendkivüli módon lepte meg őket a gyönyörü rendezés és
különösen a kiállitott tárgyak tömege”.

351

Vö.: a Horvát Műcsarnokban (800 m2, 3 terem) 19 művész 119 alkotással szerepelt, míg a magyarMűcsarnok kiállításán (1713 m2 falfelület a festmények, 459 m2 a szobrok számára, 16 terem) 276
művész 1276 festménnyel, illetve szoborral vett részt (Ezredéves Országos Kiállítás 1896, AKépzőművészeti Csoport képes tárgymutatója, Az Országos Magyar Képzőművészeti Társulat
Kiadványa, 1896; KÚ, 1896. aug. 3., 64. sz., 3–4.; Millenniumi Lapok, 1895. nov. 30., 2. sz., 12.)352

KÚ, 1896. aug. 1., 62. sz., 1.

353

Z. LÁNYI Vera a magyar Műcsarnok kiállítását mind a látogatók száma, mind a vásárlások mennyisége szempontjából „sikertelennek” nevezi (Festőink az 1896. évi millenáris kiállításon, MagyarMűvészettörténeti Munkaközösség Évkönyve, 1953, 386.).

354

KÚ, 1896. jún. 28., 28. sz., 3., júl. 10., 40. sz., 1.

355

KÉZDI-KOVÁCS László, A horvátok mücsarnoka, Pesti Hírlap, 1896. júl. 13., 1–3.

108

portréját356 „nagyon rossznak” tartja. Emellett Medović, Čikoš, Aron, Mašić, Landsinger,
Tišov és Ivekovič néhány festményét, továbbá a szobrász Frangešt emeli ki. Keleti Gusztáv
ismertetéséhez hasonlóan lényegében a kapcsolatfelvételt és együttműködést szorgalmazza,
hiszen a horvátok is „azon az egyedül létező világnyelven beszélnek, ami a müvészkedést
föléje emeli minden nemzetiségi kérdésnek, aminek a hangsulya a szin és formája a rajz – s a
mit az eszkimo és kimbunda néger is csak ugy megért, akár a kis orosz vagy a nagy oláh.”A horvát közvélemény passzivitását jól példázza, hogy az ottani lapok általában csak
külföldi tudósítások alapján hoztak beszámolót saját művészeik magyarországi tárlatáról, amagyar művészeket pedig alig említették. A képzőművészeti kiállításon való részvétel, illetvea magyarokhoz való viszony a zágrábi művészek körében sem volt egyértelmű. A kiállítás
egyik fő szervezőjének tartott Vlaho Bukovac, az Éljen a király festője éppen ez idő tájt nem
vállalta, hogy megfesti A tudomány és művészet fellendülése Kun-Héderváry bánsága alattcímű festményt a korábban már említett zágrábi Vallás- és Közoktatásügyi Hivatal
Aranyterme számára. A Horvát Képzőművészeti Társaság elnöke, Franjo Rački pedig éppen
az Ezredéves Kiállításon való részvétel miatt mondott le tisztségéről.357
A Horvát Műcsarnok a képzőművészeti alkotások mellett helyet adott a horvát „Történeti
csoportnak”,358 illetve a „Jelenkori csoport” építészeti részének. A belső térről Klösz György
négy fényképét ismerjük.359 Ezek alapján lehet tudni, hogy a jobb oldali szárny hátsó felében
voltak elhelyezve a történeti kiállítás darabjai. A festmények és grafikák ugyanennek aszárnynak a kupolához közelebb eső részében, a kupolatér bejárat felőli oldalán, illetve abaloldali szárnyban voltak láthatók. A szobrokat a kupolatérben mutatták be.
A Horvát Képzőművészeti Társulat a párizsi tanultságú – Zágrábba Izidor Kršnjavi
kérésére 1893-ban visszatért – Vlaho Bukovacra (1855–1922) bízta a tárlat válogatását és
elrendezését. Visszaemlékezésében a művész arról írt, hogy amikor a rendezés kapcsán
Medović és Čikos társaságában Budapesten járt, igazi baráti fogadtatásban volt részük.360
A kiállításon 19 művész 115 alkotással vett részt (l. Melléklet). Néhány idősebb, főként
müncheni tanultságú festő mellett361 a kiállító művészek legnagyobb csoportját a Vlaho
356

Egyébként mindkét Műcsarnokban a vezető művész által (Benczúr, illetve Bukovac) festett királyportré került a legelőkelőbb helyre (a magyar Műcsarnok előcsarnokába, a horvátoknál a baloldali
szárny középső falára).

357

Vita (levélváltás) 34. j., i. m., 499–500. [KAMENOV]

358

A kiállításon szerepelt a zágrábi székesegyház kincstára (ötvösművek, miseruhák stb.), a horvát
kolostorok művészete (kódexek, kegytárgyak stb.), régészeti leletek, a horvát levéltárak és könyvtárak kincsei (kódexek, oklevelek), történelmi személyek portréi, horvát iparegyesületek és céhek
dokumentumai, zászlók.

359

A képek forrása Budapest Főváros Levéltárának Klösz-archívuma
(http://klosz.bparchiv.hu/klosz/app/index.fm).

360

Art Nouveau in Croatia, [Kiállítási katalógus:] 15. Dec. 2003.–31. March 2004., Zagreb, Museumof Arts & Crafts, 2004, 116.; MARUŠEVSKI (23. j., i. m.), 425.; MATITS (5. j., i. m.), 45.

361

Ferdinand Quiquerez (1845–1893) és Nikola Masić, Izidor Kršnjavival együtt (aki ekkorra már
felhagyott a festéssel: a zágrábi művészeti élet vezető egyénisége, közoktatásügyi és vallási
elöljáró) a horvát festők első müncheni nemzedékéhez tartoztak. A második nemzedék tagjai közül(főként eszéki származású festők: „eszéki iskola”) kiállított Anton Aron (1858–1920), Sigmund
Landsinger (1855–?), Italo Hochetlinger (1868–1923) és a jóval korábban Eszéken működő Konrad
Hetzendorf (1809–1869). Továbbá a római tanultságú Pavaćić (1862–1917?) (Historicism 30. j.,i. m., I., 321–322., 325.; KAMENOV 34. j., i. m., 468–475.).

109

Bukovac köré csoportosuló fiatalabb nemzedék alkotta. Az ide tartozó festők általában
Bécsben, vagy már a zágrábi Ipariskolában kezdték tanulmányaikat, majd rövidebb müncheni
kitérő után ismét Zágrábban telepedtek le.362 Szintén ez a csoport volt, amely – a budapesti
kiállításon szereplő két szobrász: Robert Frangeš és Rudolf Valdec mellett – részt vett a
Zágrábban újjáépített Vallás- és Közoktatásügyi Hivatal három reprezentatív termének
díszítésében.363 Az egykori festő, Izidor Kršnjavi által megálmodott, historizáló, nagyszabású
program a palota Aranytermében a horvát történelem nevezetes eseményeit mutatta be hét
vásznon.364 Ebből három képet – V. Bukovac (A raguzai nő / Dubravka, Éljen a király!),
Celestin Medović (Szerémi vértanúk a bíróság előtt) – a budapesti közönség is láthatott.
Frangešnek az Aranyteremhez készített négy, allegorikus reliefje közül kettő (Orvostudomány, Hittudomány) a Horvát Műcsarnokban szintén bemutatásra került. Az Aranyterem
mennyezetfreskóit („A Művészet-, a Tudás-, a Vallás- és az Oktatás allegóriája”) pedig az az
Ivan Tišov festette, akinek Művészetek című, Budapesten bemutatott képe – bár erről nincs
adat – talán egyik freskójának előtanulmányát jelenthette. 365 Az Ezredéves Kiállítás horvát
anyagában tehát túlsúlyban voltak a historizáló ábrázolások, amelyek nagy része ezen stílusirány egyik horvátországi csúcsteljesítményének – a zágrábi Aranyteremnek – a díszítéséből
származott. Azonban nem szabad elfelejtkezni arról sem, hogy éppen ez a zágrábi csoport
fogja Vlaho Bukovac és Bela Čikoš-Sesija vezetésével megalapítani 1897-ben a HorvátMűvészek Társaságát.366 Egy évvel később pedig, szintén ugyanennek a pavilonnak a falai
között – csak már Zágrábban – nyitják meg az első Horvát Szalont, amely már jelzi aszecesszió kezdetét, a horvát művészet akadémizmustól való eltávolodását.367

362

Ide tartoznak: Menci Clement Crnčić, Bela Čikoš-Sesija, Oton Iveković, Ivan Tišov, Celestin
Medović. Ez utóbbi a Budapesten is kiállított, Áldozat Bacchusnak a keresztényüldözés korábancímű vásznával már a müncheni Akadémián, majd 1893-ban a Glaspalastban nagy sikert aratott.
(KAMENOV 34. j., i. m., 476–477.)

363

A palotát 1891-től Hermann Bollé tervei alapján építették át Izidor Kršnjavi elképzelése szerint. Az
Aranytermen kívül volt egy ún. Reneszánsz Terem (ebbe a későbbiekben Bela Čikoš-Sesija öttáblája került pl. Walpurgis éj, Dante a Purgatórium kapujában), és az ún. Pompeii Terem (ide azelőbb említett Čikoš, illetve Ivan Tišov és Oton Iveković pompeii-beli falfestményeket utánzó
falképeket készített). (MATITS 5. j., i. m., 39–40.; Historicism 30. j., i. m., II., 624–627.)

364

A budapesti kiállításon nem szerepelt: Celestin Medović: A horvátok bevonulása új hazájukba, A
spalatói zsinat, Zvonimir fejedelem eljegyzi Ilona királylányt, Nápolyi László koronázása; BelaČikoš-Sesija: A horvátok megkeresztelkedése, illetve Oton Iveković: A horvát főurak békecsókot
váltanak Könyves Kálmán királlyal (MATITS 5. j., i. m., 40–45.).

365

Historicism 30. j., i. m., II., 622–623.

366

MARUŠEVSKI 23. j., i. m., 426.

367

Art Nouveau 50. j., i. m., 118–120.

110

Melléklet
A horvát képzőművészeti kiállítás anyaga368
B. A jelenkor kiállítása
I. Festészet és szobrászat
1. Festészet
1. Ferenc József arcképe (V. Bukovac)
2. Aleksander, A.
(Zágrábban szül., bécsi Akadémián tanult és tanul még)
2. Zsuzsanna a fürdőben
3. Arckép
4. Önarckép
4.[3.] Áron Antal(jelenkori festő, Eszéken szül., Piloty tanítványa Münchenben)
5. A vak lány a templomban
6. Falusi látogatás
4. Bukovac Vlaho(szül. 1855., Cavtato (Ó-Dubrovnik), Párizs, Cabanel C. »École des Beaux Arts«, 1878. bejutott apárizsi Szalonba, ahol többször kitüntették)
7. Éljen a király
8. A raguzai nő
9. Gundulić Osmanjának tervét készíti
10. A horvát országos színház függönyének képe
11. Patrícius nő
12. Diablotin
13. Leány (tanulmány)
14. Dr. Jurkovió[č] Miklós főispán arcképe
15. Egy pillanatnyi öröm16. A görög nő viselete
17. Innocence18. Önarckép
19. A diploma a. és b.-je
20. Strossmayer J. Gy. püspök arcképe
21. Báró Vraniczay Lujo arcképe
22. Báró Vraniczay Olgáne arcképe
23. Báró Vraniczay Lujo gyermekeinek arcképe
24. Báró Vraniczay Ivka arcképe
25. Vitéz Pongrátz Gusztáv arcképe
26. Pongrátz Zorka úrnő arcképe
27. Vitéz Pongrátz Gusztáv gyermekeinek arcképe
28. Medović Celestin úr arcképe
29. Dr. Siebenschein Rob.[?] úrnő arcképe
30. Fischbach Rob. [?] úrnő arcképe
31. Jánušić úrnő arcképe
32. Farkas úrnő arcképe
33. Farkas úr arcképe
368

HSz 4. j., i. m., 1–3. alapján. A művek listája a forrás kivonata, annak szóhasználatát megőrizve,
mai helyesírással készült.

11134. Pongrátz Fanny arcképe
35. Pongrátz Muki kisasszony arcképe
5. Crnčić Kelemen(szül 1865., Eszék, bécsi és müncheni Akadémián Giesis tanítványa)36–38. Rézmetszetek
6. Csikós Béla(szül. 1865. Eszék, bécsi Akadémián Müller tanítványa)39. A halottak őre
40. Penelope [Kirké?]369
7. Filip Konrád(szül. Zágráb, Bécs, München, most »École des Beaux Arts«-ban Párizsban tökéletesíti magát)
41. Virágok
8. Hochetlinger Italo(szül. 1866. Eszék, bécsi Akadémia)42. Arckép
9. Hetzendorf Konrado(szül. Eszék, működött ezen század elején, kitűnő tájképfestő)43. Téli vidék (vízfestmény)
44. Régi várromok
45. Erdei tisztás
10. Iveković Ottó
(szül. 1870., Klanjecz, bécsi Akadémián tanára Eisenmeyer, müncheni és karlsruhei egyetem)
46. Svačić Péter halála
47–50. Tanulmányok
11. Kaltenecker N.[?](zenggi reálgimnáziumi tanár)
51. Crayon: Két női mellkép
12. Landsinger Zsigmond(szül. 1858. Eszék, müncheni Akadémia)52. Szapphó
53. Lukretia
54. Tavaszi hangok
13. Löwenthal Anna bárónő
(szül. Maroičić bárónő, Pro ecclesia et pontifice pápai rend tulajdonosa, jelenkori festőnő, született
Károly-városban, bécsi Akadémia)55. Madonna
56. Tanulmány
57–58. Arcképek
14. Mašić Miklós(szül. Otoča, 1852., gimnáziumi tanulmányai után a müncheni Akadémiára ment, Lindenschmitt tanítványa, később Bougerereau [sic!] William tanítványa Párizsban, itáliai utazások: 1880., 1887., 1895.)
59. Gyík
60. Likai ember
61. Nyári idill
62. Lányok a kertben
369

Létezik a festőnek egy 1895-ben készített Penelopé-festménye (a kiállításvezető mellett KELETI 37.
j., i. m., 70. is ezt a címet említi), azonban MATITS 5. j., i. m., 46. 5. j. szerint egy Kirké címűfestményt vásárolt a magyar állam tőle: ez ma a Magyar Nemzeti Galéria tulajdona (ltsz. 1521.).

112

15. Medović M. Celestin(jelenkori festő, szül. Knin (Dalmácia), Rómában majd Münchenben festészeti tanulmányok)
63. Áldozat Bacchusnak a keresztény-üldözés korában
64. Négy szerémi vértanú a bíróság előtt370
65. Assisi Szent Ferenc
66. Szent Bonaventura
16. Mose Albert(jelenkori festő, szül. Zágráb, bécsi Akadémián tanult)
67–68. Arcképek és arckép-tanulmányok
17. Pavaćić Ferenc(jelenkori festő, szül. Fiume, Rómában tanult festészetet, most is ott él)
69. Naplemenet
70. A barát
71. Pasztell (Víg pajtás)
72. Agg férfiú Capri szigetéről
73. Tér Rómában
74. Gyermekjáték
18. Schmigoz Hermina bárónő
(jelenkori festőnő, bécsi Akadémián tanult)
75. Akvarell: Virágcsokor
76–77. Mezei virág
78. Tájkép
19. Quinquerec Ferdinand(szül. 1845., Buda, festészetet Velencében tanult, meghalt 1893-ban Zágrábban, ahol élt)79. Montenegrói férfi
20. Sunko Milan(szül. Steinbrück, meghalt 1891-ben, bécsi festészeti Akadémián Klein tanárnál főképp címerfestéssel
és akvarellekkel foglalkozott)
80. Címlevél
81. Kénfürdő (akvarell)
21. Tišov János(1867, Vukaán szül. Diakovár mellett, elvégezve a zágrábi Királyi Országos Ipartanodát, valamint aMűipartanodát Bécsben, a festészetet Raessel és Mara tanároknál tanulta Münchenben)
82. Művészetek
Hazai képek
22. Csikós Béla
86. Susjedgrad
87. Izvor Une
88. Vrelo-Prozor
89. Nehaj
90. Švica
91. Jelengrad
92. Otočac
93. Zvonigrad
94. Sokolwac
370

Mivel Medović Áldozat Bacchusnak... című kompozícióját a horvát kiállítási bizottság nem adta el,
ezért vásárolták meg ezt a másik festményt, amelyet eredetileg a zágrábi Aranyterembe szántak.
Jelenleg a Szépművészeti Múzeum őrzi (ltsz. 441.B.). (MATITS 5. j., i. m., 40., 46. 5. j.)113

95. Grižane
96. Korana
97. Dobra Kuća
98. Drivenik
23. Iveković Ottó
99. Slunj
100. Caprag
101. Dubovac
102. Bakar
103. Cetin
104. Sv. Ana Bastaji
105. Garićgrad
106. Tounj
107. Gvondansko
108. Topusko–Opatija
109. Klek–Ogulin
110. Trsat
111. Zrinj
24. Landsinger Zsigmond112. Ilok
113. Erdut
114. Ružica
115. Šarengrad
2. Szobrászat
25. Čop Alajos(szül. 1867., M. Bisztiricán, Horvát-Zagoriában, fametszési iskolában tanult Villachban, majd amüncheni szobrászati Akadémián Helmet tanítványa)1. Képzelet
2. Hírnök
26. Frangeš Robert(szül. 1872. Mitrovicán, zágrábi Királyi Országos Ipariskola, szobrászatot Könignél a bécsi Akadémián és ausztriai múzeumban, Kundmann tanárnál tanult)
3. Hittudomány (relief)
4. Orvosi tudomány (relief)
5. Atléta
6. Kalapács
7. Aggastyán (tanulmány)371
8. Szent Domonkos
9. Portré-relief
27. Löwy Lajos(szül. 1869. Zágráb, a Királyi Ipariskolát elvégezve ugyanott a szobrászatban Budapesten (Szanház
tanárnál), Bécsben és Németországban képezte magát)
11. A kút
12. Keret
28. Rendić János(jelenkori szobrász, született Bracon (Dalmácia), velencei Mascotta tanítványa, tanult Firenzében és
Itália más városaiban)
371

Ez a szobor lehet a ma Római polgár néven ismert, magyar állam által megvásárolt szobor, aSzépművészeti Múzeum őrzi (ltsz. 1643.). (MATITS 5. j., i. m., 46. 5. j.)114

12. Kurelac Ferenc mellszobra
13. Novica Berović
14. Hajnal hasad
29. Roksandić Simon(szül. 1869., Zágráb, zágrábi Ipartanoda volt tanítványa, szobrászatot a müncheni Akadémián Rimannál tanult)
15. Rurik orosz herceg
16. Fejtanulmány (relief)
30. Valdec Rezső [sic! helyesen: Rudolf](szül. 1872., zágrábi Királyi Országos Ipariskola, majd Bécsben tanult)
17. Szerelem (relief)
18. Légy
19. Krisztus-karcolat

115

116

117

118

KÁICH KATALIN
Színházi kapcsolatok a reformkorban a mai Vajdaság területén„...hogy pedig a míveltségre törekedésnek legcsalhatatlanabb jele a játékszinnek pártolása és
részvétes fogadtatása csak a világtalan kétli mert ki nem látja a mívelt Német, Angol,
Franczia, Olasz és egyéb országoknak/: mellyekben a faluk míveltsége s csinossága a Magyarországi városokéval is vetélkedik:/ ám hő részvétét, mellyel ott a Játékszínek látogattatnak spártoltatnak, hogy továbbá a színészet a felvilágosodásnak, népi gyalulatnak leghatalmasb sközönségesen elismert eszköze, tanusítják azon szózatok is mellyek Magyarországban is az
országgyűléseken a játékszin állandósítása mellett a legnagyobb áldozatok megajánlásávalemelkedtek. Egy szóval a Játékszínek világszerte kedveltetnek s pártfogoltatnak, csupánZombor Városa az, melly a míveltség s a csinos társalkodás ezen érzék finomitó eszközének
magát mintegy ellenszegezi, s azt ollyannak elesmérni nem akarja, millyennek a míveltekáltal tartatik”.372
Az idézett sorokat egy 1841. április 14-én keltezett és a városi tanácshoz benyújtott
levélben olvashatjuk, melyet Karácsony Leopold, Mrázovits Jakab, Michailovits Miklós,
Doits Lázár és Kovatits Vladimir írt alá, s melynek létrejötte szoros összefüggésben állt azzal
az elutasítást tartalmazó dokumentummal, mely a városatyák döntése következményeként
fogalmazódott meg, s melynek lényege az volt, hogy a tanácstagok Gottfried Lange német
vándortársulati igazgatótól minden különösebb ok nélkül megtagadták a játszási engedély
kiadását, holott mind a társulat működési engedélye, mind pedig az úti okmányok rendben
voltak.
1841-et írunk tehát, a reformkor, a nemzeti öntudatra ébredés eszméi, ha késve is, de BácsBodrog vármegye székhelyét is elérték, igaz, a helybeli Olvasókör megalakítására még várni
kell, hiszen ez az intézmény majd csak 1844-ben nyitja meg kapuit, melyet magyar, szerb ésnémet polgárok hoznak létre. Az volt az elképzelés, hogy a kör mindenekelőtt a művelődési
élet beindításának, hatékonyabb kiépítésének szolgálatát vállalja fel, s mellőzi a nemzetiségi
viszonyok alakulásának körülményeivel való foglalkozást, ám már a következő évben különvált
a szerb és a magyar olvasókör, mintegy jelezvén: újrafogalmazódtak a célkitűzések, s ezek
megvalósítása nem igényli a közös munkálkodást. Az esettel kapcsolatban a magyar politikaiéletben megnyilvánuló, nemzetiségek iránti türelmetlenség is hallatott magáról. Kossuth
Lajos a Pesti Hírlapban élesen kifogásolta a szerb elnevezést az 1845. május 12-(25-)én megalakult Srpska Čitaonica viszonylatában. A válasz sem maradt el, hiszen a Serbske Novine
1845. május 28-i számában Aleksandar Stojačković reagált Kossuth cikkére, mondván, hogy
„Ez a név (mármint a szerb) számunkra éppoly kedves, mint nekik a magyar. Amikor ők aztállítják, hogy a nemzet neve a nép legnagyobb kincsei közé tartozik, nem gondolják talán azt,
hogy ez csak a magyarok joga, nem pedig a szlávoké is.”373
Az eset egyértelműen bizonyítja, hogy a soknemzetiségű vármegyében élő lakosság
körében a nemzeti jelleg tekintetében megnyilvánuló különbözőség artikulációja immár folyamatban volt, a nemzeti hovatartozás mibenlétének megfogalmazása elsőrendű feladattá lépett
elő, és a közös, például civilizációs polgári célkitűzések realizálásában ennek a másféleségnek
372

KÁICH Katalin, Egy fejezet a magyar–szerbhorvát irodalmi és kulturális kapcsolatok történetéből,Zombor 1875–1918, Ravangrad, Zombor, 1975, 109.

373

KÁICH, i. m., 12.

119ezentúl meghatározó szerepe lesz. Miközben az olvasókörök tevékenységében a nemzeti
sajátosságok szempontjai érvényesültek, városunkban a színjátszás ez idő tájt, mint idézett
levelünk is alátámasztja, az egyetemes emberi művelődés értékei érvényesítésének okán
fogalmaztat meg tiltakozást, mert egy jobbára szláv lakosú szabad királyi városban és megyeszékhelyen, amelyben egyharmadot tett ki a magyarok száma, a városi vezetés elutasított egy
német színtársulatot. Lényegében kettős irányultságú jelenségről van szó: egyfelől a színházielőadásokat az egyetemes emberi műveltséghez való tartozás letéteményeseként aposztrofálják a tiltakozást megfogalmazók, másfelől ugyanakkor a nemzeti nyelv és kultúra ápolásának,terjesztésének fontosságára is történik utalás.
A két esemény egy időben történő megnyilvánulása azt jelzi, hogy a megyeszékhelyen az
egyetemes és a nemzeti iránti érzékenység párhuzamosan jelentkezik konkrét cselekvések
formájában, a közös és az egymástól elkülönülő érdekek még nem teljesen a kizárólagosság
ismérvei szerint manifesztálódnak a mindennapok hordalékaként, az éles elválasztódás pedig
még nem árnyékolta be visszavonhatatlanul az egymás közti kapcsolatok alakulását, függetlenül attól, hogy azok gazdasági, társadalmi vagy művelődési jellegűek voltak-e.
Az alulírók, mint láttuk, zömében szlávok, tehát szerbek és úgynevezett bunyevácok, akik
tisztában voltak azzal is, hogy a kor, melyben e „hallatlan” esemény lejátszódott, nem a német
színészetet részesítette előnyben a birodalomnak ebben a részében, hiszen „fő tárgya a
Magyar Nyelv virágoztatása” volt, annak terjesztése elsőrendű feladat lett ebben a városban
is, de mint megállapították, ez nem lehetett oka az elutasításnak. Senki sem állíthatja azt,
„hogy két nyelvet egy városban mivelni nem lehet”, továbbá „a Német Nyelv haszna tagadhatatlan, s főleg a míveltekhezi tartozást igénylő előbbkelőknél mulhatatlanul szükséges annál isinkább, mivel ezen nevezett »míveltség« nem egy, hanem több nyelvnek tudását feltételezi.”374
Az öt aláíró azt is elmondta, nem tartozik a színjátszást kedvelők táborába, mégis arra kéri anemes tanácsnokokat, vizsgálják felül a döntést, hiszen elutasító magatartásukkal szégyent
hoztak a városra, melyet már egyéként is elkerülnek a vándorszínészek, az „élvezetekbeni szűkölködés s a miveltségbeli hátramaradás” pedig rossz hírét keltheti a megyeszékhelynek.375
Visszatérve a mai Vajdaság színjátszásának sajátságos alakulástörténetére, a kezdetek a 18.
század második felére vezethetők vissza, amikor a hivatalos betelepítési folyamatok eredményeként alakult ki a régió multietnikus, majd kétszáz évig érvényes demográfiai jellege.
Akárcsak a Habsburg Birodalom többi részében, az első színházi előadásokat itt is német
vándortársulatok honosították meg, miközben az ortodox és a katolikus egyházi alapítású
iskolákban az iskolai színjátszás megjelenése is tetten érhető. A ferences rendiek irányításával
Szabadkán 1747 és 1774 között például tíz előadást rendeztek latin, horvát és magyar
nyelven, Zomborban 1779 februárjában és áprilisában adták elő a Comoedia de adolescentecímű darabot, melyet Boda Gerard tanított be, míg Vukovich Andrásnak, a szintaktus
professzorának diákjai 1781. január 24-én a Declamatio jovialist mutatták be nagy sikerrel.
Az ortodox egyház oktatási intézményei is ismerték az iskolai színjátszás jótékony hatását.
Karlócán Emanuil Kozačinski tanította be a Traedokomediát, melyet 1734. június 15-(26-)én
mutattak be a diákok. A század végére Nagybecskerek és Versec is felsorakozott azon
városok közé, amelyekben gyökeret vert az iskolai színjátszás. Ennek legismertebb szerb
képviselője Emanuilo Janković volt, aki Goldoni I[l] mercanti című komédiáját fordította leés jelentette meg, és szerb színpadra alkalmazta többek között Johann Jacob Engel Der
374KÁICH, i. m., 109–110.

375

Uo.

120

Dankbare Sohn című egyfelvonásosát is, melyet 1793-ban adtak elő a verseci diákok. A 18.
és 19. század fordulójára végül is a német vándortársulatok tevékenysége, valamint az iskolai
színjátszás fokozatosan beépült a mai Vajdaság művelődési életébe, s a 19. század elejére
megteremtette azokat az előfeltételeket, melyek elősegítették mind a magyar, mind pedig aszerb színjátszás kibontakozását.
Párhuzamosan kialakuló színházi kultúráról van szó, melyben a német teátrumi hagyomány követendő példaként jelenik meg, hogy azután a nemzeti öntudatra ébredés korában anemzeti jelleg felerősödésének eredményeképpen a német által közvetített egyetemesség
helyére fokozatosan lépjenek be a magyarosított, vagy szerbesített változatok, majd pedig azönálló magyar, illetve szerb drámairodalmi alkotások.
A 19. század első felében a többnemzetiségű térségekben, mint amilyen a mai Vajdaság
területe volt, megkülönböztetett helyet foglalt el a Singspiel, ugyanis ez a műfaj alkalmas volta nyelvi korlátok átlépésére, így a potenciális színházi publikumnak azt a részét is meghódíthatta, amelyik egyébként nem volt képes a színpad nyújtotta műélvezet befogadására. Akésőbbiek során az annyira közkedvelt népszínmű, illetve a szerbeknél a narodni komad sa
pevanjem ennek a 19. század első felében térségünkben német közvetítéssel kialakult színháziízlésvilágnak lett a továbbéltetője az egész évszázadban, és még később, a 20. században is. A
két világháború között az elszakított területeken magyar identitásmegőrző szerepet kapott anépszínmű, s főleg az amatőr színjátszásban lett meghatározó szerepe.
A kialakult színházi kapcsolatok sokféleségét állapíthatja meg a mai kutató. Ezúttal nem
térnénk ki a korabeli drámairodalom német, szerb és magyar érintkezési pontjainak taglalására, elemzésére, inkább a realizált színpadi produkciókban tetten érhető viszonyokról
kívánunk szólni. Számos vonatkozó forrás hívja fel a figyelmet olyan mozzanatokra, amelyek
az együttműködés, az egymásra utaltság ismérveit foglalják magukba annak érdekében, hogya kivitelezett színpadi előadások a vegyes ajkú lakosság körében létre tudjanak jönni, mind a
vendégszereplő társulat, mind pedig a publikum megelégedésére.
Függetlenül attól, hogy a negyvenes években a német színjátszás mellé szorosan felzárkózott a kialakuló magyar és a szerb játékszín is, a német vándortruppok továbbra is jelentős
szerepet töltöttek be a mai Vajdaság teátrumi életében, azzal a különbséggel, hogy gyakran
kellett kenyérharcot vívniuk, immár nemcsak más német sorstársaikkal, hanem a magyar
vándortársulatokkal, meg időnként a Joakim Vujić tevékenységével fémjelzett szerb színházi
törekvésekkel is.
Tekintettel arra, hogy az országjáró színészek egyedüli kielégítő megélhetési forrását a jól
látogatott színházi előadások jelentették, a publikum kegyeinek megszerzéséért mindent megtettek az ekhósszekéren vándorlók. A vegyes ajkú lakosság pártfogását különböző cselfogásokkal próbálták kiérdemelni. A leggyakoribb módja annak, hogy a nagyérdemű jóindulatát
elnyerje egy társulat, az volt, hogy például egy magyar előadás során a primadonna, a nézők
üdvöskéje néhány dalt a közönség körében lévő szerb érdeklődők kedvéért szerbül adott elő.
Déryné nevéhez fűződik az első ilyen jellegű kísérlet. 1812-ben Budán a magyar társulat által
előadott Czerny Györgyben – melynek megvalósításában a budai szerbeknek igen nagyszerepe volt – a Ruzsicát alakító, országszerte elismert, ünnepelt és szeretett énekesnő néhány
dalt szerbül adott elő. Igen nagy jelentőséggel bíró eseményről lehetett szó, hiszen majd
negyven évvel később, amikor Déryné visszaemlékezéseit írta, még mindig emlékezett a szerb
szövegekre, s szó szerint idézte azokat emlékiratában:Sto mi fajda od mladoszti
Kad prebivám i zsaloszti
Sta ne mogu z drágim biti
Ni o danu ni o nótyi –121„Volt dicsőség, volt tapsvihar, én még kis életemben olyat nem kaptam, de akkoriban még
tán senki sem” – jegyezte meg Déryné.376
E jól bevált gyakorlattal gyakran lehetett találkozni a 19. század elején a mai Vajdaság
területén is. Hasonlóképpen járt el az Újvidéken 1842-ben vendégszereplő, Gottfried Lange
vezette német társulat is. A Serbske Narodne Novine 1843 elején tudósította olvasóit, hogy aszerb újévkor adott német előadás megkezdése előtt a színészek két dalt szerbül énekeltek el.
A helybeli Morfidis templomi karnagy dr. Petar Jovanović szövegére komponált zenét,
melynek előadását igen nagy megelégedéssel nyugtázták a szerb nézők. A színészek ezután a
Mnogaja ljeta című kompozíciót adták elő, szűnni nem akaró tapsot érdemelve ki ezzel.
A szerb polgárság a reformkor idején gyakran állt a magyar színészek mellé. A szerb
kultúra Athénjének is nevezett Újvidéken eddigi tudomásunk szerint 1836 májusában jártelőször magyar vándortársulat Kőrösy Ferenc igazgatása alatt. Az eseményről a Honművész
olvasóit a Péter és Pál aláírású referens tájékoztatta. Ugyanebben az időben Friedrich
Goldheim német truppja is a városba érkezett, amely szintén megkapta a játszási engedélyt,így a két társulat egy ideig felváltva játszott. Vasa Stajić Újvidék művelődéstörténetével foglalkozva idézte a következőket: „Azonban a német igazgató látván a köz figyelmet, egészen a
Magyarok részére hajolni, többet játszani nem tartván tanácsosnak, felváltva ítélt játszási
jogát 10 ezüst forinton a magyar társaságnak eladta, s Pétervárra vonult játékszíni előadásainak folytatására.”377
Péter és Pál tudósításából azt is megtudhatjuk, hogy a nézőtéren ülő szerb és német
polgárok szintén türelmetlenül várták a függöny felgördülését. A Fáczánhoz címzett vendéglő
színtermében május 21-én jól sikerült Kőrösyék bemutatkozása, s a dalokat nagy tetszéssel
fogadta „a színteremnek azon része is, melly az előadást nem érté... Színészeink mind kitapsoltattak.”378
A Cserni Györgyöt is bemutatta a magyar társulat. A szerbek Joakim Vujić szerbesített
változatát már ismerték, így nem csoda, hogy sokan beültek a magyar előadásra is, melybenKőrösyné játszotta Ruzsica szerepét. Az eset kapcsán újra a Honművész színházi referensének
beszámolóját idézzük, miszerint „a magyar és rácz énekkel” gazdagon teletűzdelt színpadi mű„csal-étek vala a művészetet kevésbé értő közönségünkre is. A színterem még soha illy tömve
nem vala, ám bár a darab nem érdemlé.”379
Szuper Károly egykori színházigazgató társulatával sokszor járt a mai Vajdaság területén.
1847-ben Zombort, Bács-Bodrog vármegye központját látogatta meg színészeivel, s erről az
eseményről is részletesen számol be naplójában. Előadásainak sorozatát, miután a városi
kapitány kiadta a játszási engedélyt, meg is kezdte május 2-án Szigeti József Jegygyűrű címűdarabjával. Ezzel kapcsolatban a következőket írta Naplójában: „alkalom [volt] meggyőződni
újra, hogy az egész közönség, legkivált pedig a vagyonosabb szerb családok keresve keresik
az alkalmat, hogy egyik-másik színész iránti elösmerésüknek kifejezést adhassanak.”380
A „nemzeti színésztársaság”, melyet Jánosi János vezetett, 1834 februárjának közepénérkezett Nagykikindára. A Torontáli aláírású tudósító számolt be a három hónapig tartó
376

Déryné naplója I–III., sajtó alá rendezte BAYER József, Singer és Wolfner, Budapest, 1879, I., 141.

377

Vasa STAJIĆ, Gradja za kulturnu istoriju Novog Sada, Matica Srpska, Novi Sad, 1951, 280–281.

378KÁICH Katalin, Az újvidéki magyar nyelvű színjátszás története és repertóriuma 1836–1918, A
Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete, Újvidék, 1983, 14.

379KÁICH, i. m., 15–16.

380KÁICH, Egy fejezet..., i. m., 4.

122

színházi eseménysorról. Egy írásából megtudhatjuk, hogy „tekintetes Ippi Bydeskúty Lajosúr, a királyi helyettes biztos – aki „különös szívességgel viseltetvén a társaság iránt” – minden
alkalmat felhasznált arra, hogy a magyar színészek pártfogása töretlen maradjon a vendégjáték alatt. A trupp „magaviselete igen szilárd és szerény” volt. A Jelenkor tudósítója 1834.
február 22-én arra hívta fel a figyelmet, hogy „a jó szívű szerbek s más oda való lakosok mind
a mellett is, hogy közülök a nemzeti nyelvet csak kevés érti, és jámbor vándorinkat úgy fogadták, hogy három hónapig tartandó maradásuk biztosítva lenne.”381 Márpedig Nagykikinda
lakosainak nagy részét ekkor is a szerbek alkották.
A reformkorban, a mai Vajdaság területén járt vándortársulatok nyomán haladva megállapíthatjuk, hogy a vegyes ajkú lakosság körében a színházi kultúra alapjait mindenekelőtt anémet színtársulatok, 1816-ot, illetve 1825-öt követően pedig a magyar színjátszás hőskorát
fémjelző színészek fektették le, s mindezt az egyházi befolyás alatt álló szerb iskolai
színjátszás, valamint Joakim Vujić színházi tevékenykedése egészíti ki.
Ebben a kialakuló színházi kultúrában meghatározó szerepe volt az operának, de főleg a
Singspielnek, hiszen a zenei műfaj megkönnyítette a nyelvi korlátok áthidalását, a színpadi
produkció és a publikum között kialakítható zavartalan kapcsolatteremtést segítve elő, ami
ebben az időben nagy fontossággal bírt, hiszen a társulatok megélhetési körülményeit döntően
befolyásolta az előadások látogatottságának alakulása, lévén hogy egy-egy társulat jövedelmét
mindenekelőtt az eladott belépőjegyek biztosították. A közönség, mint a korabeli forrásokból
kiderül, igen kedvelte az akár német, akár magyar vagy szerb nyelven előadott zenés produkciókat, így ez a műfaj kulcsfontosságú feladathoz jutott a mai Vajdaság területén a színházkedvelők ízlésvilágának kialakításában. Nem csoda, hogy a későbbi műsorrendekben mind amagyaroknál, mind pedig a szerbeknél a népszínmű – narodni komad sa pevanjem –, úgy is,mint a nemzeti jelleg, de úgy is, mint a kapcsolatteremtés reprezentánsa, megkülönböztetett
helyet foglalt el. A szerb fordítók már igen korán, azaz már 1848 előtt is előszeretettel
dolgozták át, illetve szerbesítették meg a magyar népszínműveket.
A kibontakozás folyamán színházi kultúránk tehát kelet-közép-európai indíttatású volt, s ez
az irányultság majd csak a 20. század közepétől kezdődően módosul a délkelet-európaiság
irányába.

381

KÁICH Katalin, Jánosi János 1834. évi délvidéki körútja, Tanulmányok (Újvidék), 2004, 57.

123MÁTÉ ZSUZSANNA
Fülep Lajos nemzeti művészet-fogalmáról
Fülep Lajos bajai református lelkész, a ciszterciták III. Béla Gimnáziuma és a polgári iskola
vallástanára 1923 áprilisában írt barátjának, Elek Artúrnak. Levelének tárgya az Athenaeum
Kiadónál ekkor megjelent első és egyben utolsó könyve, a Magyar művészet. Az a könyv,melynek fejezetei mint önálló tanulmányok – Európai művészet és magyar művészet, Magyarépítészet, valamint a Magyar szobrászat címűek 1918-ban, majd 1922-ben Magyar festészet
címmel a Nyugatban már megjelentek. E tanulmányok, illetve ezekkel megegyezően könyvének fejezetei a Vasárnapi Körből kinövő Szellemi Tudományok Szabad Iskolájában, 1916ban elhangzott előadásaira épültek. Fülep Lajos idézett levelének néhány sora pillanatfelvételt
ad számunkra a szellem emberének akkori bajai periférikus és kiszolgáltatott helyzetéről.
Arról az emberről, aki nem a bécsi emigrációt választotta, ahogy a Vasárnapi Kör tagjainak
többsége, hanem egyfajta belső emigrációt, a református lelkészséget:„Kedves barátom – köszönöm szíves értesítését a könyvről: az átkot nem vonom vissza, sőtráduplázok. Mert még nagyobb disznóság az Athenaeumtól, hogy ha megjelent a könyv,nekem nem küldött belőle. Ez már igazán mégiscsak sok, (...) tudtam én, hogy így lesz! Ígyvan ez velem mindig, meg még az is lehet, hogy a Kurzus-lap rám mászik és elmond kommunistának, miegyébnek, akkor aztán jól nézek ki a gyülekezetem előtt. Nagyon kérem is, hogy
ha a redakcióban lapokat nézegetve, lát valamit róla, legyen olyan jó, vágja ki és küldje elnekem. Úgy hallottam, a Pester Lloydban (legalább így mondják) jelent meg róla recenzióféle: Ön nem látta s nem tudja, mikor volt? Önnek nincs kedve írni róla a Nyugatba vagy AzÚjságba? Csak pénzt kapnék legalább!”382
Fülep Lajos Magyar művészet könyve többet érdemelt volna, mint az a három rövid
recenzió, mely megjelenését követte,383 hiszen akkoriban ez volt az első, és sokáig az egyetlenművészetfilozófiai és elméleti hátterű művészettörténelmi összefoglalás és egyben művészetkritikai könyv magáról a magyar művészetről. Fülep Lajos, akit Lukács György Popper
Leónak írt levelében „finom esztétá”384-nak nevez, 1907 és 1914 között, kisebb megszakításokkal külföldön élt, és éppoly otthonosan mozgott a párizsi Salon d’Automne kiállításain,
mint a firenzei Biblioteca Filosoficában, a Circolo di Filosofico ülésein vagy a római
antikváriumokban. Így érthető nézőpontja, az, hogy jobbára az első világháború alatt írt könyvében a magyar nemzeti művészetre az általa jól ismert, egyetemesnek kanonizált művészet
felől tekintett, így a nemzeti művészetről csak az egyetemessel való korrelációban tudott
gondolkodni. Talán ez a vékony kötet megérdemelte volna – Perneczky Gézának, Fülep Lajos
volt tanítványának sorait idézve – „hogy a zseniális kamasz, a tüdőbeteg Popper Leó életben
382

Fülep Lajos levelezése II, szerk., jegyz. és mutató F. CSANAK Dóra, Budapest, 1992, 181.

383

Szilágyi Géza a Pesti Naplóban, Alexander Bernát a Pester Lloydban, Genthon István a MagyarÍrásban írt róla ismertető jellegű, rövid összefoglalást.

384

Lukács György levelének részlete Popper Leóhoz: „Itt van Fülep. Okos, művelt, kulturált, jó utakonvan, de kérdés, hogy lesz-e benne elég intenzitás. [...] Fülep, mint talán már írtam, nem ‘nagy
ember’. Nem nagy és igazi az intenzitása. Baumgarten-típus, de keresztény. Tehát jobb a lelkiismerete az esztétasághoz is, a munkában is, mindenhez. Viszont: kisebb sokkal az erkölcsi értéke: hiú.
Baumgarten gőgös – és ezért van benne, ‘Demuth’ nagyságokkal szemben. Fülepben nem nagyon
igazi: nagy embernek hiszi magát – pedig csak finom esztéta.” Fülep Lajos levelezése I, szerk.,
jegyz., mutató F. CSANAK Dóra, Budapest, 1990, 159.

124

maradjon, és felnőtté érve vitázzon vele a modernek oldaláról”,385 és hozzáteszem, a forma
problematikájáról, a befogadó és a műforma közötti szakadékról, arról, hogy a művészet
fejlődésének fő tényezője talán nem kizárólagosan a művészeten belüli stílusfejlődés és aformai problémák egyre tökéletesebb megoldása, ahogy ezt Fülep Lajos vélte a kor stílustörténeti művészetfelfogásának paradigmájában állva, hanem éppoly jelentős tényező lehet azáthagyományozódás mikéntje is, azaz a különböző korok és a műalkotás, valamint a befogadó
közötti, szükségszerűen meglévő félreértés, ahogy ezt Popper Leó gondolta.386 Hasonlóképpen megérdemelte volna ez a könyv a hajdani szerkesztőtárssal, az 1911-ben megjelenő
Szellem folyóirat létrehozásában közreműködő Lukács Györggyel való dialógust is, hiszen az
1908–1909 óta meglévő analogikus gondolatmeneteiket nem számítva, így a hasonló
pozitivizmus, relativizmus- és impresszionizmus-kritikájuk, a formaközpontú művészetfelfogásuk és metafizikus szemléletük kivételével387 minden bizonnyal az akkori magyar közvéleményt is felrázó vitát folytathattak volna a könyv legfontosabb központi téziséről, a nemzetiművészet és az egyetemes művészet korrelációjáról, vagy arról, hogy milyen az egyetemesnek
tekinthető magyar művészet és honi művészetünk mely képviselői tekinthetőek annak és
milyen kritériumok alapján.
A valóságban a Nyugat, szinte érthetetlen módon, hallgatott, és az akkori szaktudományos
közvélemény sem vett tudomást Fülep Lajos könyvéről. Majd több mint egy évized múltán,
ha nagyon lassan is, de gondolatai beszivárogtak a szakirodalomba, ahogy ezt Tímár Árpád –Fülep Lajos hagyatékának gondozója – a Magyar művészet hatástörténetét összegző tanulmányában meggyőzően bemutatja: „Nem kerülhették ki Fülep megállapításait azok aszakkutatások sem, amelyek Munkácsy, Izsó, Székely Bertalan vagy Lechner művészetével
monografikusan foglalkoztak. Akár egyetértettek vele, akár cáfolni próbálták Fülep „túl
szigorú” ítéleteit. Levelekből, emlékezésekből tudjuk, hogy számos kiváló képzőművésznek
is meghatározó élményt jelentett a Magyar művészet, Rippl-Rónaitól Dési Huber Istvánon át
Korniss Dezsőig. Írók, költők is haszonnal forgatták.”388
A Magyar művészet második kiadására Fülep Lajos halálának évében, 1971-ben került sor.
Az egy évvel korábban írt előszavában a szerző mintegy fél évszázad távlatából úgy tekintelső könyvének tanulmányaira, mint „történeti emlékek”-re, melyeknek „a maguk idején
történeti funkciójuk volt, beleszóltak, beleavatkoztak a maguk területén a történeti
folyamatba, harcoltak valamiért vagy valami ellen, (...). Ezt a funkciójukat elvégezték, és vele
együtt elmúlt az aktualitásuk.”389 Fülep Lajos mégis büszke volt arra, hogy egyetlen könyve
385

PERNECZKY Géza, Kis magyar epilógus – Művészet, ahogy Fülep Lajos és Kassák látta, inEsztetika.lap.hu vagy http://www.c3.hu/~perneczky/articles/Fulep.html .

386„Theoréma: A művészet fejlődésének fő tényezője a félreértés. Demonstráció: A fejlődés a különböző emberek és korszakok egymásra hatásából (és ezen hatások továbböröklődéséből) áll. Mivelazonban az ember embert nem ismeri belülről, nem értheti meg, hogy mit akar, korszak előző
korszakot még kevésbé (mert lehetetlen az „utánajárás”), ha azonban mégis átveszi, amit lát, hamisan veszi át, félreértve és – újabb félreértéseknek talajt készít elő. Tehát: a művészet fejlődésének
fő tényezője a félreértés.” In: POPPER Leó: Esszék és kritikák, Magvető, Budapest, 1983, 116–117.

387

A további analógiákról, szemléletbeli azonosságokról vö. MÁTÉ Zsuzsanna, A fiatal Fülep Lajos
metafizikus művészetfilozófiájáról – különös tekintettel a Fülep–Lukács párhuzamokra, in
Alternatív tradíciók a magyar filozófia történetében, szerk. FEHÉR M. István, VERES Ildikó,Felsőmagyarország Kiadó, Miskolc, 1999, 273–299.

388TÍMÁR Árpád, A Fülep-irodalomról, in Tudományos ülésszak Fülep Lajos születésének századikévfordulójára, szerk. NÉMETH Lajos, Pécs, 1986, 104–105.

389FÜLEP Lajos, Magyar művészet, Corvina, Budapest, 1971, 7.

125

fél évszázad elteltével „keresett ritkaság” lett; hogy tézisei eredet és forrás megnevezése
nélkül, idézem szavait: „középkori mintára a szellemi tulajdon fogalmának tudata nélkül
vannak jelen mindenfelé.”390 „Lényeges változtatásra az ítéleteken, értékeléseken több mintfél évszázad után egyébként magam se látok okot ma sem.”391
Az általa a „magyar művészet mérlegé”-nek nevezett könyv első fejezetében, az Európaiművészet és magyar művészet címűben fejtette ki az egyetemes és a nemzeti művészet fogalmának korrelációját. Németh Lajos művészettörténész szerint392 ez a tézis hatott a leginkább
és ment át a köztudatba az 1970-es évekig.
Véleményem szerint e tézist a következő művészetfilozófiai alapelveihez kapcsolta Fülep
Lajos: egyrészt a művészetet autonómnak tekintette, melyben minden „tartalmi anyag”, ígypéldául a világnézet, a vallás, a metafizika, az etika, vagy a „nemzeti tartalom”, az etnikai
karakterjegyek csak olyan mértékben fordulhatnak elő, amilyen mértékben formává lettek,
azaz művészetté váltak.393 Másrészt „a művészi alkotás helyzete paradox: önmagában
befejezett, tökéletes és abszolút valami, mégis beletartozik a művészet nagy közösségébe, éscsak benne válik érthetővé; hasonlóan a kor: művészete minden pillanatban célnál van, mert
minden alkotása örök és időfeletti, mégis lemerül az idő sodró folyamába, minden pillanatamás, mint az előző, s csak vele összefüggésben érthető. Az örök idea időben való megvalósulásának, az esztétikai abszolút és a történeti relatív korrelációjának a problémája ez. A
közösség nélkül a művészet műtárgyak merő egymásmellettisége; az örök és az idő korrelációja nélkül a történet esetek merő egymásutánisága.”394 Az esztétikai abszolút és a történeti
relatív korrelációja felől nézve így alapvető követelmény szerinte, hogy „minden művészi korönmagában, önmagáért ítéltessék meg, mert minden kor, sőt minden igazi műalkotásönmagában befejezett tökéletes, mással össze nem mérhetően abszolút...”395 A művészettörténet számára ez többnyire nem evidencia, bizonyítják ezt szerinte a valamilyen szempontból
félreértett korok művészetének igazságtalan értékelései más korok formájához viszonyítva.
Tehát az időbeli művészettörténeti folyamat egy pontját, korszakát sem szabad lebecsülni,mivel az örök idea időben való megvalósulásának más és más, különös formáját adják. Fülep
Lajos metafizikus szemléletében a művészet története nem más, mint az örök ideák megvalósulásának folyamata. Felfogásában a művészet ontológiai alapja egy életszükséglet, aművészeten keresztül az élet önmagát akarja megismerni és megérteni „jelenét a múlton
keresztül, s nem csupán a múltat önmagáért.”396 Dilthey ismert szellemtörténeti gondolatát –„a művészet az élet megértése”397 – fedezhetjük fel a háttérben.
Mindebből következően a művészetek közösségéről és folytonosságáról beszélhetünk
szerinte: „Közösség a sok nemzet és folytonosság a korokra való szakadozottság dacára is.”398
390FÜLEP i. m., 9.

391FÜLEP i. m., 10.

392

NÉMETH Lajos, Utószó, in FÜLEP Lajos, Magyar művészet, i. m., 270.

393

FÜLEP i. m., 18–19.

394FÜLEP Lajos i. m., 22.

395

Uo.

396

FÜLEP Lajos i. m., 23.

397

Wilhelm DILTHEY, A történelmi világ felépítése a szellemtudományokban, szerk. ERDÉLYI Á.,
Gondolat, Budapest, 1974, 23.

398FÜLEP Lajos i. m., 24.

126„A közösség elve azért fontos, mert csak belőle lehet megérteni a különöset. Közösség nélkül
nincs különös és viszont.”399 E közösség-felfogás értelmében „egyetemes és nemzeti” művészet korrelatív fogalmak, egymással kölcsönös összefüggésben állnak, egymástól függnek és
egymásnak való megfelelés köti össze őket. A művészetnek – Fülep Lajos hosszabban idézett
gondolatmenetében – „Nem is az egyetemessége problematikus, hanem az egyetemességnek anemzetihez való viszonya, az, hogy miként lesz az etnikaiból univerzális. Íme az alapvető
kérdés. (...) Ha a művészetben van nemzeti, úgy magának a formának kell annak lennie, mert
minden egyéb – kedély, temperamentum, életmód, környezet, stb. – a művészethez tartozik
ugyan, mint etnikai anyag, de maga még nem művészet.(...) Az univerzálissal csak olyan
valami lehet korrelációban, amiben már magában is megvan az univerzalitás, vagy alehetősége, szándéka, követelménye. Ez a forma, mely ugyanakkor univerzális is, amikor
nemzeti.” Tehát a forma az, amely az egyetemes és nemzeti művészet közötti vonatkoztatottság hídja. A forma „Nemzeti volta pedig – az etnikai anyagtól függetlenül tekintve – nem
lehet más, mint sajátos fölvetése és megoldása a forma problémájának, ahogy valamely népművészetében látható, a formai problémának az a speciális volta, amelynek speciális megoldására éppen annak a népnek, és csak annak volt küldetése.” Majd ezután a formai probléma megoldását háromféle úton határozza meg: 1/ „Ha ez a speciális formai probléma úgy
oldódik meg, hogy megoldása közben a formába fölvétetik mindaz, ami a népben etnikai
anyag van, szóval ha a formai probléma nem valami absztrakción demonstrálódik, hanem az
etnikai sajátságok anyagában ölt testet, akkor a létrejövő művészetben az egyetemesnek
szférája teljesen fedi a nemzeti-etnikainak szféráját;(...).” Ennek lesz példája a görögművészet és ezt valósítja meg Lechner Ödön és Izsó Miklós, ahogy erre később utalok. 2/ „haa formába nem vétetik föl vagy nem egészen az etnikai sajátosságok anyaga, akkor az
egyetemes túlér a nemzeti-etnikai határain(...);”. Példaként Michelangelót hozza, illetve
Szinyei Merse Pál festészetének kvalitásait így magyarázza a későbbiekben. 3/ „ha pedig aforma nem tud autonóm életre szert tenni, s nem tudja tiszta művészetté fölolvasztani mind az
etnikai anyagot, amelyhez hozzányúlt, akkor az etnikai-nemzeti alatta marad az egyetemesérvénynek, mert alatta marad a művészinek is.” Ez utóbbi kategóriába sorolja a magyarművészet képviselőinek legtöbbjét könyvének későbbi fejezeteiben.
Összegezve: „Valamely nép művészi küldetése valamely formai problémára szól, és ez aküldetés azért nemzeti, mert az illető probléma megoldása csak neki adatott meg, de szólhat
annak a szorosabb problémának megoldására is, hogy mi módon veszi fel az etnikai-nemzetita művészi-univerzálisba, vagyis miként oldja meg az egyetemes és nemzeti korrelációjának
kérdését a maga sajátos etnikai anyagán. Nemzeti tehát: speciális nemzeti küldetés a művészet
nagy egyetemén és teljességén belül a különös formának, vagy a különös nemzeti-etnikainak
a különös formán keresztül egyetemessé tételére. Ebben az értelemben igaz, hogy a művészetben – élesen megkülönböztetve a művészi-nemzetit a merőben csak etnikai-nemzetitől –ami nemzeti, egyúttal egyetemes és viszont.”400
Az idézett fogalomkör egyben demonstrálja a fiatal Fülep Lajos többféle hagyományban
gyökerező művészetfilozófiai szemléletét is. Ebben egyaránt helyet kap a művészet klasszicizáló és spekulatív felfogása, a művészet történeti folytonosságának szemlélete – „Winckelmann és
Hegel öröksége”-ként.401 Emellett a forma-központúság, a formai problémák fejlődéselvű
felfogása, a metafizikus szemlélet, és a művészet küldetés feladatának messianisztikussága, aVasárnapi Kör, valamint a fiatal Lukács György hatásaként, melynek irányultsága vitatott a399FÜLEP Lajos i. m., 25.

400FÜLEP Lajos i. m., 27–28..

401

PERNECZKY Géza, i. m.

127forma-problematikát illetően. (Azaz egy Lukács irányából Fülepre tett művészetfilozófiai
hatásról van-e szó vagy fordítva, Fülep Lajos művészettörténeti aspektusú formaproblematikájának elsőbbségéről, vagy egy kölcsönös, oda-vissza meglévő hatásról, egyfajta
szellemi rokonságról a két diszciplína határterületén, melyet a közösen szerkesztett, 1911
februárjában megjelenő Szellem folyóirat is bizonyít.)402 És mindezzel vegyült a szellemtörténeti aspektus.
Az egyetemes és a nemzeti művészet korrelációjának tézisét a görög művészet példáján
keresztül mutatja be Fülep Lajos, analogikusan a századforduló és századelő görögségkultuszával. A görög művészet a legegyetemesebb, művészete maga a Művészet, ugyanakkor
ez a legegyetemesebb művészet egyúttal a legnemzetibb is. A görög nép összes sajátosszellemi és morális energiájából; a nemzeti mitológiából, „az ideák szabad szellemvilágának
ember-, faj-, korfeletti általánosságá”-ból; a nemzeti atlétikából, „a test anyagvilágának meghatározottságá”-ból; a „nemzetiben meghatározott emberformá”-ból építkezik e művészet. „Agörög élet és életmód, a test kultuszának s a tökéletes szellem tökéletes testben való uralmának sajátlagos görög ideálja inkarnálódik bennük.” Görög atléta vagy mitológiai istenábrázolás együttlevősége, néhol eldönthetetlensége „az időből kiemelkedett idea általános érvényű
megvalósulásának” következménye. Lét és levés korrelációjából a Kell-irányultságot hangsúlyozza Fülep Lajos: „Ami volt, s amivé minden ízében lenni akart a görög nép, – lelkileg és
testileg – azt a művészetben állította maga elé kézzel fogható ideál gyanánt;”. A görögművészet „A korreláció két tagjának, az egyetemesnek és a nemzetinek soha nem látott teljes
egymást-födése ez.”403
Fülep Lajos Magyar művészet könyvének problémafelvetése e tézisen alapulva fogalmazódik meg: a lokális jelentőségen túlemelkedve „van-e a magyarnak valami sajátos történeti
küldetése az európai művészetek egyetemes történetében?” Van-e egyetemes magyarművészet?404 A könyv további nagy tanulmányai mint fejezetek ennek megválaszolására
tesznek kísérletet a magyar építészetet, szobrászatot, festészetet vizsgálva. A továbbiakban
kiemelem a sokak által túl szigorúnak vélt esztétikai értékeléseit és ítéleteit, mivel egyrészt az
egyetemes és nemzeti művészet korrelációjának tézisét a magyar művészet pragmatikus
vetületében mutatják be. Másrészt jelzik e tézis egyoldalúságát is, azt, hogy csakis a formai
problémák fejlődéselvű megoldása az, ami e korreláció biztosítéka.
Fülep Lajos szerint az építészetben megnyilvánuló szellem a legadekvátabb és alegtisztább megnyilatkozása egy-egy nép, kultúrkör vagy kor közös világnézetének; magánhordja az általánosság, a megállapodottság jegyeit. A magyar nemzeti szellem ereje még nem
volt eléggé kialakult ahhoz, hogy a múlt század elején Pest-Buda anyagi gyarapodásakor afellendülő építészetben nyoma legyen. Hild József klasszicizáló, Ybl Miklós „második
renaissance” formákat teremtő dekoratív ízlésű építészete után Lechner Ödön az igazán nagy
mester szerinte, aki szembehelyezkedett minden stílusepigon követésével, és aki a magyar
402

A hatások irányultságához egy művészettörténeti és egy művészetfilozófiai nézőpontot említenék:
Keserű Katalin szerint Fülep Lajos a forma problémáját, ami a modern művészet alapvető
jellemzője, mindenki más előtt fogalmazta meg igen hatásosan. Vö. KESERŰ Katalin, Az Emlékezés
a kortárs művészetben, Noran Kiadó, Budapest, 1988. Művészetfilozófiai szempontból a formaproblematika megjelenése a fiatal Lukács György 1908–1909-ben publikált esszéihez köthető: Vö.
MÁTÉ Zsuzsanna, A fiatal Fülep Lajos metafizikus művészetfilozófiájáról – különös tekintettel aFülep–Lukács párhuzamokra, in Alternatív tradíciók a magyar filozófia történetében, i. m., 273–
299.

403

FÜLEP Lajos i. m., 25–26.

404FÜLEP Lajos i. m., 33., 36.

128

népművészet primitív nyelvét monumentális stílus nyelvévé fejlesztette. „A népművészet,
amelyen Lechnernek állandóan rajta volt a szeme, sík művészet (...). A minden stílusban
végtelenül jártas Lechner végre oda jutott, hogy elvetett minden stílust, el minden stílushoz
való vonatkozást, el a primitív stílusokhoz szokásos visszatérést, hogy megkapja a síkot – apuszta falat. (...) hogy a fal sík elemében megszólalhasson a népies eredetű formanyelv. A
nemzetit keresve, megtalálta a nemzetközit, az ázsiait keresve az európait, a sajátost keresveaz egyetemest, és az ősit keresve a modernet, az aktuálist.(...)Ez volt az ő sajátos föladata ésbenne megnyilatkozott sajátos küldetése a magyar építőművészetnek az európai művészet
közösségében.”405 Sajnos e nagyszerű, „egyetemes” kezdet epizóddá zsugorodott a magyarépítőművészet történetében, „s noha nemzeti volt Lechner útja, a nemzet nem tudta
követni.”406
A magyar szobrászat Izsó Miklós művészetével kapcsolódik bele „az európainak hatalmas
történetébe” – Fülep szerint. Szobrai, hasonlóan a görög szobrokhoz, az ellentétek egymással
való kiegyenlítődései, kötöttség és szabadság, lét és levés korrelációjának megvalósulásai,ugyanakkor szobraiban az „abszolút plasztikai gondolat (a contraposto – a szerző) nemzeti
formát ölt”.407 A magyar etnikum, a nép testi ideáljának megelevenítése közben Izsó Miklós
eljut a szobrászat leglényegesebb formai problémáinak megoldásához: a contrapposto, a
kompozíció, a művészi formában megtestesült etnikai ideál plasztikusságáig. „A nemzetin és
az etnikain keresztül elérte az európait és egyetemest; rendkívüli tünemény, de európai
jelentőségűvé nem válhatott, noha meg volt hozzá minden érték-adta joga. Izsó esete amagyar művészetnek nagy és szomorú epizódja a Lechneré mellett.408
Fülep szerint azt a kérdést feltenni, hogy van-e magyar, nemzeti és egyetemes festészetünk– a közvélemény szemében egyenlő a hazaárulással. Vállalva e „veszélyt”, sorra bírálja amagyar festészet nagyjait: Markó Károlyt, Barabást, Madarász Viktort, Lotz Károlyt, Székely
Bertalant, Munkácsy Mihályt, Paál Lászlót stb. Hasonlóan Lechnerhez és Izsóhoz, a magyar
festészetnek is egy igazán nagy egyetemes és nemzeti mestere van: Szinyei Merse Pál.
Szinyei a képírás egyetemes történetében – a franciákkal párhuzamosan – egy fontos formai
és stílusproblémát oldott meg, az egyidejűség tényét. Szinyei Majálisa az optikai látszat
piktúrája, fény–árnyék–szín egymásmellettisége és egymásmögöttisége révén az egyidejűség
tényének ábrázolását nyújtja. A meg nem értettségbe azonban Szinyei belefáradt, így ez a„gyönyörű nekilendülés” „siralmas epizód”-dá zsugorodik a magyar festészet történetében.409
Szinyei problémájának megoldásán a nagybányaiak dolgoznak tovább, Hollósy Simon,
Ferenczy, Grünwald, Csók, Réti, Thorma. Szinyei és a nagybányaiak fellépésével kettészakadt a magyar festőművészet, „fejlődésre képes ága levált a holt törzsről”; művészetük egy
új korszak kezdetét jelentette. E korszak megoldotta a szín és valeur, az egyidejűség kérdését,és ez határozza meg pozitív helyzetét a művészet életének egyetemességében. „E korszak
magyar művészete valóban nemzeti, mert valóban európai.”410
A könyv utolsó fejezete – „A jövő felé” – ismét visszatér a könyv első fejezeténekművészettörténeti-művészetfilozófiai fejtegetéseihez. Fülep Lajos kiindulópontja az, hogy anaturalizmusnak és az impresszionizmusnak a pozitív és negatív oldalával is egyaránt számot
405FÜLEP Lajos i. m., 50–53.

406FÜLEP Lajos i. m., 56.

407FÜLEP Lajos i. m., 60–64.

408FÜLEP Lajos i. m., 74.

409FÜLEP Lajos i. m., 101–103.

410FÜLEP Lajos i. m., 107–108.

129

kell vetni. Pozitívum, hogy eljutottak a fejlődési ív végpontjához, az optikai látszat
absztrakciójáig, hogy elvetettek minden hagyományt. Nálunk ez különösen értékelendő
szerinte, hiszen az elvetett „hagyomány” az akadémizmus volt. Azonban ezek a pozitívumok
magukban hordják negativitásukat is. Ennek bizonyítására Fülep Lajos egy nagy ívű történetifilozófiai művészetfelfogást vázol.
Ismételten a kezdetekhez kanyarodik vissza. Az egyiptomi és korai görög művészet térbeli„egymásmellettiség”-re, és az időbeli egymásutániságra épül. 411 Amikor kialakul az aszükséglet (kb. az i. e. V. században), hogy egy cselekvést ugyanazon helyen egyszerre kellábrázolni, akkor az időbeli egymásutániságot felváltja az egyidejűség, a térbeli egymásmellettiséget az egymásmögöttiség, s az idő mintegy megteremti maga számára a harmadik
tér dimenzióját, a mély-tér stádiumát. Ez a görögök „nagy forradalmi tette”.412 A festészet
történetének további fejlődése a kompozíció problémáinak története: a térbeli elemek
egymásrautaltsága és egyensúlya; az időbeli momentumok egyidejűsége mint a kompozíció
dinamikai elemei; a tér statikai és mély-tér megoldásai. Az impresszionizmus nemcsak atudottól a látszat felé ívelő vonal végpontja, hanem fellépésével „a tér egészen eltűnik és
megmarad az abszolút idő: a matematikai időpont. ... egyetlen időpont megrögzítése. Ki vanzárva belőle mind az egymásutániság, mind az egyidejűség, mert az egyidejűség már olyanidőpontra redukálódik, melynek nincs kiterjedése.”413 Ez az időtartam a pillanat, emellett az
impresszionista látásmódnak nem a háromdimenziós tér felel meg, hanem a tér absztrakciója:
a sík. A festészet kezdeti műalkotásain tapasztalható abszolút időnkívüliség ellentettje a vég
impresszionizmusának abszolút pillanatnyisága. Az impresszionizmus „nagy jelentősége,
hogy elment egész az abszolutig,”414 megadva az emberi látásmód lehetőségének egy másik
végletes pólusát: így egyértelművé válik a következtetés, az impresszionizmust nem lehet
folytatni. „A két végletnek a művészet történetéhez való viszonyában ez a lényege: a kezdetéppoly kompozíció-ellenes princípium, mint a vég. Ez az impresszionizmus negatívumának
leglényegében való meghatározása.”415
Az impresszionizmus árnyalt, szellemtörténeti, a ciklikus fejlődésszemléleten belül való
megközelítése során arról van szó, hogy az impresszionizmussal lezárult a művészet egyetemes fejlődésének egy több évezredes szakasza, de ezt úgy fejti ki, hogy nem kerül szembe asaját maga által felállított egyik alapkövetelményével, az esztétikai abszolút és a történeti
relatív korrelációjával, azaz nem értéktelenebbnek véli az impresszionizmust más korokművészeténél, ahogy Fülep Lajos impresszionizmus-kritikáját általában értelmezik, hanem
egyfajta lezárásnak látja. E lezárás szükségszerű szerinte, ha a jövő művészetében hinni
akarunk. Az impresszionizmus nemcsak a tudott valóság és a látszat-kép, az időnkívüliségnek
és az idő pillanatnyiságának vonalán végpont, lezárás; hanem hasonló vég egy korábbi tanulmányában is, az 1908-ban megjelent Új művészi stílusban is: az abszolút, a homogén
stílusosság folyamatos feladásának, individualizációjának a végpontja is, hiszen a heterogén,a csak individuális, a csak egyéni – amely többek között az impresszionizmus sajátja – nem
tud új, nagy művészetet teremteni.
A maga idején, 1923-ban Fülep Lajos Magyar művészet könyvének is volt küldetése,egyrészt a hazai akadémizmus „hagyományának” elutasításával, másrészt a nemzeti művészet
411

FÜLEP Lajos i. m., 110.

412

FÜLEP Lajos i. m., 111.

413

FÜLEP Lajos i. m., 112.

414

FÜLEP Lajos i. m., 113.

415

FÜLEP Lajos i. m., 114–115.

130

egyetemessé válásának, a ‘hogyan’-nak a kifejtésével. Ezt egyetlen útban vélte felfedezni akor stílustörténeti művészetszemléletével egybehangzóan: a forma valamely problémájának
megoldásában, így a nemzeti művészi érték megjelenését az egyetemes művészet forma- és
stílusfejlődésének történelmi folyamatán belül tudta elgondolni.

131

MECSI BEATRIX
A visegrádi esperesi templom
freskódísze és összefüggésrendszere
A magyarországi festészet történetének legkorábbi emlékei csak kevéssé ismertek a szélesebb
közönség előtt, amelynek részben oka ezen emlékek töredékessége és a csak szűk szakmai
körök által hozzáférhető szakirodalomban való publikálása, illetve ennek hiánya.
Az 1970-es években óriási szenzációt keltett, amikor a visegrádi Sibrik-dombon folyóásatások nyomán előkerültek a 11. századi esperesi templom falmaradványai elképesztő
frissességgel megfestett freskótöredékekkel. Erről az eseményről több napilap és ismeretterjesztő cikk is beszámolt,416 azonban a szenzáció elmúltával a lelkesedés kissé elült, éselsősorban a konzerválási, műemlékvédelmi szempontok kerültek előtérbe, és csak az 1994ben megrendezett Pannonia Regia című kiállításon kerültek ismét az érdeklődés középpontjába.417
Az ásatásokból előkerült festészeti leletanyag tudományos feldolgozása jelenleg is folyamatban van, e cikk szerzője 1995 óta dolgozik az ásatásokból előkerült töredékek tudományos
szempontok szerinti rendszerezésével. A munka nehézségét növeli, hogy a templom lábazatánviszonylagos épségben fennmaradt festményeken kívül több ezer apró freskótöredék került
elő az ásatási szelvényekből, amelyek összerakós-játék szerű összeállítása és tudományos
szempontok szerinti feldolgozása igen nagy türelmet és odafigyelést igényel.
Előadásomban a még nem lezárult kutatásról kívánok egy rövid vázlatos beszámolót
nyújtani, és felhívni a figyelmet Magyarország egyik legrégebbi freskóira, amelyek méltán
érdemelnek nagyobb nyilvánosságot és ismertséget.
A visegrádi Sibrik-dombon 1977–1978-ban kiásott 11. századi templom falképeielőkerülésük szempontjából két fő csoportra oszthatók.
A leglátványosabb részletek a templom déli falának lábazati részén maradtak fenn körülbelül 1 méteres magasságban. A szentély déli falán 1,6 méter hosszan szintén festményeket
láthatunk amelyek geometrikus mintákat mutatnak. A hajó déli, illetve kisebb részben nyugati
falán 9 méter hosszan maradtak meg a lábazati képek festett részletei.418
Ezek az in situ megmaradt falképtöredékek kerek, illetve négyzetes kereteléssel ellátott
mezőkben állatalakokat (ugró őzre támadó tigris/oroszlán(?), madár, halak), illetve márványt
utánzó felületeket mutatnak (1. rajz).

416SÁRVÁRI Márta, Visegrád vallomása, Delta 1979, 2. sz., 10–13; KISS Károly, Dialektikusműemlékvédelem?, Magyar Nemzet 1984. márc. 3., 10., és 1975 óta számos cikk a Magyar Nemzet
hasábjain, 1982-ben rádiójegyzet (szerző hivatkozása az 1984-es cikkben); CSÁSZÁR László,
Nemzeti Kincseink sorsa, Magyar Nemzet 1984. márc. 3., 10.

417TÓTH Melinda, III–1. katalóguscímszó. Pannonia Regia. Művészet a Dunántúlon 1000–1541,
Magyar Nemzeti Galéria 1994. október–1995. február, 218.; TÓTH Melinda, Falfestészet az Árpádkorban. Kutatási helyzetkép, Ars Hungarica XXIII (1995), 2. sz., 139.

418

SZŐKE Mátyás, A visegrádi várispánsági központ kutatása, in Dunakanyar, A Dunakanyar Intéző
Bizottság Tájékoztatója, 1980 (XVII), 2. sz., 35–37.

132

1. rajz: lábazati falképek in situ (rajz: Mecsi Beatrix)

A leletanyag másik, sokkal izgalmasabb részét azok a falképtöredékek alkotják, amelyek atemplom felmenő falainak magasabb regisztereiből származnak. Ezek a régészeti ásatásokból,
a föld alól előkerült töredékek a festészeti program szempontjából a lábazati freskóknál jóval
fontosabb, ikonográfiai jelentőséggel bíró részeinek számítanak. Azonban töredékességük
folytán nagyon nehéz ezen ikonográfiai programot feltérképezni és rekonstruálni. (2. rajz)

2. rajz: az ásatásból előkerült freskótöredékek (rajz: Mecsi Beatrix)

Sajnálatos módon ebből a korszakból a környező országokban sem kerültek elő ilyen
magas színvonalú, párhuzamként használható emlékek, így csupán a töredékekből összeállítható kisebb-nagyobb részletek sejtetnek valamit a program egykori nagyságáról és fontosságáról. A 3., 4., 5. rajzok három emberi arcot mutatnak, amelyek szépen összeilleszthetők
voltak a fennmaradt töredékekből.
A Pannonia Regia című kiállításon (1994) a Magyar Nemzeti Galériában és a nemzetközi
Európa közepe 1000 körül című vándorkiállításon (2000–2002) a Magyar Nemzeti Múzeumban, Krakkóban, Berlinben, Mannheimben, Prágában és Pozsonyban bemutatott női fej
részletét további elemekkel tudtam kibővíteni (3. rajz). A nő alakja mögötti háttér dekoratív
díszítése a ráfestett laza sárga ecsetvonásokkal nagy valószínűséggel függöny ábrázolása
lehet.

133

3. rajz: női fej további részletekkel kiegészítve (Mecsi Beatrix)

4. rajz: idősebb férfi feje (Mecsi Beatrix)

Az idősebb férfi arcát mutató freskótöredéken szépen tanulmányozható a Bizánc közvetítette festészeti stílusra jellemző modellálás, a halványzöld és okker különböző árnyalataivalérzékeltetett klasszikus „életszerűség” (4. rajz).
Egy másik női fej részlete leginkább gazdag hajdíszével vonja magára a figyelmet, arca
sajnos nem volt eddig beilleszthető az előkerült töredékek arcrészleteiből (5. rajz).

5. rajz: női fej (rajz: Mecsi Beatrix)134

A számos figurális részletet megjelenítő falképtöredékeken feliratok nyomai is előkerültek.
Ezek értelmezése még nagyobb és koncentráltabb munkát igényel. Jelenleg az itt láthatóbetűtípusok középkori betűtípusok táblázataival való összevetését végzem. Remélhetőleg
ezek is közelebb visznek majd a freskók kapcsolatrendszerének feltárásához.
Hogy igen jelentős volt ez a templom, azt nemcsak az bizonyítja, hogy a templom méretéhez képest ilyen díszes és magas színvonalú kifestést kapott (ebben a korban ritkaságszámba
ment egy templom teljes kifestése,419 hanem az is, hogy szobrászati kőanyaga szoros
kapcsolatban áll a királyi építkezésekkel, tehát valószínűleg ugyanazok a kőfaragók dolgoztak
Tihanyban, Veszprémben és a pilisszentkereszti királyi építkezéseken.420
E jelentős emlékanyag stíluskapcsolatainak, történelmi vonatkozásainak feltárása jelenleg
is folyik, remélhetőleg közelebb hozva minket e méltatlanul kevéssé ismert és ismertetettkorszak festészeti emlékeihez.

Irodalom
Európa közepe 1000 körül, kiállítási katalógus, szerk. Alfried WIECZOREK, Hans-Martin HINZ,
Stuttgart,Theiss, 2000.
KISS Károly, A Sibrik-domb titka, Magyar Nemzet 1982; Ua. KISS Károly, Ebek harmincadján,Szépirodalmi Kiadó, Budapest, 1982, 213–228.
RÁDY Ferenc, The Decanal Church at Visegrád: Discovery and Removal of the Eleventh-century
Frescoes, é. n. különlenyomat restaurátori konferenciárólSZŐKE Mátyás, Visegrád. Ispánság Központ. Budapest, 1986. (Tájak Korok Múzeumok kiskönyvtára
244.)SZŐKE Mátyás–SOPRONI Sándor, Archeologiai Értesítő 105(1978), 287.
TÓTH Melinda, Árpádkori festészet, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1974.
TÓTH Sándor, I–9, 14, 17, 19 katalóguscímszavak, ill. 54. skk. Passim, in Pannonia Regia. Művészet a
Dunántúlon 1000–1541, Magyar Nemzeti Galéria 1994. október–1995. február, 218.

419

TÓTH M. 1994, i. m., 139.

420SZŐKE 1980, i. m.

135

SAS PÉTER
Kós Károly életművének jelentősége
Varjúvár. Mesébe illő, kicsi tornyos épület Kalotaszeg vidékén, az egykori sztánai üdülőtelepen. Megálmodója és létrehozója a 20. század elején a magyar építőművészet megújítójának indult sikeres tervező, Kós Károly, aki – saját akaratán kívül – a 20. századi Erdély
politika- és művelődéstörténetének formálója, egyik meghatározó személyisége, emblematikus alakja lett.
*Kalotaszeg lelki gyermeke 1883. december 16-án született Temesváron. Predesztinációs
hite szerint sem lehetett véletlen, hogy 106 esztendő multával, éppen születésnapján s éppen
szülővárosában történt a jeladás arra a törvényszerű rendszerváltó robbanásra, melynek
lökéshullámai a mai napig sem csillapodtak le teljesen. Nem csak sikeresen indulóéletpályáját forgatták fel, későbbi családi életébe is minduntalan beleszóltak a történelmi
események, lehetőségeit és feladatait meghatározta a mindenkori politika. Mégsem sodródott
az árral, igyekezett a történések mentén haladni.
„Körömszakadtig hűségesek kell legyünk szegény Erdélyünkhöz, nemhogy megtagadjuk –gyáva és önző könnyebbségért, kényelemért és – konjunktúráért, ami önmagunknak való
ostoba hazugság.” Ez a felfogása vezérelte, űzte, hajtotta a munkára, a harcra – kedvelt
kifejezésével élve – az örökös tusakodásra. Ha kellett, templomot, iskolát, házat tervezett, hakellett, novellát, regényt, színművet írt, ha kellett, sakkfigurákat faragott, könyvet tervezett,nyomtatott, illusztrált vagy plakátot festett, ha kellett, politikai pártot szervezett, népgyűlést
tartott – mindig tette a maga dolgát. Minden alkotása, amit csak életében létrehozott, akár azépítészetben, az irodalomban, a képzőművészetben vagy a közéletben, egy nagy és számára
mindenkor szentnek tekintett cél érdekében született: az emberség és a magyarság összehangolásáért, az általános emberi értékek és a honi érdekek olyan formában való megjelenítésével, tükröztetésével, hogy mindkettő külön-külön is megfelelhessen súlyos elvárásainak.
Kós Károly nagyszülei és szülei Erdélyt tekintették hazájuknak, az otthont Kolozsvár
jelentette számukra. Ez az erős kötődés benne is kialakult a Város iránt, önéletírásában így
vallott erről: „...szüleim városa lett az én otthonom is, az én városom, a meleg, az egyetlenváros...” Kolozsvár korán megismertette a türelem és megértés elvével, a másságnak a mindennapokban való elfogadásával. Találkozott, ismerkedett a különböző etnikumhoz tartozó
városlakókkal, a monostori románokkal, a belvárosi szászokkal, a hídelvei örményekkel, akétvízközi cigányokkal. Beszélhetett ortodox és neológ zsidókkal, akik gyermekkorában
természetszerűleg vallották magukat magyarnak. Felismerte, hogy az ott élő embereket nem
lehet egyszerűen és csak úgy csoportosítani, hogy magyarok, németek, románok, örmények
vagy egyéb más náció tagjai, mert van egy mindegyikőjükre egyformán találó jelző:erdélyiek.
Innen eredeztethető szülőföldjéhez kötődő regionalista felfogása, melyet Kós transzilvanizmusaként szokás emlegetni. Ha az általa elképzelt erdélyiséget megpróbálnánk megfogalmazni, így lehetne jellemezni: az erdélyi tudat azoknak a népeknek a tudata, amelyek abban ameghatározott, zárt földrajzi egységben közös történelmi együttélésük során, egyedi jellemvonásaik megtartása mellett olyan, mindegyikre jellemző, azonos vonásokat vettek fel, amik
végül különleges, csak az ott élő népekre jellemző gondolkodásmódot és szemléletet alakítottak ki.
136

A kolozsvári ősi református kollégium diákjának Budapesten tovább formálódott szellemierkölcsi arculata, mely a későbbi Kós Károlyt az erdélyi magyarság mindenesévé formálta. A
budapesti Műegyetem építészhallgatója testestül-lelkestül az útját kereső magyar architektúra
szolgálatába szegődött. A kor művészi forradalmai döntő hatást gyakoroltak kialakuló építészeti szemléletére. Az egyik a szecesszió világhódítása, a másik az angol preraffaeliták
mozgalma. Ezeket kellene a hazai viszonyokban alkalmazni, általuk a magyar művészi formakincs elemeit felfrissíteni, megújhodásra kényszeríteni, a jövő nagy célja – az önálló magyar(nemzeti) architektúra megvalósításáért. Míg a Japán kávéházban Lechner Ödön előadását
hallgatta a megteremteni vélt magyar stílus formakincséről, lélekben mindig otthon járt.
Erdély, Székelyföld vidéke, főleg Kalotaszeg falvai, templomai, házai jelentek meg lelki
szemei előtt. Nem hagyták nyugodni a honi tájak, a népi építészet évszázados emlékei. Úgyérezte, megtalálta azt a közeget, amelyből merítve megteremtheti a magyar nemzeti
architektúrát. Érlelődő gondolatainak, a nemzeti architektúráról kialakult véleményének méltó
kifejezése az Erdélyország népének építése című tanulmánya, amely végső következtetésében
megfogalmazta meggyőződését, művészi ars poeticáját: „Népművészetünk alapja a középkor
művészete, nemzeti művészetünk alapja a népművészet.” Írása középpontjában Kalotaszeg
állt, amely nemcsak befogadta a századelőn feléje zarándokló képzőművészeket, de megajándékozta őket pompás és fenséges világának felhalmozódott kincseivel. Ahogyan Kós
Károlyt is: „És végre Kalotaszeg. És érzem, hogy itthon vagyok végre, hogy ilyen otthon még
nem voltam sehol.” Annyira otthonának érezte már Kalotaszeget, hogy megindult benne alelki azonosulási folyamat. Úgy gondolta, az a vidék az ő igazi hazája, az a nép az ő igazi
népe, atyafia.
Természetesen nem csak a vasárnapi, díszes viseletében a templomba induló embereket
vette észre és az általuk létrehozott építészeti formákat csodálta. Meglátta társadalmi érettségüket, a falvakat működtető több évszázados rendet is: „a kalotaszegi nagyon értelmes,művelt nép, itt minden faluban régóta van iskola. S a kolozsvári középiskolákba is be-beadták
innen az apák a gyermekeket. Az iskola hozzánőtt az életükhöz. S aztán ezek az iskolázott
emberek igényelték, hogy községtanácsban és presbitériumban maguk intézzék dolgaikat. Őkőrizték a falu rendjét, erkölcsét, a közös javakat. Vigyáztak legelőre, erdőre. Papnak, jegyzőnek csak úgy volt maradása közöttük, ha ezt az igényüket, a maguk dolgainak intézéséhez
való jogukat respektálta.”
A Varjúvár csendjében született meg legszemélyesebb, legintimebb alkotása, a Régi
Kalotaszeg. A gyertya sárga fényénél, a cserepes vörös lángjánál díszes iniciálékat, színes
kódexbetűket vetett avas hártyára. A sorokból kiolvasható teljes azonosulása Kalotaszeggel, akalotaszegi néppel. „Én közülük való vagyok, tudom, az ő folytatásuk vagyok. Mert én csak
folytatása akarok lenni apáimnak, és munkám folytatása az ő munkájuknak.” Mintha megérezte volna a jövőt, úgy tett hitet választott szülőföldje mellett. „Az én lábam nyomát pedig
eltemetheti a hó, de síromon sohasem lesz korhadt a fejfa, de a felém boruló domb virágoslesz mindig, tudom. És emlegetni fognak engem is és apáimat is az én véreim. [...] Az én
munkámat folytatják ők, és az én életem örökkévaló lesz bennük. Mert én itthon maradtam.”
A múltba-álmodása nem tette vakká, elfogulttá. Fiatalkorának komoly és riasztó tapasztalatai tanították meg erre. A maguk nyers valóságában látta és láttatta az erdélyi viszonyokat.
A friss és fürge román állam bankjai pénzelte új honfoglalást, a felelőtlen magyar földbirtokpolitikát, az ortodox egyház szerepét, a Memorandum-per ellen tüntetőket és az ellenük
vezényelt lovasrohamot – egyszóval a lenézett és számításon kívül hagyott legnagyobb
kisebbség nekifeszülését a román Erdély megteremtésére. Erre figyelmeztetett a Budapesti
Hírlapban megjelent Levél a balázsfalvi gyűlésről című, Sztánáról keltezett írásában. Közbevetőleg megjegyzem, Kós Károlyt soha nem tartották jó politikusnak. Lehet, hogy ebben amegállapításban van némi igazság. Sőt, a politikusokról általa használt meghatározás szerint137neki nem lehettek meg az ehhez szükséges sajátságos jellemvonásai. De a szeme éles volt és
jól látott. Ha gyógyításra nem volt is lehetősége, de helyes diagnózisokat állított fel. Úgytűnhet, mintha nem is ő, hanem most valaki írta volna ezeket a kilencven esztendővel ezelőtt
keletkezett sorokat: „Láttam azt az ünnepet és tudom, hogy az Erdély románságánakgyőzelme volt az rajtunk. Ez a sok különböző ember mind lelkesedésből, saját jószántából jöttoda... Ezt mi magyarok nem tudjuk utánuk csinálni. Mi erdélyiek már fáradtak vagyunk, amagyarországi közvéleményt pedig most nem érdekli a magyarság sorsa, de fontos az ottmostan, hogy piszkolódásból élő újság terjesztheti-e szabadon a mocskot a magyar nép között
a sajtószabadság szentségének védelme alatt vagy sem. Beksics Gusztáv megjövendölte
egykoron, hogy mihelyst az erdélyi románság kultúrailag, vagyonilag és társadalmilagkonszolidálódik, abban a pillanatban kérdésessé válik a magyar Erdély léte. Mai helyzetünk
az, hogy a zárt sorokban, egységes vezetés alatt és öntudatosan előrenyomuló románsággal
szemben az erdélyi elszegényedett, fáradt és reményvesztett magyar társadalom lépésrőllépésre, lassan de folytonosan kénytelen visszavonulni minden téren. Sorsunkat előre látjuk,
és csodára nem számíthatunk.”
1912-ben felébresztette Kalotaszeg nagyasszonya, Gyarmathy Zsigáné Hory Etelka
egykori lapját Csipkerózsika-álmából. Az újraindított Kalotaszeg szűkebb hazája életét volt
hivatva bemutatni. A szerkesztőség Kós sztánai lakása, a kiadóhivatal a sztánai vasútállomás
irodája, a nyomda pedig Bánffyhunyadon, Diamanstein Nándor könyvnyomdája lett. Ez alapalapítás igen fontos állomása művészi-politikai fejlődésének. Teljes egészében Kalotaszeg
megismerésének szentelhette tevékenységét. Már nemcsak az építészeti emlékek nyíltak meg
számára, de az itt élő emberek élete is kitárulkozott vizsgáló tekintete előtt. Ismertetőket írt avidék népművészetéről, kulturális emlékeiről, tanácsokat adott a Gazda rovatában. A lapból
nem hiányzott az irodalom sem. Megjelent első ízig-vérig kalotaszegi novellája, az Emberek ahavas alatt. A lapban persze politizált is, főként keserű, Habsburg-ellenes kifakadások
formájában. Kalotaszeg vegyes lakosságú falvai a magyar–román együttélés kérdésére
irányították figyelmét. Az Erdély és a pesti közvélemény című írásában transzilvanizmusa
csírái is benne foglaltattak. Keményen ostorozta a korabeli budapesti felfogást, mely nem
ismerte fel Erdély jelentőségét. Egy Kolozsváron felállítandó műegyetem elképzelése kapcsán
felhívta a Budapest-centrikusok figyelmét, hogy „Erdély földrajzilag, históriailag, sőt jogilag,s ami a legfontosabb, a köztudatban igenis van és lesz.” A nagypetri református templom címűcikkében megjelent az Erdélyben lakó népek mértékadó együttéléséről vallott nézete, amikor
felidézte a múltat: „1848-ban [...] Nagypetri lakói szövetséget kötöttek egymással, hogy
akármiféle ellenség támadná meg a falut, ők együtt fogják azt megvédelmezni.” Ezt tartotta ajövő egyetlen lehetséges útjának, az itt élő és egymásra utalt népek közös célért valóösszefogását.
Az időközben kitört nagy háború – az első világháború – először Kós Károly szépen ívelő
szakmai sikerét akasztotta meg, majd eltérítette eredeti pályájáról.
Az őszirózsás forradalom hírére Pestre utazott, ahol az Iparművészeti Főiskolán tanári álláss újabb komoly építészeti feladatok kecsegtették. 1918 decemberében hazasietett családjához,hogy velük tölthesse a karácsonyt. A csucsai állomáson már a román királyi hadsereg katonái
fogadták a megérkezett vasúti szerelvényt. Innen már csak a masinisztával kettesben folytattaútját otthona felé. A román Erdélynek ez a képletes elfogadása később tudatos elhatározássá
vált. Hiába várta Budapesten az Iparművészeti Főiskola kényelmes és biztos tanári állása, avárható bizonytalanságokkal és nehézségekkel együtt szülőföldjét választotta, otthon maradt.
Az egész család – felesége és négy gyermeke – további sorsát befolyásoló döntéséről így
vallott 1957-ben írt önéletrajzában: „Választanom kellett tehát: a biztos és szép professzori
egzisztenciát, építészi tevékenységem újrafelvételét és a Budapestre való áttelepedést, vagy ateljes életbizonytalanságot, a magam és családom és népem ismeretlen sorsában való oszto138

zást az itthonmaradással. A döntés nehéz volt. Végül is ezt írtam az Iparművészeti Főiskolanéhai igazgatójának, Gróh Istvánnak: Erdélyben bizonyára nagyobb szükség lesz reám, mint
Budapesten. És itthon maradtam.”Az 1919 címet viselő írásában a széppróza eszközeivel írta ki magából a családjával együttátélt eseményeket. Amikor a háború vihara átzúgott a Pojánán, s a katonák is elvonultak, Kóshőse – Gál Jankó –, otthon maradt. Feleségével folytatott rövid kis párbeszéde egy hosszú
történelmi értekezést helyettesít: „Mi az ott? Hunyad. És azon túl, az a bevágás a hegyek
között? A Körös torka. És azok a hegyek: Az a régi erdélyi határ. És ez? Itt köröskörül
mindenütt? Ez? Ez Erdély... És ez a föld, amit szánt? Ez? A mi földünk ez, Anna.”
Erdély és a Kós család további sorsát eldöntő események gyorsan követték egymást. Jászi
Oszkár aradi tárgyalásainak meghiúsulása után Gyulafehérváron 1918. december 1-jénnemzetgyűlésre gyűltek össze az erdélyi románok. Itt, az erdélyi püspöki székhelyen mondotta ki 1228 képviselőjük Magyarország románlakta területeinek feltétel nélküli egyesülését
Romániával. Medgyesen a szászok is csatlakoztak a gyulafehérvári határozathoz. Viszontválaszul december 22-re Apáthy István egyetemi tanár, Erdély –, hivatalosan Kelet-Magyarország – főkormánybiztosa népgyűlést hívott össze a kolozsvári Ipartestület nagytermébe. Afőtéri épület előtt befejezett gyűlésen ötvenezer ember előtt olvasták fel a határozati
javaslatot: „kijelentik a Wilson-féle elvek értelmében gyakorolt önrendelkezési joguk alapján,
hogy Magyarországgal egyazon népköztársasági állami közösségben kívánnak élni és az
egységes és csonkítatlan Magyarország keretein belül követelik minden ittlakó nemzet
számára a teljes egyenlőséget, szabadságot és önkormányzatot.” Mindez későn és hiába
történt. A két nappal később, karácsony vigíliáján a román csapatok élén bevonuló Neculcea
tábornokot Kolozsvár utolsó magyar polgármestere, dr. Haller Gusztáv és a Keleti Újság
sokat sejtető vezércikke fogadta: „Fehér zászlóval állunk előtted, Ismeretlen Végzet...”Az erdélyi magyarság teljes tájékozatlanságban szemlélte az eseményeket. Abban reménykedtek, hogy bizonytalanságuk a békekonferencia végére megszűnik. Voltak, akik nem tudták
elviselni a passzív várakozás légkörét. Ezek közé tartozott Kós is. Erdély Cavourja a wilsoniönrendelkezési elvek alapján negyvenezer emberrel megszervezte az erdélyi Piemont miniállamát, a bánffyhunyadi székhelyű kalotaszegi köztársaságot. A legendák világába illő történetben állítólag Kós a köztársaság lobogóját, pénzérmét és bélyegét is megtervezte. Az időkvihara aztán ezt az elméleti vállalkozást is szétfújta.
Az 1920. június 4-én aláírt trianoni békeszerződés Erdélyt Romániához csatolta. A románkormány következetesen nem tartotta be a kisebbségeknek Gyulafehérváron tett ígéreteit.
Ezzel kapcsolatban maradt fenn egy ma is tanulságosnak tetsző történet. Sztánán vásárolt
magának egy kisebb földterület és épített arra nyaralót a hírhedt „magyarfaló”, Onisifor Ghibu
kolozsvári egyetemi tanár, aki minden erejével támadta az erdélyi magyarság Reményik
Sándor megverselte bástyáit, a templomot és az iskolát. Sztánai házában többedik alkalommal
politizálni kezdett Kós Károllyal, aki határozottan kérdőre vonta a kormány kisebbségekkel
szembeni magatartásáért. Azzal érvelt, hogy a magyar világban sokkal több lehetőségük volt anemzetiségeknek – így a románoknak is – mint az erdélyi magyaroknak új hazájukban. Ghibu
érthetően – társalgási nyelvük mindig a magyar volt –, célzatosan és tömören csak annyit
mondott: „Harcoljátok ki ti is!”A román közigazgatás hamarosan berendezkedett Erdélyben. A magyar középosztály
tagjait – a hivatalnokréteget – hűségeskü letételére kötelezték. Egy formanyomtatványt kellett
aláírniuk, mely szerint hűséget esküsznek I. Ferdinánd királyra és az ország alkotmányára.
Akik ezt megtagadták, azokat elbocsátották vagy kiutasították az országból. A fogadalomtételre kötelezetteket még azzal is szorították, hogy két éven belül vizsgát kellett tenniük
román nyelvből. Az elkeseredett és hitüket vesztett emberek egyetlen megoldást láttak maguk139előtt: az elvándorlást. Reménytelennek bizonyult a tollforgatók – írók, költők, újságírók –visszatartó szándéka. A küszöbön álló tragédia „muszáj Herkuleseket” teremtett. Ekkor jelent
meg a Végvári álnéven alkotó Reményik Sándor egyik azóta fogalommá vált verse, az Eredj,
ha tudsz. A reményvesztetteket azonban már senki és semmi sem tarthatta vissza. A magyar
tisztviselői kar óriási többsége nem tette le az erőszakolt esküt, és így tömegesen állás nélkül
maradtak. Csakhamar százakra emelkedett a kereset nélkül maradt magyar családok száma. A
beszállásolási és kilakoltatási rendeletek mindenre lehetőséget adtak: „...lakásaikból nemcsak
kilakoltatandók, de a határon is átteendők mindazok az idegenek, akik Erdélybe 1914.
augusztus elseje után költöztek be és annak egyetlen községében sem bírnak illetőséggel.
Továbbá átteendők azok a személyek, akik írásban, szóban vagy cselekedetekben jelét adták
annak, hogy nem akarnak román állampolgárok lenni.” Tömegek hagyták el otthonukat,szülőföldjüket, és települtek át Magyarországra: a repatriáló vonatok 1918 és 1924 között
csaknem 200.000 magyart szállítottak át. „A régi állam gazdájuk vesztett, utcára került páriái,a tisztviselők, éhesen, kétségbeesetten, utolsó reménységükkel sűrű, szürke rajokban szállták
meg nap-nap után a hosszú-hosszú repatriáló vonatokat.” – írta láttató erővel Kós. Ezért
történhetett meg, hogy az erdélyi magyarság legerőteljesebben politizáló rétege, a középosztály roppant össze.
Kós Károly az erdélyi népek összetartozását kifejező transzilvanizmus szellemében
politizált a főhatalom-változást megelőzően és azt követően is. 1921. január 23-án jelent meg
a Kós Károly, Paál Árpád és Zágoni István jegyezte Kiáltó Szó. A magyarság útja. A politikai
aktivitás rendszere hármas címet viselő röpirat. Kós a Kiáltó szó című írásában olyan alapot
akart adni, melyen az önazonosság-tudat feladása nélkül lehetne beilleszkedni a megváltozott
feltételek közé. „A régi Magyarország nincs többé a számunkra, de Erdély, Ardeal, Siebenbürgen, Transsilvania, vagy bármi nyelven nevezte és nevezi a világ, feltámadt és van. [...]
Kiáltom a jelszót: építenünk kell, szervezkedjünk át a munkára. Kiáltom a célt: a magyarság
nemzeti autonómiája.” Ugyanakkor természetszerűleg várta lojalitása ellenértékét is: „az
impériumváltozás valóságának tudomásul vételével egyidejűleg bejelentette a Romániához
csatolt magyarság igényét a maga emberi és nemzettársadalmi életjogának elismertetésére és
megvalósítására.” – fogalmazott Kós Károly. Megrázó erejű írása nem egyszerűen kiáltott,hanem harsogott. Beleharsogta abba a tehetetlen, dermedt ájulásba a követendő utat, a jövő, amegmaradás egyetlen lehetséges feltételét: munka és autonómia.
Kós nem akarta hogy kiáltó szava pusztába kiáltott legyen csupán, ezért hozzálátott a röpiratában foglaltak gyakorlati megvalósításához. Ahogyan Reményik Sándornak írt levelében
megfogalmazta: „mi kevesen, néhányan megmarkoltuk a dolgot: belülről, alulról felépíteni –Erdélyt.” Gyalog bejárta szűkebb pátriáját, „hosszában Magyarókerekétől Gyaluig és
Szucságtól egészen Hunyadig és keresztbe Középlaktól Gyerőmonostorig.” Megszervezte azelső erdélyi magyar politikai szervezetet. 1921. június 5-én vasárnap, Kalotaszeg harmincöt
magyar községének képviseletében Bánffyhunyad piacán „Erdély az erdélyi nemzeteké!”jelszóval zászlót bontott az Erdélyi Néppárt.
Az erdélyi magyarság érdekét egyedül képviselni akaró Magyar Szövetség politikájában
csalódott néppárti vezetők új, önálló országos pártot alakítottak. A bánffyhunyadi gyűlés
egykori programjának felújításával és nevének Magyar Néppártra való módosításával Kolozsvárt, 1922. január 15-én tartott gyűlésükön hangsúlyozták: „A mi politikánkhoz hozzá kellsimulniuk az európai eszméknek, aminthogy mi is hozzásimulunk a haladás nagy gondolataihoz.” Tízpontos munkatervükben hangsúlyozottan szerepelt Erdély védelme „az erőszakos éssoviniszta román törekvések ellen”, hogy Erdély „az erdélyi nemzetiségeké legyen”. A
gyulafehérvári határozatokra való hivatkozással akarták megvalósíttatni „az erdélyi nemzetek
és egyházak autonóm jogait”, valamint a „közoktatás ügyének és a kulturális intézményeknek
nemzeti autonóm keretekbe való helyezését”.
140

Az erdélyi magyarság egysége jelszavával folytatott tárgyalások után megalakult újabb, aromán kormánnyal paktáló politikai szerveződések elszigetelték, majd kibuktatták a vezetőségből a néppártiakat. A sorozatos kudarcok és kiábrándulások a politikai élettől való visszavonulásra késztették Kóst, aki 1944-ig nem is foglalkozott pártpolitikával.
Szülőföldje jövőjével kapcsolatos elképzeléseit irodalomszervezőként próbálta megvalósítani. Az Erdélyi Szépmíves Céh alapítása, az Erdélyi Helikon folyóirat szerkesztése talánlegismertebb és legalaposabban feldolgozott szakasza életének. A helikoni íróközösség
álláspontját tükrözte lapjuk programja: „Erdélyisége világfigyelő tető, nem szemhatárszűkítő
provincializmus.” Ezzel is bizonyítani kívánták, hogy az európaiság és a regionalizmus –adott esetben a transzilvanizmus – nem egymást kizáró fogalmak. Ugyanez a gondolat fogalmazódott meg Kós Károlyban Tamási Áron Énekes madár című drámája kapcsán: „amelyben
titokban erős és kételkedés nélküli hitünk volt: a maga lábán megálló és a maga útját járó
erdélyi magyar írás európai mértéke és teljessége.”Kós is tollat ragadott, novelláiban, regényeiben igyekezett nézeteit terjeszteni. A Varjú
nemzetség című regényéből transzilvanizmusának talán legszebb, legművészibb megfogalmazása csendült ki: „Lehet ma Erdélyben úr az, aki holnap elbukik, a Bethleneket követhették
Rákócziak és Barcsayak, a török hatalom belefulladhatott német erőszakba, de túl a vér, apolitikai erőszak határain megmaradt egy diadalmas erdélyi igazság: ez a föld egymás mellett
ugyanis megtartja örökös tarka virágzásban a népeket, akik rajta és érette munkálkodnak”.
Erdély című kultúrtörténeti vázlatában örök időkre szóló figyelmeztetést, próféciát adott: „De
amely nép valaha is elejtette Erdélyt, az a nép és kultúrája elesett itt a múltban, és el fog esni ajövőben is menthetetlenül.”
Kós Károly sokféle tevékenységgel szolgálta népét. 51 éves volt, amikor az erdélyi református egyház megbízásából a kalotaszegi egyházmegye főkurátorának nehéz és áldozatkész
tisztét elvállalta. Egyházához való kötődése már korábbi építőművészi tevékenysége során isnyilvánvaló volt. A főgondnok tisztét senki sem viselte Erdélyben a 16. század óta olyan
sokáig, mint ő: 1934-től egészen 1965-ig, 82 éves koráig.
A második világháború ismét fordulópontot hozott: az 1940. augusztus 30-án kihirdetettmásodik bécsi döntés kettévágta Erdélyt.
Kós elítélte, cinikusnak nevezte az Erdélyt megosztó nagyhatalmi döntést. Csalódottan
vette tudomásul a helyi viszonyokat nem ismerő, kívülről odahelyezett, ejtőernyősöknek
titulált közigazgatási vezetők kinevezését. Az Ezerkilencszáznegyven című szimbolikusértelmű írásában mutatta be azt a Sors által hajszolt szekeret, melynek gyeplőjénél az utat nem
ismerő kocsis ül. Aki tudná mutatni az utat, azt durván félrelökik. „Mire vártok itt, erdélyi
emberek? A szekeret várjuk, a magyar szekeret, aki minket idehozott és innen tovább viszen.
Ne várjátok azt – felelte a Sors –, mert azt régen útjára indítottam és most messze jár
bizonyára. Hát mi lesz akkor mivélünk?” A Költő utánuk indul, ha kell, segítsen, ha kell, utat
találjon. Kós Károly mindig szembeszállt az erdélyi érdekeket veszélyeztető politikával.
1944 őszén a kolozsvári Mezőgazdasági Főiskola kiköltözött Keszthelyre. Kós Károly
számára a történelem megismételte önmagát. Akárcsak 1919-ben, most is választania kellett,a biztonságosnak tűnő professzori egzisztencia Magyarországon vagy ismét a bizonytalanság,a mindent elölről kezdés árnyképe Erdélyben. Nem kellett hosszasan gondolkoznia, mit istegyen: „Nekem életprogramom volt, hogy innen nem tágítok” – vallotta.
Az átzúduló front és a nyomában kavargó szennyes áradat, a „dél-erdélyi zsandárok meg agárdák” kifosztották, feldúlták sztánai házát és tanyáját. A gondosan őrzött emlékeket, a múlt
megannyi tanújelet a Dimbu Crucii Varjú-tanyával együtt elmosta a vak gyűlölködés. 1944őszén, 62. életévében kellett szinte mindent elölről kezdenie. Ezerkilencszáznegyvennégy141című írásában érzékletesen mutatta be a létbizonytalanság szülte hangulatot, az örökös
rettegést mindenkitől, aki fegyverével az élet és halál urának képzelte magát. Egy utazás
közbeni vacsora-beszélgetés során kitűnt, hogy a román szállásadó és magyar vendége
egyformán szenvedett a háborútól, „melynek csak vak eszközei voltak...”Mikor látta a meginduló munka lehetőségét és értelmét, engedett Balogh Edgár hívásának.
Ismételten bekapcsolódott a politikai, kulturális és művészeti életbe. Részt vett a Romániai
Magyar Írók Szövetségének megalakításában, elnökölt a romániai magyar sajtó világháború
utáni első szabad értekezletén, a Magyar Dolgozók Szövetségének kolozsvári alakulógyűlésén. 1946-tól 1948-ig Benedek Marcellel és Kacsó Sándorral munkatársa volt a Magyar
Népi Szövetség hivatalos lapjának, a Világosságnak. Az egykori nagy ideológiai ellenfél,
Gaál Gábor kérésére megtervezte az Utunk napilap fejlécét. Az erdélyi magyarság politikaiképviseletébe is bekapcsolódott. 1945 májusától tagja volt a Romániai Magyar Népi Szövetség országos vezetőségének (százas intézőbizottságának), elnöke a Kolozs megyei szervezetének, tagja a Műemlékvédő Bizottságának, elnöke a Romániai Magyar Képzőművész
Szövetségnek, az újjászervezett Erdélyi Magyarok Gazdasági Egyesületének. 1946-tól 1948ig, „a királyság megszüntetéséig, illetve a Népi Köztársaság megalakulásáig” a Magyar Népi
Szövetség Kolozs megyei országgyűlési képviselője.
Akkor is csalódnia kellett, akár a húszas évek nagy változásai után. Az erdélyi magyarság
akkor sem vehette kezébe sorsa irányítását, mert a megválasztott vezetők elfelejtettékígéreteiket. A demokratikus kibontakozás elmaradása miatti reményvesztettsége a kolozsváriMezőgazdasági Főiskola katedrájához való visszavonulásra, majd 1953-ban nyugállományba
kényszerítette. Mégsem pihenhetett, örökös, haláláig tartó feladat hárult rá, az erdélyi
magyarság tanácsadójának, élő lelkiismeretének hivatása.
1973-ban, születésének 90. évfordulóján, családján, barátain kívül ünnepelték mindazok,
akik szerették, becsülték személyiségét és tisztelték életművét. A magyar állam is megemlékezett róla, a Magyar Népköztársaság Elnöki Tanácsa a gyémántokkal ékesített Zászlórend I.
fokozatával tüntette ki. Köszönőbeszédében fontosnak tartotta kihangsúlyozni: „A történelem
tanúsága szerint az igaz embernek, de mindenekelőtt az igaz művésznek – írónak, építő-,képző- és zeneművésznek – mindenütt a világon, minden időben és minden körülmények
között a Sors által rendeltetett kötelezettsége volt, van és lesz, hogy a maga népének ésszülőhazájának sorsát vállalja és élete munkájával szülőhazáját és annak népét, megbecsült
hagyományaik szellemében, hűségesen szolgálja. Ezt vállaltam és cselekedtem, nem mást és
nem többet.”
Életének hátralevő részében – 1977. augusztus 25-én bekövetkezett haláláig – figyelt,
levelezett, diskurált. És hagyományozott. Egész életre szóló, örök emberi értékeket.
Kós Károly megpróbáltatásokkal terhes, nehéz tusakodásokkal tarkított élete mindenki
számára tartalmazhat tanulságot és hordozhat üzenetet. Egy hosszú életet leélt, bölcsöregember egyszerűnek tűnő, de filozófiai mélységű mondatát: „És megtanultam megelégedni
azzal, amit a sors számomra juttatott: az egészséget, a családomat és az Úristennek azt a soksok szépségét, amit az emberek nem tudnak elrontani és megcsúfolni, s ami ingyen ajándékként jut minden embernek, csak a szemét kell kinyitnia a látásra, fülét a hallásra és lelkét abefogadásra...”Erdélynek ez az érdek nélküli vállalása és szolgálata: ez Kós Károly életművének legfőbb
jelentősége és reánk hagyott, folytatásra váró öröksége.
*

142

Varjúvár. Mesébe illő kicsi tornyos épület Kalotaszeg vidékén, az egykori sztánaiüdülőtelepen. Megálmodója és létrehozója Kós Károly építőművész, a 20. századi Erdély
polihisztori sokszínűséggel munkálkodó mindenese. A mérnöki pontossággal kiszámított
helyszínről – ahol régen a gyorsvonat is megállott – minden lényeges dolgot el lehetett érni:munkát, hivatalokat, barátokat és ellenfeleket. Az örök hűség erdélyi szimbólumává vált Kós
Károly egykori lakóháza a Kárpát-medencét behálózó nemzeti identitástudat megerősítendő,21. századi útvonalából sem hiányozhat.

143

PAUL STIRTON(University of Glasgow)
The ‘Budapest School’ of Art History – from a British Perspective
This paper seeks to explore a paradox, or perhaps a contradiction, that emerges when comparing
Hungarian and British approaches to the practice of art history. The paradoxical nature of therelationship is further emphasised when one recognises how closely the two intellectual
traditions are intertwined and yet, as I hope to indicate, how they remain essentially different
and perhaps irreconcilable. In preparing this paper, I am aware of being an outsider to manyof the values and approaches I am addressing. My grasp of Hungarian language is limited and,to that extent, what I am writing depends as much on anecdotal evidence as verifiable publishedsources. Nevertheless, I have been observing the development of differing trends in art history
during the last 20 years in a series of collaborative projects and exchanges with Hungariancolleagues. To be specific, for over a decade now I have been researching the contacts andmutual influences operating between Britain and Hungary in the visual arts. At the core of thiswas a 3-year collaborative research project with the Iparművészeti Főiskola (now the Magyar
Moholy-Nagy Egyetem) and the Institute for Art History of the Hungarian Academy of
Sciences.421 I have also published articles, contributed to books and exhibitions on Hungarianart and design both in Britain and Hungary. So, I feel as if I have some experience of patterns inresearch that might be said to characterise the practise of art history in the two countries.
The 3-year joint project between four separate academic institutions proved to be very
rewarding in terms of the research undertaken and the outcomes, which included a series ofconferences, exhibitions and publications. The participants would also agree, I am sure, thatthe process of collaboration and the assisted access to new and unexpected sources led to asurprisingly wide range of new interests. Alongside this, however, it was methodologicalissues and the differences between our national and institutional traditions in scholarship thatwere made clearer through the process of collaboration. The awareness of this contrast in
approaches and priorities has been reinforced by my more individualised exchanges with
Hungarian art history students and colleagues over the years.
Engaging with Hungarian art and design certainly made the members of the British team ofscholars re-think the canon of art history as it is taught in Britain and America. I am notmerely talking about Anglo-American perceptions of Hungarian art, but the excavation of
Hungarian intellectual traditions that have become embedded, seamlessly, in British
intellectual life and, more specifically, in the writing on British art and design. As a way into
this field, I want to recall my own early experience of art history.
As a student in Edinburgh University and the Courtauld Institute of Art in London during the1970s I found myself most impressed by the writings of Frederick (Frigyes) Antal on Italian artof the 14th and 15th centuries, and on French art of the early 19th century. At the same time I wasbeing guided towards an understanding of Venetian Renaissance art by Giles Robertson, a421

Britain and Hungary: Contacts in Architecture and Design, a collaborative research project
supported by the Hungarian Ministry of Culture and the British Council between 1996 and 1999
involving scholars from the Iparművészeti Főiskola, Glasgow School of Art, the University ofGlasgow and the Institute for Art History of the Hungarian Academy of Sciences. Three volumesof essays growing out of the project were edited by G. ERNYEY and published by the Hungarian
University of Craft and Design in 1999, 2003 and 2005.

144

friend and collaborator of Johannes (János) Wilde. I had a vague conception of Antal and Wildeas coming from Central Europe, but so did virtually all the leading art historians of the early
to mid 20th century. Only later did I recognise that they emerged from a distinctively
Hungarian context; albeit one shaped by their training in Vienna. From this network ofinterests I have suggested the concept of a ‘Budapest School of Art History’; something
related to, but distinct from, the Vienna School.422 This title or denomination is not recognised
by British scholars although it assumes some coherence from a British point of view because
the main figures established their shared identity and character only when exiled in Britain.
The ‘Budapest School’ of art historians made a seminal contribution to the development of
the discipline of art history in Britain yet their role remains almost invisible in the larger
historiography of the subject. Frederick Antal and Johannes Wilde were both students of MaxDvořák (1874–1921) in the celebrated Institute for Art History in Vienna.423 Although clearlyinspired by Dvořák’s teaching, I think it is important to recognise that they each had a dynamic,
not a passive, response to the methods of their mentor. Even Wilde, who was instrumental in
shaping Dvořák’s posthumous reputation424 went on to develop his own distinctive approach toart historical research and methodology. What gives the ‘Budapest School’ its identity, however, is not the shared national origins of the protagonists, but the events and influences theyexperienced after leaving Vienna. This is best defined by their association with Georg (György)Lukács in the years during and after the First World War. Antal, Wilde, and Arnold Hauser (aHungarian pupil of Wölfflin in Berlin) were all active members of the Sunday Circle (Sonntagskreis) in Budapest between 1916 and 1918 and contributors to the Free School of the
Humanities 1918-19 alongside Lukács, Béla Balázs and Karl Mannheim. The overriding
concern of this group was to imbue concepts of consciousness with a historical and social basis;in essence, an attempt to explain how ideas reflect both the period and social position from which
they are generated. The key texts which emerged from this period were Lukács’ Geschichte und
Klassenbewusstsein (1923; English translation as History and Class Consciousness, 1973) and
Mannheim’s Ideologie und Utopie (1929; English translation 1936), the latter forming the basisof a new area of scholarship known in Britain as ‘the sociology of knowledge’.
Defined by their attempts to create a ‘social history of art’ based on the ideas of Lukács,
each of Frederick Antal, Johannes Wilde and Arnold Hauser pursued careers as scholars,
editors and curators in Central Europe until the rise of Nazism in the 1930s forced them toemigrate to Britain. Thereafter, their paths diverged; Hauser became a lecturer in the
University of Leeds, Wilde a lecturer then Professor and finally assistant Director of the
Courtauld Institute of Art in London where he taught successive generations of students in
Italian art of the High Renaissance. It was Antal, however, who never occupied a formal
position in any British museum or university, who moved to the heart of British intellectual
life. He is acknowledged by each of Anthony Blunt, John Pope-Hennessy and John Berger tohave been the key influence in their development as art historians. In the small book Art
Theory in Italy 1450-1600 Blunt gives a fulsome tribute to Antal whose methods were theinspiration for his approach to the subject.425 In addition, Antal, who is best known for his
work on Italian painting of the trecento and quattrocento, was one of the first scholars trained
422

P. STIRTON, ‘Frederick Antal and the Social History of Art in Britain’, in G. ERNYEY, Britain andHungary, vol. 2, Budapest, 2003.

423

Kunsthistorische Institut des Instituts für Oesterreichische Geschichtsforschung in the University of
Vienna.

424

K, SWOBODA & J. WILDE (eds), Kunstgeschichte als Geistesgeschichte; Studien zur abendlandischen Kunstentwicklung, Munich, Piper Verlag, 1924.

425

A. BLUNT, Art Theory in Italy, 1450-1600, Oxford, 1940.

145

in the classic techniques of Central European art history to turn his attention to British art. His
books on Hogarth and Fuseli, both published posthumously, were instrumental in making
British art a serious area of academic study.426 In the main, however, all three of thesescholars made the social history of art and the interpretation of primary documents the central
features of art history as practised in Britain. In doing so, they laid the foundations of an
approach to the subject which embraces historians as diverse as Francis Haskell, Michael
Baxandall and T. J. Clark.427 It is not overstating the case to suggest that the most innovative
art history produced in Britain during the latter stages of the twentieth century was, to agreater or lesser extent, motivated by the ideals of a social history of art that traces its origins
to a combination of the Hungarian scholars and those associated with the Warburg Institute.428
Having suggested something of the role that Hungarian scholars played in establishing art
history as an academic discipline in Britain, I would now like to turn to the later history of thesubject to compare how art history has developed over recent years in the two countries. For
my starting point, I take the essay written by, T. J. Clark in 1974 entitled The Conditions ofArtistic Creation which has become a landmark among English speaking art historians.429 In
this polemical text Clark set out to provide a brief history of the discipline of art history and todescribe both its current state and the immediate problems it faced. Although it is now over
30 years old, there are two points that I want to take from this essay which may help to
introduce the main thrust of my paper.
The first of these is that, for Clark and increasingly for many other art historians in Britain
and America in the 1970s, art history had reached an impasse or a sort of debased condition.
The remedy proposed was to return to, and reinterpret, the pioneering figures who had
developed the fundamental principles of art history as a coherent academic subject. By rereading Wölfflin, Riegl, Dvořák and Warburg, Clark suggested, art historians could again
begin to ask the large questions that had been posed by historians of the late nineteenth andearly twentieth centuries. Over the last 30 years this call for a return to first principles has
been manifested in a heightened concern among English-speaking art historians for problemsof historiography and methodology. There is hardly an art history course in Britain and North
America now that does not have a compulsory element exploring the origins and significanceof iconography, style, cyclical theories of history and concepts of Idealism, Marxism,
Feminism and Structuralism. It has also made English-speaking scholars appreciate what they
had previously lacked in a clear understanding of the classic early theoretical texts. As aresult, many of those texts are now being translated into English for the first time. Above all,it is the writings of the Vienna School which have proved to be the most engaging. Virtually
all of Riegl’s writings are now translated and there is a small industry among scholars andpostgraduate students in analysing the sources, deeper meanings and posthumous significanceof texts such as Stilfragen (1893), Spätrömisches Kunstindustrie (1901) and Das Holländische
Gruppenporträt (1902).430 It is perhaps significant that British and American scholars have426

F. ANTAL, Fuseli Studies, London, 1956; Hogarth and his Place in European Art, London, 1962.

427

See also P. STIRTON, Frederick Antal, in A. HEMINGWAY (ed.), Marxism and the History of Art,
London, 2006, 45–66.

428

This point is made emphasised when one remembers the extent to which Panofsky’s iconographic
approach dominated in North American universities after World War 2. Despite Gombrich’s
opposition to the relationship, the Warburg Institute and the social history of art have been
touchstones for British art historians.

429

T. J. CLARK, The Conditions of Artistic Creation, Times Literary Supplement, 24 May 1974, 561–562.

430

Stilfragen, translated by E, KAIN as Problems of Style (Princeton, 1992); Spätrömisches Kunstindustrie, translated by R. WINKES as Late Roman Art Industry (Rome, 1985); Das Holländische
146been instrumental in tracing the later history of the Vienna School, notably in the work ofHans Sedlmayer and Otto Pächt, when it became mired in the politics of the Nazis, an areathat many German-speaking or Central European scholars found too problematic to explore ina purely scholarly manner.431
Now, we can perhaps understand the Anglo-American interest in this body of ideas. Afterall, these younger art historians coming to prominence in the 1960s and 1970s were
uncovering a world-view and set of issues which had been submerged in the imported art
history of people like Fritz Saxl, Edgar Wind, Ernst Gombrich, Rudolf Wittkower and Erwin
Panofsky. Many have suggested that the essentially empirical tradition which dominated
British and American intellectual life (especially in the field of history) was antithetical to the
Idealist tradition of history that lay behind early pioneering art historical theories.432 When
Gombrich wrote that the father of art history was not Vasari or Winckelmann, but Hegel, he
was not suggesting that Hegel’s writings should be read as art history; but that Hegel’s
theories of historical process were the fundamental building blocks of Wölfflin, Riegl and
Warburg.433 The next generation (Saxl, Wind, Gombrich, Wittkower and Panofsky), thetransmitters of the Central European tradition to the Anglo-Saxon world, understood this fromtheir basic education. But, as refugees in an unfamiliar environment, they tempered their art
historical writings and teachings to be accessible to their new colleagues and students. What
we in British universities ended up with, therefore, was a watered-down, utilitarian art history
that avoided deeper philosophical speculation and ignored some of the curious side-issues,
like psychoanalysis, philology and anthropology, that were part of the larger intellectual
worlds of the early scholars.
This may explain why the present generation of Anglo-Saxon scholars are fascinated by
the complex and richly diverse set of ideas that emerged from the late Austro-Hungarian
empire. We could also suggest that they do not fully understand it. British and American
culture is fundamentally different from that of Central Europe, before we add the 100 years
and numerous regime changes that stand between an art history professor in 21st century
London or New York, and the Vienna of 1906.434
No British or American scholars attended the Institute for Art Historical Research in the
University of Vienna. But several Hungarians did. What country or community of scholars isin a better position to assess and interpret the Vienna School than those who were partners in
Gruppenporträt, translated by E. KAIN and D. BRITT as The Group Portraiture of Holland (LosAngeles, 1999); the most recent addition to Riegl’s publications in English is Historical Grammarof the Visual Arts, translated by J. E. JUNG, (New York 2004). A selection of recent monographs in
English on Riegl includes R. WOODFIELD (ed.) Framing Formalism: Riegl’s Work (London, 2001);
M. IVERSON, Alois Riegl – Art History & Theory (new ed. MIT, 2003); M. GUBNER, Time’s Visible
Surface: Alois Riegl and the Discourse on History and Temporality, (Wayne State U. P. 2006).
431

C. WOOD (ed.), The Vienna School Reader, New York, 1999.

432

The Empirical Tradition can be traced back to Locke and Hume in the eighteenth century. The
latter’s History of England (1754–1764) is regarded as the first rounded example of empiricalhistory, an approach that was still current in British universities in the early twentieth century.

433

E. H. GOMBRICH, The Father of Art History; a Reading of the Lectures on Aesthetics of G. W. F.
Hegel’, in Tributes, Oxford, 1984, 51–70.

434

It is a commonplace to state that British and Central European intellectual traditions are fundamentally different. See, for example, E. H. Gombrich, in Search of Cultural History, in Ideals andIdols, Oxford, 1979, 24–59. Or, with direct relevance to this paper, G. LICHTHEIM, Lukács,
London, 1970, 9–11 and 23–30.

147

the Empire and who took from Riegl, Dvořák, Schlosser and even Strzygowski, ideas andapproaches that they could apply to their own national art? And yet, there seems to be anabsence of interest in this legacy among modern Hungarian art historians. Most of the great
Hungarian art historians who came to the west in the 1930s were steeped in the principles of
the Vienna School and did not regard it as a gospel to be followed but a liberating set of ideas
and tools that invigorated their own ideas and interests. 435 They were, in short, inspired by it,taking these central principles and applying them to new interests and theories to test theirusefulness and, where problems arose, developing new ways of working and new theories toextend and elaborate these principles.
This brings me to the second point in Clark’s 1974 essay. When trying to suggest how vitalart history was to the intellectual world of the early twentieth century, Clark cited the
Hungarian Marxist philosopher Georg Lukács; not as an example of an art historian, but as aninterested thinker who saw in art history some of the great issues of his day being addressed.
Who nowadays, if asked to name some of the great thinkers of our age – thinkers who had
shaped the world view and intellectual problems that confront us – would name an art
historian? But this is precisely what Lukács did. In 1922, when asked to name three vitally
important historians of the recent past, he cited two art historians (Riegl and Dvořák)alongside Wilhelm Dilthey. For Clark, this indicates just how important art history was as anintellectual force, that leading scholars in other areas of history and philosophy would look to
art historians as inspiring figures who influenced the cultural life, the intellectual character of
their age, not merely the study of art works. That, however, is not the real point that I want tomake here. It is in Clark’s choice of Lukács as a representative of the sophisticated Central
European world of ideas. The three Hungarian art historians who came to Britain in the 1930s
and who did so much to establish art history as a serious activity were aware of the pioneering
work of the Vienna School and had also known Lukács closely.
This association of individuals, theories and methods, that brings together Lukács, Antal,
Wilde and Hauser, seems a rich basis for the kind of art history that seeks to address the major
forces at work in society and culture. At its heart is an acceptance of theoretical speculationand of rigorous analysis and criticism of the very principles that underpin art history. But it
appears, at least to an outsider, that this is the very activity that is avoided in much current
Hungarian scholarship in the visual arts. In collaborative research, as much as in recent
exhibitions and publications, one finds the principal aim to be the establishment of key facts
relevant to the artists and art works, and the construction of a chronology within which
historical sequences can be fixed. These are laudable aims in themselves, but they restrict art
historical thinking to a fairly basic level. Such empirical or positivist pursuits can also be used
as a diversion, drawing attention away from the deeper and more problematic activities oftheoretical and methodological speculation.
Recent books on the history of Hungarian art do not claim to be restoring the Romantic
notion of art as the expression of the ‘spirit of the nation’ (or the nation state). But there is aclear sense in which their aim is to establish a clear factual or documentary basis from which
to define Hungarian art.436 As is sometimes made explicit, such histories are intended to be as
broad and inclusive as possible, but they also renounce any claims on interpretation or435

See also A. KORBER, Lányi Jenő 1902–1940, Ars Hungarica, Vol. 31, 2003, part 2, 281–298.

436

For this trend in scholarship see, for example: ANDRÁSI, G. et al, Magyar képzőművészet a 20
században, Corvina Kiadó, Budapest, 1999 (translated as The History of Hungarian Art in thetwentieth Century, 1999). GALAVICS, G. et al, Magyar művészet a kezdetektől 1800–1900, Corvina,
2001; BEKE, L. et al, Magyar művészet 1800-tól napjainkig, Corvina, 2002.

148

historical meaning. While admitting that complete objectivity is impossible, the authors of
one volume state that their aim has been to avoid ‘one sided emphasis on movements weconsider salutary, or to declare any concatenation of trends or certain individuals oeuvres tobe the mainstream of Hungarian art’.437 In other words, the ideal being strived for is anobjective narrative which embraces diversity (‘the colourful spectrum of diverse movements
branching out in many directions’), while establishing a canon or core of reliable information.
This is hardly contentious and the books will be very useful in introducing Hungarian art tostudents and interested outsiders. The problem arises when one sees this as part of a larger
trend in modern Hungarian scholarship.
The questions raised by this line of enquiry are simple but far-reaching. Is there anaversion to larger theoretical problems in current Hungarian art historical scholarship? And, if
so, why has this arisen? I am not in a position to write authoritatively on this, but the question
has been posed by others. Several writers in both the west and the former Communist
countries have attempted to trace the change in intellectual climate since 1989 which presents
obstacles to the restoration of grand theoretical projects in the humanities.438 In particular,
there is a belief that one of the legacies of communism in Central Europe is a fear of the more
speculative art history that is concerned with ideology.439 In this reading, ideology itself has
become stygmatised because it was once allied to a political doctrine or dogma that is now
anathema. What has arisen to replace it is a tradition of scholarship that attempts to remain
neutral by ascertaining facts and organising taxonomies or narrative sequences. In turningaway from the problems of ‘ideology’ in favour of the empirical gathering of data and verification of facts, Central European historians would appear to have returned to an approach thatwas once associated with English liberalism – the ‘Empirical tradition’ of English historicalscholarship, and counterpart to the so-called ‘common-sense’ school of philosophy. But thistradition was always distrustful of, and possibly incompatible with, the core values of art
history as it was originally conceived. It is perhaps no accident that the last major European
country to develop a concept of ‘art history’ was Britain, and the discipline that they imported
in the 1930s was brought there by Central European emigrés.
There is an alternative set of questions that could be asked. Is the British view of art history
in Hungary biased towards a particular set of ideas since it is shaped only by the scholars wholeft the country and ultimately came to Britain? Or, to put this another way, did an alternative
tradition of art historical theorising develop in Hungary after the Second World War? If thiswere the case, one would look perhaps to figures like Lajos Fülep and Lajos Németh who are
regularly cited and clearly exerted a great influence through both their writings and teaching.
Their work has only rarely been translated but, from these available texts, it does not appear
that either regarded the process of art history as one of uncovering a set of pre-existing facts
and patterns. One senses that both these figures were equally resistant to the claims of
empiricism, but this remains to be explored in a way that would reveal the extent to which
their ideas engaged with the larger ideas and ideologies of art history in general.

437ANDRÁSI, G. et al, op. cit. 7.

438See, for example, J. HELD, Von der Ideologiekritik zur Akklamation der freien Marktwirtchaft,Kritische Berichte, 3/1990, 21–26; or J. BAKOS, From the Ideological Critique to the Apologia for
the Market, in J. BAKOS (ed.), Artwork through the Market, Bratislava, 2004.

439

The exception to this is Ernő MAROSI whose edition A magyar művészettörténet-írás programjai;
Válogatás két évszázad írásaiból, Budapest, 1999, is one of very few attempts to address methodology and historiography in this field.

149

Critics of the Empirical tradition point out that there is no objective truth of facts and theaim to write a history of art that is somehow a ‘truthful’ sequence will always be compromised. We cannot escape ideology because writing a narrative reflects a point of view; theviewpoint of the writer or group that he/she represents. As Wölfflin put it, the disinterested
accumulation of facts, without an organising principle, is not ‘history’.440 More importantly,
however, the empirical project suggests that history is a set of related events that exist
independent of the historian, and which are waiting to be restored to their proper pattern ofrelationships. It goes without saying that such an approach would have been despised by
Antal and Hauser. As Marxists, they saw themselves as outside the bourgeois intellectual
world, and therefore all forms of intellectual engagement were problematic and ideological. It
could equally be said, however, that Wittkower, Gombrich and Panofsky, as well as Wildeand Lányi, would have found the empirical approach questionable. The art historians admiredby Lukács, (Riegl and Dvořák) were those who asked big questions about how art connectedwith the deep structural forms of their age. The real problem for them, it could be claimed,
was how art related to ideology. By taking art history away from the aesthetes and collectors
these early shapers of the discipline turned the study of art works in history into something
intellectually challenging, and revealing of profound insights into the nature of society and theindividual psyche. This is what Anglo-Saxon historians of art are just realising, while theCentral Europeans appear to be abandoning.
To restate my opening remarks, I have been considering a paradox in British andHungarian intellectual traditions. The Anglo-Saxons in the late twentieth century have been
trying to grasp Central European theory and ideology related to the history of art, while theCentral Europeans, the intellectual heartland of these theories, seem to be diverging fromthem and in some cases tending to reject ideology. I emphasise that I am making fairly
general comments but my aim here is characterise or contrast the state of the discipline of art
history in these two regions rather than focus on specific scholars or books. The paradox
becomes an irony when we recognise that the scholars of the English-speaking world andthose of Hungary and many former Communist-bloc countries seem to be moving in opposite
directions. Each group wants what the other previously had in the early 20th century: theliberal Empiricism of the English tradition or the post-Hegelian ideological history of Central
Europe.

440

H. WÖLFFLIN, Kleine Schriften, ed. J. Gantner, Basel, 1946.

150

SZABÓ LILLA
Zajti Ferenc festőművész ésMedgyaszay István építész magyarságkutatásai„Hiszen Csoma maga sem tudott többet mondanierről, mint hogy reméli: valahol, valamikor rátalál
valamire, ami fényt deríthet nemzete eredetének
odáig megoldatlan kérdéseire.”441

A keleti hatások elemzésének sokrétű és sokféle aspektusú, igen terjedelmes (szak)irodalmában442 külön fejezetnek tekinthetők a hazai, magyarországi kutatások.
A mi Kelet iránti érdeklődésünk a 19. század közepétől intenzívvé vált európainál jóval
korábban kezdődött el, és más népekétől jelentősen különbözik abban, hogy nálunk ez a„magyarság őskeresésével” kapcsolódott össze. A magyar nyelv és nép eredetének, származásának kérdésével. Kőrösi Csoma Sándortól (1784–1842) kezdődően, illetve az ő „nevében”
sokan indultak el e rejtelmes utakon.443
Az alábbiakban a két világháború közötti időszak két különös egyéniségének, Zajti Ferencfestőművésznek (Újfehértó, 1886–Budapest, 1961) és Medgyaszay István építésznek (szül.
Benkó István, Budapest, 1877–Budapest, 1959) magyarság-eredet vizsgálatával mint
kultúrtörténeti ténnyel és jelenséggel kívánunk foglalkozni.444
Mindketten megközelítően egy időben, abban a korban születtek, amikor ifjúkorukra –szellemi tájékozódásuk idejére – „kerülhettek” a magyar népművészet „formakeresői” nagy
generációjának (Huszka József, Lechner Ödön, Malonyay Dezső) hatásáramlatába.
Különböző végzettségük ellenére egyéni pályájukat a magyar nép eredetének kérdése és„kutatása” kapcsolta (és kapcsolja) össze és lettek életre szólóan közeli barátok. Bár
441

BAKTAY Ervin, Kőrösi Csoma Sándor, 4. kiad., Talentum Kft., Budapest, 1999, 131.

442

Összefoglalóan értékeli a keleti témájú képzőművészeti alkotásokat Christine PELTRE, Orientalismcímű tanulmánykötete (Paris, 2004). Szűkebb területre vonatkozóan dolgozta fel ezt a kérdést az
1997-ben Salzburgban rendezett kiállítás, amely az Osztrák–Magyar Monarchia területéről származó képzőművészek, megrendelők és gyűjtők keleti műveit mutatta be. Az orientalizmus
fogalmának sokrétű jelentését és tartalmát elemzi Edward W. SAID, Orientalism című, 1978-ban
megjelent könyvében (magyarul: Orientalizmus, Budapest, 2000).

443

Baktay Ervin Kőrösi Csoma Sándorról írott munkájában összefoglalóan szólt a „Szkander bég”-rőlés az őt kutatókról (dr. Duka Tivadar 1825–1908, Vámbéry Ármin 1832–1913, Stein Aurél 1862–
1943). Duka Tivadar életéről és Kőrösi Csoma Sándor emlékének megőrzése érdekében kifejtettmunkásságáról Terjék József írt részletesen (TERJÉK József, Kőrösi Csoma-dokumentumok az
Akadémiai Könyvtár gyűjteményeiben, Budapest, MTA Könyvtára, 1976.)

444

Zajti Ferenc életéről és tevékenységéről dokumentumfilmet készítettek unokái, Zajti Ferenc ésGábor, valamint Somogyvári Rudolf. (VIDEANT Film Produkció, 2001). Medgyaszay Istvánéletével és életművével foglalkozó monográfiák: KATHY Imre, Medgyaszay István, Budapest,
Akadémiai Kiadó, 1979; Medgyaszay István, válogatta és összeállította POTZNER Ferenc, Budapest, Holnap Kiadó, 2004; Medgyaszay István – Építészet és ornamentika, kiállítás. Ernst Múzeum,
2006; Az építészet Bartókja – Medgyaszay István, dokumentumfilm, rend.: ZAJTI Ferenc, ZAJTI
Gábor, 2003–2005.

151

meglepőnek tűnhet, hogy egy festőművész, illetve egy jelentős megrendeléseket egymás után
elnyerő építész időt és anyagi ráfordítást nem sajnálva „kutatja”, vizsgálja a magyar
történelem őskorát, de a hasonló kérdésekkel foglalkozó képzőművészek egész sorát találjuk
meg a századfordulón és az utána következő évtizedekben. Általában a magyar népművészetből és az ornamentikából, mint a jellegzetes ősi motívumkincset megőrző, konzerváló
emlékanyagból indultak ki, s vagy megmaradtak a széleskörű gyűjtésnél, vagy annak nyomán
további „messzemenő” következtetések levonásáig mentek el.445 Jellemző rájuk, hogy felsőbb
tanulmányaik alatt néprajzot, régészetet, művészettörténetet hallgattak, esetleg összehasonlító
nyelvtudománnyal is foglalkoztak. Ornamentika-„kutatásaikról” elmondható, hogy valamennyien az erdélyi népművészetet, az évszázadok alatt legérintetlenebbül maradt emlékanyagot vették alapul.
Vizsgálataik eredményének megítélése nélkül, csupán, mint Zajti Ferencnek ésMedgyaszay Istvánnak a magyarok rokonait, eredetét kereső erőfeszítésének „előhírnökeit,előzményeit” kívánjuk őket felsorolni, és tevékenységüket röviden ismertetni. Hozzátennénk
viszont, hogy jelen tanulmányunk írásakor magunkénak is érezvén a 2005-ben, a Néprajzi
Múzeumban Huszka József rajzaiból és akvarelljeiből rendezett kiállítás szempontját, rájuk
vonatkozóan (is) idézzük: „Elméletével – a magyar népművészet ornamentikáját keleti,
perzsa, indiai gyökerűnek vélte, s ezt bizonygatta – hamarosan szembekerült a néprajzkutatókkal. Ezért fogalmazzák meg a kiállítás rendezői, hogy a múzeum Huszka József helyszíni
kutatásainak és gyűjtőmunkájának rekonstrukciójával nem elméleteit akarja rehabilitálni,példáján azonban jól be lehet mutatni azt a folyamatot, ahogyan a XIX. század utolsó
harmadában megélénkült az érdeklődés a paraszti-népi tárgykultúra s a vidéki élet megannyi
színhelye iránt, az „ornamentika”, a „szép”, az „ízlés”, a „stílus” eszméi és fogalmai
mentén.”446
A legutóbbi évtizedig meglehetős némasággal övezett Huszka József (1854–1934) 1874től az Országos Mintarajziskola növendéke volt. Tanári képesítése a figurális ékítményes ésépítészeti rajzolás oktatására szólt. Désen, Zentán majd Sepsiszentgyörgyön működött rajztanárként. Tanárkodása idején, az 1880-as években, Orbán Balázs nyomában bejárta a
Székelyföld falvait, ahol a Műemlékek Országos Bizottsága megbízásából megörökítette az
egyházi emlékeket. Mellette másolta a régi ornamenseket az épületekről, népi tárgyakról,szőttesekről stb. A magyar díszítő styl című munkája 1885-ben, A magyar ornamentika címűműve 1898-ban jelent meg. 1879-ben kapcsolatba került a Magyar Nemzeti Múzeumban
Rómer Flóris Ferenc (1815–1889) mellett dolgozó Nagy Géza régésszel, aki 1881–1889
között a Szepsiszentgyörgyön létrejött Székely Nemzeti Múzeum őre volt.447 Komoly hatással
voltak rá Nagy Gézának a szkíták és magyarok rokonságáról vallott őstörténeti nézetei. 1893445

SINKÓ Katalin, Die Entstehung des Begriffs der Volkskunst in den Kunstgewerbemuseen desZeitalters des Positivismus. Ornament als Nationalsprache, Acta Historiae Artium XLVI (2005),
205–259. SINKÓ Katalin, The Creation of a National Style of Ornamentation at the End of the
Nineteenth Century, in Hungarian ceramics from the Zsolnay Manufactory, 1853–2001, szerk.
CSENKEY Éva, STEINERT Ágota, The Bard Graduate Center for Studies in the Decorative Arts,
Design, and Culture, New York, Yale University Press, New Haven and London, 2002., 45–55.

446

Huszka József a rajzoló gyűjtő. Kiállítási katalógus, Néprajzi Múzeum, 2005. május–2006.
március.

447

Nagy Géza (1885–1915) múzeumőr, történész. Budapesten a piaristáknál végezte a gimnáziumot,
majd a budapesti tudományegyetemen történelmi, régészeti, oklevéltani, irodalomtörténeti,összehasonlító nyelvészeti, földrajzi tanulmányokkal foglalkozott. Rómer Flóris jelentősebb
tanítványai, Hampel József (1849–1913), Csetneki Jelenik Elek (18??–1889) mellett említik Nagy
Gézát, aki elsősorban a magyarság ős- és államalapítás előtti történetével foglalkozott.

152

ban jegyezte le Huszka: „Háromszék-, és Csíkmegye szép völgyeiben a régi magyar kultúra,az ősi magyar civilizáció megkerülhetetlen kincseire találtam, melynek még emlékezete iskiveszett a magyar Alföldön.”448
Huszka József szerint a magyar nép művészetének bölcsőjét Keleten kell keresni, s ő utaltelőször a magyar ornamentika indiai kapcsolataira. Lechner Ödön (1845–1914) építész keleti
formák és motívumok iránti érdeklődése az ő hatására alakult ki. Huszka József 1887-ben,Németországban, 1888-ban Franciaországban járt tanulmányúton. Tanulmányozta más népek
ornamentikakincsét és a magyar, valamint a külföldi régészeti ásatások illusztrációit, illetve
fel is dolgozata azokat. 1891-től a budapesti piarista gimnázium tanára lett.449 Itt diákja voltaz a Hevesy Vilmos, aki az indiai hun kapcsolatokat vizsgálta és Munda – Magyar – Maoricímmel, Uxband név alatt, 1928-ban jelentette meg erről szóló tanulmányát. Állításait, mint
tudjuk, később (beismerve, hogy a Mohenjo-Daron felfedett írásnál sem találtak semmiösszefüggést a sumér nyelvvel) visszavonta. Hevesy Vilmos levelezésben állt Zajti Ferenccel
és Medgyaszay Istvánnal is.
A néprajztudomány területén később több hasonló, párhuzamos gyűjtés és feldolgozás iselindult (Hermann Ottó (1835–1914), ifj. Jankó János (1868–1902), Bátky Zsigmond (1874–
1939).450 Gróf Zichy Jenő (1837–1906) és Posta Béla (1862–1919) is ebbe az irányba indultak
vizsgálataik során.451
Az ősi magyar művészet utáni kutatás céljából Horti Pál (1865–1907) festő- és iparművész, 1890-től a Fővárosi Iparrajziskola tanára, Keletre utazott (és eközben halt meg). Dr.
Tóth Jenő (1882–1923) népművészeti gyűjtést folytatott Indiában.452
A néprajzi emlékek és az ornamentika gyűjtésének kiemelt helye volt Erdély. A Székelyföldön járt gyűjtőkörúton Thoroczkay Wigand Ede (1870–1945) is már 1902-ben.453 Ugyan448

HUSZKA József, Székely művészet, 1893, 2. 1. 20–24.

449

Huszka József munkásságát a Huszka József a rajzoló gyűjtő című kiállítás mutatta be (Néprajzi
Múzeum, 2005. május–2006. március). Huszka József írásai: Magyarische Ornamentik, Verfast
und gezeichnet von Deutsche Übertragung von Willibald SEMAYER, Budapest, Pátria, 1900;
Honfoglaló őseink ornamentikája, Budapest, Pátria, 1910; Ua., Magyar Mérnök- és Építész-Egylet
Közlönye, 1910, 5–6. füz.; A szemdísz, Budapest, Pátria, 1916. Ua., Építőipar – Építőművészet,
1916, 12–19. sz.; A magyar turáni ornamentika története, Budapest, Pátria, 1930. Huszka József
publikációival és azok 19. századi művészettörténeti, kultúrtörténeti vonatkozásaival is foglalkozikSINKÓ Katalin, Die Entstehung des Begriffs der Volkskunst in den Kunstgewerbemuseen des Zeitalters des Positivismus. Ornament als Nationalsprache, Acta Historiae Artium XLVI (2005), 205–
259, aki tanulmányában hivatkozik az 1873-as bécsi világkiállításon bemutatott, az Osztrák–Magyar
Monarchia területéről begyűjtött népművészeti emlékanyag, köztük a magyar tárgyak sikerére.

450ŐRINÉ NAGY Cecília, Népművészeti témák a gödöllői művésztelepen, in „...csak néztem ésgyönyörködtem”. Népművészet a gödöllői művésztelepen, Időszaki kiállítás a Gödöllői Városi
Múzeumban, 2004. kiáll. kat. 24.

451

Gróf ZICHY Jenő főbb művei: Kaukázusi és közép-ázsiai utazásai. I–II. Budapest, 1897; Oroszországi és keletázsiai expedíciójának beszámolója. Budapest, 1899; Harmadik ázsiai utazása. I–IV.
Székesfehérvár, 1900–1905.

452

Dr. Tóth Jenő 54 db Indiában készített, az ottani népművészetet bemutató akvarelljeit említi Zajti Ferenc India történetének ethnographiai problémái című tanulmányában. Zajti Ferenc indiai gyűjteményének kiállítása. Kiáll. katalógus. 13. Országos Iparművészeti Múzeum 1929. november–december.

453

Thoroczkay Wigand Ede és a gödöllőiek kapcsolatáról írt: KESERŰ Katalin, A „gödöllői építészek”,
in A gödöllői művésztelep 1901–1920, szerk. GELLÉR Katalin, G. MERVA Mária, ŐRINÉ NAGY
Cecília, Gödöllő, 2003, 71–76.

153

ebben az időben Erdélyben gyűjtötte az élő magyar népművészetet Malonyay Dezső (1866–
1916). Nagy volumenű vállalkozásában a gödöllőiek nyújtottak neki segítséget. Az 1907 és
1922 között megjelent A magyar nép művészete című ötkötetes művét Nagy Sándor, KörösfőiKriesch Aladár (1863–1920), Undi Mária (Mariska, 1877–1959) és mások illusztrálták.
Malonyaytól és a gödöllőiektől függetlenül Medgyaszay István építész Juhász Árpáddal
gyűjtött tárgyi- és építészeti népművészeti „emlékeket” 1904-ben Kalotaszegen és Székelyföldön.454 Medgyaszay egész építészmérnöki pályafutását meghatározta ez a közvetlenül atanulmányai befejezése (1904) után végzett gyűjtőkörút. Malonyay említett nagy művénekelső két kötete Medgyaszay népi építészetet bemutató rajzaival jelent meg, s e munkája jól
kiegészítette a gödöllőiek gyűjtését.455 Az építésznek a népművészettel való találkozásakésőbb viszont a gödöllőiekétől teljesen eltérő irányban haladt tovább.
Medgyaszay István alkotóművészetében két párhuzamosan futó, az építészetét meghatározó érdeklődési vonalról beszélhetünk. Az egyik maga az építészet: a modern építészeti
megoldások vizsgálata és az építészeti formák megújulásának kérdése.
A másik a magyar népi építészet és ornamentika vizsgálatán és alkalmazásán messze túlmutató „elméleti síkú” következtetések levonása volt. Jelesül a népi építészetben megőrzött –a szerkezetekben és a díszítőelemben évszázadokon át hagyományozódott formák eredeténeka kérdése foglalkoztatta.
Pályája kezdetétől megfigyelhetően ugyanabba az irányba terelték szellemi érdeklődését és
tervezői alkotóművészetét az építészeti emlékek, valamint az építészeti anyagok, elsősorban abeton felhasználhatóságának vizsgálata. Legelső munkáitól felismerhető egyéni szemléleténeka gyakorlatba való „átültetése”. A régi, jól bevált építészeti megoldásoknak a modern architektúrában történő alkalmazása. Kijelenthetjük, hogy tervező építészként vizsgálódásainak„módszertana” és célja eredendően Bartók és Kodály példájához állt közel. Az építészet
megújítására, a praktikus, harmonikus formák és stílus kialakítására törekedett, amit elsősorban a népi építészet tanulságai – a régi építészeti szerkezetek, struktúrák, valamint díszítmények mintául vételével szándékozott elérni. A célszerűség (az építészeti funkcionalizmus)
és esztétikum, illetve az építészeti anyag (hármas) együttesének harmonizáló megvalósítása
elsőrendű elv volt számára. Éppen ezért vizsgálta az új építészeti anyagok (beton) új építészeti
szerkezeteken és formai megoldásokon való felhasználásának lehetőségeit. A tervezői
felkészültségét kiegészítő néprajzi gyűjtés, majd később, annak mintegy folytatásaként akeleti architektúra (azon belül a „szerkezetiségek” és a részlet-elemek) elemzése és a betonszerkezeti és formai lehetőségeinek kiaknázása nem különültek el nála egymástól.
Medgyaszay István építészeti fejlődésére és gondolkodására inspirálóan hatott LechnerÖdön építészeti szemlélete és (Huszka J. nyomán) keleties ízű, a magyar népművészeti
formakincsből merítő építészete és díszítőművészete. Sok tekintetben folytatója Lechnerépítészetének, de határozottan el is tér tőle egyéni stílusa.
Medgyaszay tanulmányait Bécsben, a Művészakadémián Otto Wagnernél (Spezialschulefür moderne Architektur, 1903) és Budapesten, a Műegyetemen végezte (1904).456 Wagner454

1905-ben még Benkó István név alatt a Művészetben jelent meg Körösfő című írása. Művészet,
1905, 250–251.

455

MALONYAY Dezső, A magyar nép művészete, I., A kalotaszegi magyar nép művészete, Budapest,
Franklin-Társulat, 1907; II., A székelyföldi, a csángó és a torockói magyar nép művészete,
Budapest, Franklin-Társulat, 1909.

456

Az Akademie der bildenden Künstén belül működő Spezialschule für moderne Architektur, és
1900-tól a bécsi műegyetem, a K. K. Technische Hochschule hallgatója volt.

154

iskolájában találkozott az európai építészetben akkoriban dívó keleti hatásokkal. Legkorábbi,a lengyel Czernowitz helység nevét feltüntető „Forrástemplom” című, majd Budapesten, aGellérthegyre tervezett nemzeti Panteon terveit is ebben a keleti hatásokat felhasználó hazaiés európai építészeti stílus felfogásban készítette el.
A Panteon mind építészeti, mind eszmei-tematikai szempontból egyaránt monumentális
tervéről leolvashatók Medgyaszay szemléletbeli magatartása, s nem különben magabiztosépítészeti ambíciói. Legelső jelentős munkája gyanánt nem középületet, iskolát, vagy
templomot tervez, hanem egyből az ország és a magyarság, jelentésében is legnagyobb
emlékművét – és azt is a főváros fölé emelkedő Szent Gellért hegyre tervezi (1900 –1903). Az
általa elkészített nemzeti Panteon terve, már a helyszín kijelölésénél fogva is, szimbolikus és
szakrális egyben. Az emlékmű nem készült el. Az eredeti tervét később átdolgozott formában
Budapesten, a Műcsarnokban, majd pedig Párizsban mutatta be.
Ez a magában is szimbolikus „jelentésű” épületterv – szintén, mintegy szimbolikusértelemben – végigkíséri egész pályafutását és válik majd egy másik, szintén szimbolikus
jelentésű épületegyüttes terv, a Turán–Irán Társaság székházának kiindulási „alaptervévé”.457
Medgyaszay keleties ízű nemzeti Panteon-terve illeszkedett korának nemzetközi, mindenekelőtt az Otto Wagner iskola stílusához. Másfelől viszont műve folytatója volt az Iparművészeti Múzeummal és Lechner Ödön nevével fémjelzett magyar építészeti szecessziónak.
Építészeti érdeklődését nyilvánvalóan befolyásolta továbbá apja, Benkó Károly munkássága,
aki szintén építész volt és a modern építészeti anyagokkal (cement) foglalkozott. Tehát
Medgyaszay István már pályája indulásakor tudatosan foglalkozott a század eleji építőművészet két lényeges elemével: a modern építészeti stílussal és az új építészeti anyagok kínálta új
eljárások és módszerek, valamint technikák (beton- héjszerkezetek, szellőzés, fűtés, ablakkonstrukciók stb.) vizsgálatával és felhasználásával (pl. rárosmulyadi [Muľa, Szlovákia]templom kupolájának héjszerkezete, a veszprémi színház szellőztetése stb.). Az építészeti terveiben és kivitelezésükkor az új szerkezeti anyagok (az acél és a vasbeton) további lehetőségeit vizsgálta és alkalmazta. A célszerűség, az épületek formai és használati funkcionális
egyszerűsége, a felhasznált anyagok természetes szépsége, és az anyagok tulajdonságainak
megfelelő formaadási és szerkezeti módok érdekelték. Egységében szemlélte az épületet. Az
épület funkciója határozta meg számára az épület struktúráját: úgy a belső elrendezés, mintkülső megjelenés tekintetében. A célszerűség (funkcionalizmus), az esztétikai kivitelezés ésaz építészeti anyag megválasztása közötti összhang nyújtja köz- és lakóépületeinek,
templomainak és egyéb terveinek (pl. hadi kiállítás pavilonjai) jellegzetes harmóniáját.
Az építészet-mérnöki felkészültsége mellett fontos szerepet játszottak a régi korok,
egyiptomi, arab, indiai stb. építészetével kapcsolatos kérdések. Építészettörténeti vizsgálatai
egyszerre irányultak a múlt tapasztalatainak az újragondolására és az ebből levont következtetéseknek felhasználására a modern, új tervek esetében. Ugyanez mondható el az (építészeti)
díszítő formanyelvre, köztük az ornamentika funkciójára vonatkozó szemléletéről.
Kiemelkedő jelentőségű korai tervei, Nagy Sándor és Belmonte Leo számára készült
gödöllői műteremházak (1904–1906) e tekintetben meglepően kiforrottak. Az épületek hangsúlyos vízszintes tagolása, az erkélyek rendszere, az ablakok sora, azaz a műteremházak külső
és belső tervezése alapján viszont akár azt is feltételezhetjük, hogy már tanulmányai során
találkozott Medgyaszay az indiai kolonialista építészettel. Kapcsolata a gödöllői művészekkel
továbbra is fennmaradt. A Nagy Sándorral közösen elkészült munkájuk, a Velencei Világ457

A nemzeti Pantheon, a Baár Madas Református Leánynevelő Intézet (1929) és a Turán-Irán
Múzeum (1929) ugyanabba a külső homlokzati és alaprajzi elrendezésű rendszerbe tartozó épülettervek.

155

kiállítás Magyar Pavilonja (1906), majd a veszprémi színház (1908) a magyar népi építészet
és formakincs stílusteremtő erejét és megújulási lehetőségeit mutatták be.458
A magyar népművészeti gyűjtésben és annak a saját alkotói művészetükben történő
felhasználásában és értékelésében ugyanakkor alapvető különbség rejlik Medgyaszay István
és a gödöllőiek között. A gödöllői művésztelep tagjai, mindenekelőtt Nagy Sándor és
Körösfői-Kriesch Aladár a magyarok ősi mitológiájával foglalkoztak, így őket a historikus
festészettel kapcsolatban, nem pedig, szűkebb értelemben vett, a magyarok eredetének
kérdését elméleti szinten vizsgáló művészek között lehet/kell említenünk. Annak ellenére,
hogy közeli kapcsolatban álltak egymással, a gödöllőiek érdeklődése és szemlélete más
indítékú volt, mint Medgyaszayé. Jellemzően írta például Körösfői-Kriesch Aladárról Dénes
Jenő, hogy művészetében „új életre kelti a régi magyar legendákat és szimbolikus jelentésű
alakokat kreál”.459
A gödöllőiek életvitelének és művészi tevékenységének alapelve a paraszti életformához és atermészetbe való visszatérés volt és így szemléletük szerint alakították közvetlen környezetüket és készítették használati tárgyaikat. A kézműipari eszközökkel előállított termékeikhez amintát a paraszti kultúrából, a népművészetből vették – és ehhez találták meg forrásként az
erdélyi településeket, falvakat. A népművészeten van náluk a hangsúly – és ezen keresztül„indirekten” merül fel az ősiség, a magyar nép keleti származásának a kérdése. Az ősi (és aközépkori) magyar múltat feldolgozó témáik feltehetően a nazarénus hatásokkal hozhatók
közelebbi összefüggésbe. Sajátos, a teozófiához, a nazarénusokhoz, a természetgyógyászathoz
egyaránt közel álló szemléletükkel külön csoportot is alkotnak a Kelet iránt, „kutatás” szintjénérdeklődő képzőművészeink között. A gödöllőiek nem is folytattak a rokon népekkel, és az
eredettel kapcsolatos „kutatásokat”, vizsgálódásokat, hanem alkotó művészként témákban
dolgozták fel a magyar őstörténet motívumait. Így jelenik meg például a hun-magyar mondakörből Nagy Sándor, Hunor és Magor című nagyméretű munkája, a veszprémi színház főhomlokzatán, vagy Körösfői-Kriesch Aladár Aquileja ostroma, az Isten kardja című 1909-ben
készült sgraffitója a velencei kiállítás Magyar Pavilonján. 460
A korábban felsorolt „elődjeinél” Medgyaszay István – a gyakorlati tervezői-kivitelező
tevékenysége folytán – „továbbment” a népművészeten keresztül értelmezett ősi magyar
formakincs kutatásnál. Nem csupán a népművészeti motívumokban „őrzött”, megőrződött ősi
formakincseket, -elemeket, hanem magát az építészeti gyakorlatot –, az építészeti forma és458

Az Esposizione Internazionale delle Arti-n a „Művész ember otthona” címmel a belső tereket
Medgyaszay István, a bútorokat Nagy Sándor, a textíliákat Nagy Sándor felesége, Kriesch Laura
tervezte. A tervet aranyéremmel díjazták. SÜMEGI György, Magyarország állandó Műcsarnoka
Velencében és a gödöllői művészek”, in: A gödöllői művésztelep 1901–1920, i. m., 77–86; KESERŰ
Katalin, A „gödöllői építészek”, in: A gödöllői művésztelep 1901–1920, i. m., 71–76.

459

DÉNES Jenő, Körösfői-Kriesch Aladár, Budapest, 1939, 115–116; ZICHY István, Hunor és Magyar,
1905, színes litogr., 600x455/650x490 mm, MNG ltsz.: 1906-131; UNDI Mariska, Magyar eredetmonda I–II., 1921, akv., diófapác, pap., 220x275 mm, MNG ltsz.: F 94.29; F 94.31. Lásd továbbá:BASICS Beatrix, Az eredetmonda feldolgozásai Székely Bertalannál és a „gödöllői iskolában”, inGödöllőiek, szentendreiek. Művészettörténeti tanulmányok, Szentendre, 1982, 51–70. (Studia
Comitatensia 10.)460

Nagy Sándor és Körösfői-Kriesch Aladár „történelmi tárgyú” képeivel kapcsolatban lásd SINKÓ
Katalin értékelő elemzését: Historizmus – antihistorizmus, in: Történelem – Kép. Szemelvények
múlt és művészet kapcsolatából Magyarországon. Kiáll. kat. Magyar Nemzeti Galéria kiáll. 2000.
március–szeptember, 103–115. Valamint ugyanezen tanulmányán belül hivatkozását Werner
HOFFMANN, A földi paradicsom című (Budapest 1987), a 19. század eszméit összefoglaló művére.

156

struktúra egészét kutatta.461 A tornácos erdélyi parasztházak, a fa-architektúra és az erdélyi
templomok építészeti tanulmányozása – természetesen a wagneri építészeti iskolai tanulmányok, a lechneri örökség, illetve az európai, a francia és az angol modern építészet úttörőinek
az ismerete nyomán jutott el a keleti építészethez, s abból mindenekelőtt az indiai ősi
architektúrához. A magyar népi építészetből levont tapasztaltok – a sík falfelületek, a vízszintes tagolás hangsúlyozása, a teraszok, a sátor-tető stb. meghatározó elemekké váltak építészeti
tervei, másrészt elméleti következtetései számára.
1906–1907-ben Medgyaszay hosszabb európai tanulmányúton járt (München, Berlin,
Párizs), amelynek során a keleti gyűjteményeket (Guimet-gyűjtemény) is kutatta. Párizsban
François Hennebique francia építész tervezőirodájában dolgozott.462 Érdekes számunkra az atény is, hogy 1907-ben, Párizsban a Salon őszi kiállításán újra bemutatta A Szt. Gellért-hegy
kiképzése és a nemzeti Pantheon címet viselő tervét, melyet a Socièté des Artistes Francaiséremmel tüntetett ki.463
1908-ban, Bécsben, a VIII. nemzetközi építészeti kongresszuson a Die künstlerische
Lösung des Eisenbetonbaues című előadásában kapcsolta össze érdeklődése két területének, amodern építészet és az építészeti emlékek kérdését. A nagy történelmi korszakok, az antik
görög-római-, a gótikus-, az indiai építészetét, valamint a vasbeton új formai (és formálási)
lehetőségeit az építőanyagok szilárdságtani tulajdonságai tükrében elemezte. Előadását az
akkor megépült veszprémi színházon (1908) alkalmazott új szerkezeti-formai megoldásait
bemutató fotókkal illusztrálta. Előadásának konklúzióként jelentette ki, hogy az építészet
története során évszázadokra volt szükség ahhoz, hogy egy-egy új szerkezeti rendszer – abenne rejlő sajátos erőviszonyok miatt – tökéletes formai megjelenést nyerjen. Vonatkoztatta
ezt a vasbetonra is: „Addig [azaz a tökéletes forma kikristályosodásáig, megvalósulásáig]
pedig törekedjünk arra, hogy az új anyagok szilárdsági viszonyait minél világosabban jellemezzük, műveink a mi népünk formanyelvén beszéljenek és azokban a mi korunk gyermekeinek a lelke, a mi világnézetünk tükröződjék.”
Amennyiben előadásáról lefejtjük a különböző korok építészeti stílusára vonatkozó
eszmetörténeti futtatásait – illetve, ha csupán szigorúan az építészeti megoldásokat vesszük kibelőle –, a következetes építésszel állunk szemben. Nemcsak a bemutatott veszprémi színházára, hanem további munkáira is a legteljesebb mértékig ráillik, amit zárszóként mondottarról, hogy az új anyagok szilárdsági viszonyai ne rejtetten (pl. a díszítőelemek mögött),hanem minél világosabban jellemezzék az épületet.
Ebből az aspektusból az ősi indiai építészet nemcsak a magyar építészeti formákkal történő
rokonítás szempontjából érdekelte őt, hanem az indiai emlékek a modern építészet általános
törvényszerűségei vizsgálatához is például szolgáltak számára.
461

Azt, hogy mindenekfelett az architektonikus szerkezetek megoldásaira fektetett hangsúlyt, jól jelzi,
hogy erdélyi vándorlásain feljegyezték róla, hogy egy-egy faluba megérkezvén legelőször az épületek ács-szerkezetét figyelte meg. NAGY V., A nép művészetének keresése, in: „...csak néztem ésgyönyörködtem”. Népművészet a gödöllői művésztelepen, időszaki kiáll., Gödöllői Városi
Múzeum, 2004, 12.

462

François Hennebique (1842–1921) építész a vasbeton szerkesztő elveit kidolgozó építész volt.
Választása a jó hírű építész mellett nem lehetett véletlen; Medgyaszay István apja, Benkó Károly
építész alapította Magyarország első cementgyárát Nyergesújfalun. A gyártást saját új rendszere
alapján dolgozta ki. Az 1872-től működő gyár 1873-ban a bécsi világkiállításon diplomát nyert.

463

A Nemzeti Panteon eredeti tervét 1900–1903 között készítette, mellyel az Akadémia Gundel-díját
nyerte el 1903-ban. Átdolgozott formában 1904-ben, Budapesten a Műcsarnokban mutatta beelőször.

157

Vizsgálódásainak világos célja a merev beton-szerkezetek lágyabb, plasztikusabb építészeti megoldásokhoz való alkalmazhatósága volt. Az építészeti szerkezetek valamennyi fontos
pontja érdekli: az ívek, a héjalások, áthidalások, boltozati kiképzések, a terek kialakítása stb.
Figyelme mindeközben a beton anyagára összpontosul, amely a puritán, letisztult megoldásokat diktálja. (A rárosmulyadi templom szinte ennek a felfogásának a kísérleti „példája”.
Falai betonból épültek, kupolája betonhéjalású. Az épület külsején a kupola egyes cikkelyeinek felfekvési pontjait Sidló Ferenc betonból készült angyal szobrai hangsúlyozzák.) Bécsielőadásából, de még inkább később megvalósult épületeiből világosan látható, hogy
Medgyaszay egyszerre kereste a beton mérnöki lehetőségeit és az új építészeti stílust. Ebben
van, és ebben kell keresnünk elsősorban Medgyaszay István újszerűségét és építészeti –statikai, formaújító jelentőségét. Ez a stílus – az ő stílusa – ismeretlen volt korábban a magyarépítőművészetben. Színház és lakóépület tervei nagyszerűségét leginkább „monumentalitás”
kifejezéssel illethetnénk.
Elődeivel, mindenekelőtt Lechner Ödönnel összehasonlítva, nála átértékelődik a díszítőmotívumok és a népművészeti díszítések (ornamentika) felhasználása. Építészeti tervein azépület puritánabb szerkezeti megjelenítése (szerkezetisége) a domináló. Megőrzi a az egyensúlyt a szerkezeti felépítés és a díszítés között – nem veszik el a díszítőmotívumok halmazában, azok nem „takarják el” épületei fő tagolását. Az építészetben a fő elvet a praktikum
jelenti számára: tervein az épületek praktikus, funkcionális célszerűsége a fontos.
Hogy akkor, 1908-ban még mi volt számára a dominánsabb probléma? Az építészeti szerkezetiség, a beton felhasználása, vagy inkább a stilisztikai szempontokat jelentő „formanyelv”? S mennyire fordítható meg ez a kérdés: a „formanyelv” mennyire hat vissza amérnöki tervre, beleértve az új anyag felhasználását is –, arra a választ bécsi előadásának
idézett kijelentése hordozza valójában magában.464
A Bécsben elhangzott előadásában tehát felfigyelhetünk arra a már említett kettősségre,amely az egész pályáját jellemzi. Az egyik oldalon a nagyszerű és újító „racionális” építészt
és statikust látjuk, akit az építészet története a formák fejlődése szempontjából érdekel. S amásikon pedig azt a „filológus-embert”, akinek ez az érdeklődése másfelé, más irányba visz:
az architektúra, és az adott épületet építők szellemiségének, hitének, vallásának, történelmi
kapcsolatainak a kérdéséhez. Az 1909-ben, Rómában rendezett IX. Nemzetközi Építészeti
Kongresszuson (IX. Congresso internazionale degli architetti), a L’architecture moderne en
Hongrie (Modern magyar építészet) címmel tartott előadásában már egyenesen kijelenti:„Nekünk, magyaroknak csak az ázsiai kultúrák formakincséből lehet a modern értelemben
vett művészetünket fejleszteni. Ezt az elvet igazolták az elfeledett kis völgyekben találtnépművészet keleties művei.”465

464

Magának a kérdés felvetésének és megválaszolásának megértéséhez ugyanakkor utalnunk kell aszázad elejétől, lényegében Lechner Ödön Iparművészeti Múzeumának megépülése óta folyóépítészeti vitákra. A vita 1913-ban, az új Nemzeti Színház pályázatával kapcsolatban érte eltetőpontját. A kérdés továbbélését, aktuálisként való újbóli felvetését tapasztaljuk 1933-ban azÉpítőművészet című lap hasábjain.464 A Lehetséges-e nemzeti stílus címmel indított vitára felkértek
között (Jánszky Béla, Kotsis Iván, Lechner Jenő, Thoroczkay Wigand Ede) szerepelt Medgyaszay
István is. A bécsi építészeti konferencián résztvevő magyar építészek névsora impozáns: Alpár
Ignác, Hauszmann Alajos, Jámbor Lajos, Lechner Jenő, Málnai Béla, Möller István (Károly), Nagy
Virgil, Pogány Móric, Sándy Gyula, Tőry Vidor, Wellisch Alfréd.

465

KATHY Imre, Medgyaszay István, Budapest, 1979, 42.

158

Jó három évtized múltán, a templomépítészetről szóló, Templomstílusok című, 1942-benmegjelent tanulmányában466 kanyarodik majd vissza a bécsi és a római előadás építészettörténeti részéhez. A különböző korok templomépítését és építészeti stílusát – az általa
felállított történelmi fejlődés szempontjából – valamint a funkció, az épület alaprajzi elrendezése, az építészeti anyag és az ember harmonikus „együtthatását” hangsúlyozva elemezte. A
nagyszerű épületek egész sorozatát megalkotó építész467 meglepő, számunkra elfogadhatatlan
történelmi, építészettörténeti következtetésekig jutott el a negyvenes évek elejére. Fejtegetésében az ősi indiai és a magyar építészeti elemek „rokonságát” és annak levezetését adta elő, svont le ezekből messzemenő következtetéseket.468
A magyar és az indiai építészet közötti analógiák sorában az indiai terraszoknak, a széles
kapuzatoknak elméletében a székely házak tornácai és a székely-kapuk felelnek meg. Az ősi
indiai templomok megemelt lépcsős építése pedig szerinte a mi templomaink kiemelkedőbb
helyekre, dombokra való telepítésén „köszön” vissza. Kijelentéseihez illusztrációkat mellékelt
Medgyaszay. Az általa felsorakoztatott, mint bizonyítást nyert példák nyomán további
következtetéseket vont le a magyar nép származására vonatkozóan.469
A templomstílusokról tanulmányának kiindulási gondolatát Vitruvius De Architectura III.
kötete képezte. Vitruvius híres antropomorf szemléletét, mely az emberi test felépítéséhez
hasonlította –, és arányította – az építészetet, Medgyaszay István továbbvitte azzal, hogy astílusok kialakulásán és fejlődésén keresztül (át) az emberiség fejlődésének „tükörképeként”
szemlélte a templomépítészetet. Vitruvius példájára rendet és szabályszerűségeket próbált
felállítani, majd ezek nyomán próbálkozott a magyarok lehetséges őshazáját és rokonai
kapcsolatait felvázolni.470
466

MEDGYASZAY István, Templomstílusok, templomvilágítás, templomkertek. Jövőbeni templomépítészetünk irányelvei, in Magyar református templomok I –II, Budapest, 1942. Újra megjelentetve a
Pannon Panteon sorozatában kiadta a Veszprém Megyei Múzeumok Igazgatósága és a Comitatus
Könyv és Lapkiadó, 1993, összeállította KŐSZEGI Lajos.

467

Veszprémi Színház (1906–1908), Soproni Színház (1909), Állami Elemi Iskola, Moson (1909),
Római Katolikus templom és mauzóleum, Rárosmulyad (1909–1910), Római Katolikus Templom,
plébániahivatal, paplak, Ógyalla (1912), Gyöngyösi Mátra-Egylet Menedékháza, Mátraháza (SportSzálló, 1927), Baár-Madas Református Leánynevelő Intézet és Internátus, Budapest (1928–1929)
stb.

468

„A szumér nép művelődése Közép-Ázsiából származott le a Kétfolyam országába. Ugyancsak
innen származhatott le Délre Indiába és keletre, Kínába az ünnepélyes terrasz és nagykapu építése.
Sok adatunk van arra is, hogy a Kr. e. I. évezredben és utána a hunok mindkét birodalom népévelidőnként történeti és művelődési közösségben éltek. Ha ezután a hunoknak Ázsiából Európába
vonulására és utána vagy száz évvel (528-ban) Mihirgula indiai hun királynak szétszéledő fehérhunjaira gondolunk, akkor az ősi keleti terrasz és kapu vándorlását egészen Erdélyig követhetjük.
És Erdélyben meg is találjuk az ősi terrasz hagyományát a templom köré ...feltöltött templomkert –a „cinterem” – alakjában.” (MEDGYASZAY I., Templomstílusok, i. m., 1993, 11.)469

A Tigris és az Eufrátesz völgyében, a „Kétfolyam országában” az amerikai Hilprecht-expedícióásatásainak 1903-ban kiadott jelentésére hivatkozva írja, hogy a „legősibb művelődésű nép aszumér nép volt. Nyelve ural-altáji népcsaládba tartozó, ragozó nyelv és a ma élő nyelvek közül amagyar áll hozzá a legközelebb (...) nyelvet azonban különböző eredetű fajok is felvehetnek. Az
eredethez más bizonyító adat is kell, ami megvan a szumér rétegből – a negyedik évezredből –megmaradt királyok és papfejedelmek szobraiban: nem hosszúfejűek, mint a szomszédos népek
legtöbbje, hanem kerekfejűek (brachicephalos), ami ugyancsak altáji-turáni-népcsaládunk
jellemzője.” (MEDGYASZAY I., Templomstílusok, i. m., 1993, 8.)

470

Uo. 19.

159

Bár a Templomstílusok-ról szóló tanulmánykötetét mindjárt az első oldalon Vitruvius
szavaival vezette be, egész elméletének és gondolkodásának a hátterében Josef Strzygowski(1862 – 1941) nézeteit fedezzük fel. Medgyaszaynak úgy az építészeti szerkezetek, megoldások elemzései (pl. a sátor, sátortető), mint az ornamentika típusának (egyenes vonal, farkasfog-sorminta, állatmotívumok, növényi ornamentika) a jellemzése és fejlődésének értékelése
arról árulkodik, hogy ismerhette J. Strzygowski műveit, legfőként az 1930-ban megjelent,
Asien bildende Kunst in Stichproben, ihr Wesen und ihre Entwicklung. Ein Versuch című,addigi elméletét összefoglaló terjedelmes könyvét.471 „Árulkodó”, hogy mindkettőjüknél
feltűnik a mazda vallás és kor tárgyalása. Szintén Strzygowskira utal, ahogyan a régi emlékek
és a magyar művészet összefüggéseiről ír. A közép-európai művészettörténeti és régészeti
kutatásokra nagy hatást gyakorló bécsi egyetem, az I. Kunsthistorische Institut der Universität
Wien professzora (1909 – 1933) az európai művészet gyökereit –, az ókeresztény és aközépkori művészetet keletről és nem az antik hellenisztikus majd a római kultúrából történő
közvetlen „fejlődés”-ből vezette le. Medgyaszaynak az alkotások és a népek „összekötését”,
és ebből az építészeti stílus jellegének a levonását, illetve annak alapján az egyes népek
rokonságával (rokoni kapcsolataival) összefüggő stílusfejlődés elméletének gyökereit
Strzygowskinál találjuk.
A Templomstílusok című könyv 19. oldalán közvetlen egyszerűséggel és természetességgel
vezeti be Medgyaszay a magyar hun rokonságról szóló megállapításait: „Indiában jártamban
hindu történettudósok közölték velem, hogy Észak-Indiában volt a legelső nagyobbókeresztény gyülekezet. Alapítása jóval előbbi, mint a római gyülekezeté.”Medgyaszay 1932-ben járt Indiában. Ahhoz képest elég későn, hogy már a legelső munkái
közt készült Nemzeti Pantheon tervét indiai hatásokat jelző munkaként aposztrofálja a szakirodalom. Ugyanez a megjegyzés szerepel más épületeivel, így a gödöllői műteremházakkal,színházterveivel, a mátraházai sportszállójával, stb. kapcsolatban.472 Dolgozatunk elején említettük, hogy Medgyaszayt már tanulmányai és nyugati útjai alatt bőven érték és érdekelték akeleti és köztük az indiai stílushatások. Mégis feltűnő, hogy a különböző építészeti stílus
ismeretek további, elméleti következtetésekig vezették el. A kérdés vizsgálatának a hátterében
egy folyamatosan élő, állandó „ösztönzést” találunk, amely egyre inkább ebbe az irányba

471

Josef STRZYGOWSKI, Asiens bildende Kunst in Stichproben, ihr Wesen und ihre Entwicklung. Ein
Versuch. (Arbeiten des 1. Kunsthist. Inst. Der Universität Wien, Bd. 45.) Augsburg, 1930.
Korábban megjelent írásai részleteiben tárgyalják fő munkájának egyes kérdéseit. (Orient oderRom, Wien, 1888; Kleinasien. Ein Neuland der Kunstgeschichte, Leipzig, 1903; Die Baukunst der
Armenier und Europa, I–II, Wien, 1918; Die Stellung des Islams zum geistigen Aufbau Europas,
Åbo, 1922.) Strzygowski az összehasonlító kutatás megteremtője volt. Az elsők között foglalkozott
szisztematikusan a keleti művészetekkel. Az Asiens bildende Kunst (1930) című könyvében több
esetben elemezte a magyar vonatkozású régészeti emlékeket (szilágysomlyói lelet, tápiószentmártoni szarvas, nagyszentmiklósi aranylelet stb.). Hivatkozik Fettich Nándorra is. Elmélete hatással
volt a magyar művészettörténetre, de elsősorban a régészetre. Tanítványa volt Hampel József ésSupka Géza. Fettich Nándor és László Gyula professzor (is) Strzygowski hatására kezdtek ahonfoglaló magyarok keleti kapcsolataival foglalkozni.

472

Kathy Imre, Medgyaszay István Nemzeti Pantheon tervének elemzésekor megjegyzi, hogy „azépületegyüttes egészén és részletein érződik az a keleties jelleg, amely ettől fogva minden épületének sajátja”. (KATHY, Medgyaszay István, i. m., 14.) Az 1927-ben elkészült Mátraházi Sportszállóról szintén kiemeli: „A keleti kapcsolatok iránti fokozottabb érdeklődése meglátszik az épületen.
Hiszen már akkor felmerült a lehetősége annak, hogy Indiába látogat. Ezért még behatóbban
foglalkozott az indiai művészettel.” (Uo., 26.) A Baár-Madas Református Leánynevelő Intézetépületén Kathy hangsúlyozza a modern, a népi művészet mellett a keleti hatásokat.

160

hajlamosította érdeklődését. Ez az állandó ösztökélés pedig valószínűleg nem máshoz, mint
barátja, Zajti Ferenc személyéhez köthető.
Éppen Zajti barátságának köszönhetően jutott el az architektúra erdélyi népi építészeti
motívumainak a gyűjtésén túl(mutató) – Indiai felé mutató –, a magyarság eredetének
kutatásához.
1932. február 29-én Bombay-ban az ottani művésziskoláról írva jegyzi fel naplójába
Medgyaszay István: „A mennyezet alatt örömmel látom viszont ifjúkorom kegyeletes
olvasmányának, a Baghavad Gita-nak főalakját: Ardzsunát, a küszködő örökembert és az őt
segítő Krisnát, az örök megváltót.”473Ami tehát arra is mutatna, hogy maga az indiai irodalom
és szellemiség, a vallások nagyon korán felkeltették érdeklődését.
Kettőjük közül Zajti Ferenc a kevésbé ismert. Nem volt kiemelkedő festőművész.
Arcképeket és tájképeket, keleti témájú olaj- és pasztellképeket festett. (A MNG gyűjteményében 8 képe található. Életrajza feldolgozatlan. Zajti Gábor, a festőművész unokája, 2005ben dokumentumfilmet készített életéről és művészetéről.)474
Képzőművészetünkben a crocei és a bergsoni szubjektív idealizmus intuíció elméletének
képviselői közé (Mednyánszky László, Csontváry Kosztka Tivadar, Hollósy Simon, Réti
István) tartozik. Mednyánszky László nagy tisztelőjeként ő is a táj lelkét akarta megfesteni.
Mednyánszky modorában több képet is festett. Szoros barátság fűzte Rudnay Gyulához(1919-től látogatta műtermét) és Csontváry Kosztka Tivadarhoz.475
A magyar festészet ismeretlen alakja, először Bosznay Istvánnál négy évig, majd
Münchenben, Hollósy Simonnál (és Kubinyi Sándornál) tanult. Zajti „Kelet” iránti érdeklődése minden bizonnyal innen eredeztethető. Hollósyt a buddhizmus érdekelte, és tanítványait
is beavatta a keleti vallás ismereteibe. 476 A müncheni és a mester körül kialakult szellemi
473„Művész-iskola Indiában.” Medgyaszay István útivázlata. Keletre magyar! Medgyaszay István
1932-es indiai útja során készített fotóinak kiállítása, kiállítást rend. HADIK András és RITOÓK Pál,
Budapest, Magyar Építészeti Múzeum, 1997. (Az Országos Műemlékvédelmi Hivatal kiállítás
katalógus, 57.)

474

Halála előtt a szabadság és a rend, a káosz és a rend, illetve a kétely kérdése, továbbá az autonóm
egységek feltárása és ennek nyomán az új, szabad struktúrák kialakításának a módozataiérdekelték. 1945 után a belügyi hatóságok ezért és korábbi tevékenységért szigorúan figyelték
személyét.

475

Dózsa György út 17. szám alatti műteremében gyakran járt Csontváry. Zajti beszélgetéseit
Csontváryval „közvetlen élmény alapján Békessy Leó rajztanár lejegyezte” (MDK –C – I – 7/1-5.
1–2; 7/4). Szemléletük sok mindenben egyezett: Csontváry hitt abban, hogy Indiából vagy KözépÁzsiából jöttünk, Árpád bejövetele című képvázlata is ezen nézetének megfelelően dolgozza fel atémát. Kevésbé ismert, hogy Zajti magyarázatai nyomán festette meg Csontváry az évezredek fáját
szimbolizáló cédrust (Egy cédrusfa Libanonból – Magányos cédrus, 1907; Zarándoklás acédrusoknál Libanonban – Zarándoklás a cédrusoknál, 1907, Pécs, Janus Pannonius Múzeum).
Ugyanezen okból festette meg Zajti is a cédrust. A kép az 1929-ben rendezett kiállításának 721.
számú tétele alatt szerepelt. Ezenkívül szintén a 721. tétel alatt olvashatjuk: „A párszi tűztemplomban használatos cédrusfa és illatozó áldozati anyag.” Zajtinak a Magyar Nemzeti Galériában
található Indiai típus (pap. pasztell, 69,5x50 cm, MNG ltsz.: F. K. 2217) és az Indiai típus (pap.
pasztell, 70x51 cm, MNG ltsz.: F. K. 2220) című művein és Csontváry Kosztka Tivadar
festményein látható nőalakok között feltűnő a festésbeli hasonlóság.

476

BINCSIK Mónika, Hollósy József, in Nagybánya művészete. Kiállítás kat. Magyar Nemzeti Galéria,1996, 121–125.; Hollósy Simon tanítványa, Felvinczy Takács Zoltán a Hopp Ferenc Kelet-Ázsiai
Múzeum első igazgatója volt.

161

közegről Zajti kortársa, a szintén Hollósynál tanuló Baktay Ervin írt színesen az Indiai éveim
című könyvében.477 „Az elméleti teozófia mesterkélt, üvegházi légkörét elfújta felőlem a
Hollósy mellett töltött négy esztendő, de az egyszer felébredt vágyódás nem hallgatott el
többé. Még pictornak tudtam magam és a keleti tanokkal való foglalkozás csak műkedvelő
időtöltés szerepét játszotta üres óráimban. Ekkor újabb, közvetlenebb kapcsolat jött létre
köztem és India közt, rokoni és baráti kapcsolat olyan emberrel, aki India szülötte és Indiabölcsességének felkészült ismerője volt. Most már a megfelelő irodalom is megnyílt előttem...
hozzáláttam, hogy a szanszkrit nyelv alapelemeivel is megismerkedjem. Lassanként kezdett
feltárulni előttem India igazi szellemi világa, a maga közvetlen, eredeti mivoltában, nyugati
gondolatrendszerek hozzáadása nélkül és fokozatosan megértettem, miben különböznek az
eredeti indiai tanok a teozófiától, amely látszólag ugyanazokat a szellemi elveket hirdeti...”478
Zajti Ferenc müncheni évek utáni pályája szintén érdekesen alakult. Az általa kitöltött kérdőíven479 életrajzi adatai közt említi Zajti, hogy München után, 1907-ben Budapest Székesfőváros mérnöki osztályán nyert alkalmazást. Az építészeti tervtár rendezőjeként a pesti ésbudai tervtár egyesített anyagát rendezte. 1914 – 1918-ban a Cél című lap műkritikusaként a
Kelet ókori művelődéstörténete köréből több dolgozata jelent meg.
1919-ben lefordította magyarra, és saját költségén jelentette meg Zarathustra Zendavestáját. A könyvet illusztrálta is. A fordítás pontossága és a kifejezések helyessége érdekében
elvégezte a református teológiát. Egyházi szolgálatot sohasem vállalt, de A képzőművészet és
vallás címen három éven át előadott a református teológián.
1924 szeptemberében a Nemzeti Szalonban rendezett XL. Csoportkiállításon bemutatta a
Zarathustra Zendavesztájához készült 21 darab illusztrációját.480 A kiállítás katalógusábanművészetét a következő sorokkal jellemezték: „Zajti a belső élményeknek, a dolgok mélyén
rejtőző lelki területnek megértő, igaz tolmácsolója. Határozott törekvése a művésznek: a
pszichikum legjellemzőbb karakterét minél könnyebbül adni vissza... Egy finom tónusú
Krisztus-fej, néhány megkapó hangulatú tájkép és megannyi karakteres tanulmányfej jellegzetes darabjai gyűjteményének.” De hogy Zajtit miért érdekelte Zarathustra Zendavestája, a
Kelet és a cédrusok, arra magyarázatot a katalógus lejjebbi sorainál találunk: „Zendaveszta
egykor a magyarok bibliája volt. Az Indiában élő Parszok (az Aveszta népe) ugyanis alegközvetlenebb alapon tartják a magyarság őseivel a rokonságot, hogy t. i. az Aveszta(törvénykönyv) iratása idejebeli Hunok testvér nép voltak az Aveszta ősi népével, – egyugyanazon valláson voltak, amely vallást a magas Zarathustra reformálta volt meg. A fennálló
rokonság igazolására az indiai Parszok egész kis könyvtárt küldtek Zajtinak ajándékba.”
Tehát nemcsak a festő Zajtit nem ismertük, de még kevésbé tudhattunk arról, hogy a legfőbb
képviselője és hirdetője volt a turáni elveknek, és a magyar őstörténettel foglalkozott.

477

BAKTAY Ervin, Indiai éveim, Budapest, 1938, 7–21. Ebben a könyvében Baktay név nélkül, meglehetősen elítélően írt egy magyarságkutatóról, akivel Bombay-ben találkozott, s aki a leírás alapján
esetleg Zajti Ferenc lehet (i. m., II, 200).

478

Uo., 15.

479

Zajti Ferenc kézírásával kitöltött kérdőív. MTA Műv.tört. Kut. Csop. MKD – C – T – 57/1453 – 1.
A kérdőív kitöltésének idején Zajti Ferenc saját bejegyzése alapján a Budapest Székesfővárosi
Könyvtárnál (Keleti gyűjtemény) könyvtári felügyelőként dolgozott évi 7. 200 Pengő
javadalmazásért.

480

A katalógus 150. tétele alatt a félig magyar származású indiai festőnőről, Baktay Ervin unokahúgáról, Amrita Sher-Gilről készült portréja szerepel (Schergil Umraoshing of Majitha lányacímmel).

162

1925-ben Zajti Ferenc szerepelt azon a Magyar Tudományos Akadémián rendezettkonferencián, amelyen az Indiából érkező Dr Jivanji Jamshedji Modi is előadott. A párszi
származású professzor A hunokról, akik meghódították Indiát című előadását Zajti Ferenc
jelentette meg.481 A konferenciáról az Új Nemzedék is beszámolt, közte arról a viharról, amit
Zajti előadása kavart. „Modi párszi tudós megtartotta első előadását a hun-magyar kapcsolatokról... Jivanji Jameshedji Modi már 36 évvel ezelőtt járt Budapesten, hogy közvetlen
tapasztalatból megismerje a magyar népet, amely feltevése szerint a hunok leszármazottja...
immár kétségbevonhatatlan ténnyé teszi a hunok és magyarok közös eredetét. Az MTA nagytermében tartott előadást a Turáni Társaság rendezte. Megjelentek: Bárczy István és Kaán
Károly államtitkárok, Magyar Zoltán osztálytanácsos és kultuszminiszter, valamint József
Ferenc királyi herceg, és Pekár Gyula, a Turáni Társaság elnöke. Erődi-Harrach Béla nyug.
tankerületi főigazgató, mint a Turáni Társaság alapító tagja, saját nyelvén, perzsául üdvözölte
Modit. Modi előadását Józan Miklós (unitárius püspökhely.) fordította angolról magyarra.
Zajti is tartott előadást „A hunok az Aveszta szakirodalomban”. Támadta Karácsonyi János
tudományos felfogását és ezért botrány tört ki.”482A cikkből értesülünk arról, hogy
Karácsonyi János nagyváradi püspök és Pekár Gyula, a Turáni Társaság elnöke nem
azonosították magukat Zajti nézeteivel. Modi előadását övező figyelem és nem kevésbé amegjelentek hivatali tisztsége, hűen kifejezik az ország politikai „helykeresését” a Trianon
utáni magára maradt helyzetben. 1925-ben Horthy Miklós kormányzó is fogadta Modit.483
1926-tól húsz éven át a Budapest Székesfőváros Könyvtár Keleti gyűjteményének a szakreferense volt Zajti. 4000 kötetnyi ritka becsű könyv, és megannyi irat, továbbá kódexmásolat
felkutatását és rendszerezését végezte el. Megvásárolta a veszendőbe kerülő magyar irodalmi
hagyatékokat is.484
Zajti nevéhez fűződik a Magyar Indiai Társaság megalapítása, melynek 17 éven át az
elnöke volt. 1926-ban ez a Társaság hívta meg Magyarországra Rabindranáth Tagore-t.485
A hun-magyar szittya elmélet megszállottjaiként Zajti kutatta a szasszanida, a keleti-fekete
hunok és a parszik (parduszok) földrajzi helyét (földjét). Elmélete szerint a magyarok
Biharból jöttek a mai hazába. Az ezen irányú kutatások végett 1928 – 1929-ben fél évet töltött
Indiában (pontosabban Biharban) „művészeti, művészettörténeti és kulturhistoriai tanulmány481

Jivanji JAMSHEDJI MODI, About the Huns who Conquered India. What was the Religion of the
Huns?, fordította ZAJTI Ferenc, Budapest, 1926. A Magyar Tudományos Akadémián tartottelőadást Józan Miklós fordította angolról magyarra.

482

Új Nemzedék, 1925. augusztus 25.

483

Ismerjük, hogy 1926-ban Rabindranath Tagorét is személyesen fogadta Horthy Miklós. (WOJTILLA
Gyula, Rabindranath Tagore in Hungary, Hungarian Information and Cultural Centre, New Delhi,
1983.)

484

Zajti szerzeményei részben a Petőfi Irodalmi Múzeum, a Magyar Tudományos Akadémia, az
Iparművészeti Múzeum és a Hopp Ferenc Kelet-ázsiai Művészeti Múzeum gyűjteményeibentalálhatók.

485

Rabindranath Tagore magyarországi látogatásáról Wojtilla Gyula írt tanulmánykötetet, melyben
hosszú idő után elsőként foglalkozott Zajti Ferenc személyével (WOJTILLA, i. m., 12–14). Valószínűleg téves az az információ, hogy Tagore látogatásának fő oka szívbajának kezeltetése lettvolna a balatonfüredi kórházban. Egyéb dokumentumok mellett erre utal a Magyar Nemzet 1946.
szeptember 15-i számában közölt rövid írás: „Zajti Rabindranath Tagorenak volt a barátja, aki az őmeghívására érkezett Magyarországra és akivel Balatonfüreden 4 hetet töltött el. Ez a barátság ismagyarázatát adja annak, hogy a kitűnő festőművész megérti, megérzi és ki tudja fejezni a „risik”
és „jogik” országának rejtélyeit.”163úton”, „különösebben a skytha-hún történelem gazdag indiai anyagának tanulmányozása
céljából”.486 Indiában publikálta a The Zend-Avesta and the Magyars. The development of theMagyar psyché. The effects of the Avesta című tanulmányát.487 A Perzsiából a 9. században
Indiába, elsősorban Bombay és környékén letelepedett párszik lakta területeken járt. Radzsputanában, Gudzsaratban, Pandzsáb-ban és Biharban, de ellátogatott Kalkuttába (feltehetően
elment az onnan kb. 200 km-re fekvő Sántiniketánba, Tagore egyetemére is ellátogatott).
Meglátogatta az Ahmedabad melletti Sabarmatit, Gandhi ashramát is. Útja során feltehetően
találkozott a barodai maharadzsával, akinek 1938-tól a II. világháború elején, a Himalájába
történt internálásukig a két magyar festőnő, Sass Brunner Erzsébet és lánya, Brunner Erzsébet
is a vendégei voltak. Tudjuk, hogy találkozott a bainsor-i, és az udaipúri fejedelemmel, akiről
portrét is készített. Az udaipúri maharadzsa múzeumának részére festett műveiből itthon,
Magyarországon 1947-ben külön kiállítást rendezett, ami arra utalna, hogy Indiába ismételt
látogatást is tervezett volna.488
Hazatérte után 1929 őszén kutatásainak eredményét, a magával hozott 960 tételt számláló
tárgyi és dokumentum gyűjteményét az Iparművészeti Múzeum Kupolatermében mutatta be.
E kiállítás katalógusában jelent meg az India történetének ethnographiai problémái címűírása, melyben kifejtette, hogy „India őslakói kétségen kívül szittyák voltak. Ez nem valami új
felfedezés. Briggs tábornok már 77 évvel ezelőtt ezen a véleményen volt az ő »Races ofIndia« című munkájában, amikor mondja: az őslakosság mind közös eredetű, nyelvük,
arcvonásaik, szokásaik a nagy szittya család egy ágának mutatják őket, mely időről időre
aláhúzódott kelet felől a Himalaja hegységből és benépesítette Indiát, mielőtt a nyugati vagyárja faj oda megérkezett és azt hódította volna.”489 Dolgozatában szólt a mazdaizmusról is.
„Ismert dolog, hogy Indiában a lakosságot vallása szerint osztályozzák. Miután a hinduizmus,
mohamedánizmus és parszizmus a fő vallásformák, – Bráhma, Vishnu, Siva, illetve Krishnavalamennyi hívőjét: indo-árjának tekintik nagy általánosságban, ugyanúgy Zarathustra
minden követőjét: perzsának.”490 Néhány oldallal tovább olvashatjuk további következtetését:„Ahogy jóformán mai napig az ősi turáni lakosokat, vagy bevándorlókat árjáknak tartották,
mert felvették a hindu vallást, úgy a parszikat is tiszta perzsa származásúaknak vélték
Zarathustra, vagy Macdayasnan vallásuk miatt. Kétségtelen tény, hogy a modern parszik őseikb. a Kr. u. VIII. század kezdetén vándoroltak be előbb a gudsarati félszigetre, későbben máshova is és leginkább Bombaybe.”491 De Zajti megemlíti azt is, hogy útja során meglátogatta amagukat magaráknak nevezett törzset. „Ott tipikus példányait láttam – írja, a fehér és fekete
húnoknak. Nyelvükben, a magaraka-boliban tekintélyes számú ősmagyar szó van.”492A tárgyi
katalógus XI – XXI. (115 – 169.) tétele alatt (vastagon szedett betűkkel) tünteti fel az:„Indiának a magyarral egyeztethető jellegzetes népművészeti motivumai. Dr. Tóth Jenővízfestményei (54 darab), melyeket hatévi indiai tartózkodása idején készített volt. A magyar
486

MTA Művészettörténeti Kutató Intézet Adattár, MDK-C-I-7/1-5. 1-2; 7/4

487

Cama Oriental Institut 1928, 2. Bombay, 238–268.

488

1947-ben a Szalmássy Galériában mutatta be az udaipuri fejedelem múzeuma részére készült
festményeit és akvarelleket. A katalógus 22. tétele alatt Szakuntala őzikéjével című pasztell
szerepel.

489

ZAJTI Ferenc, India történetének ethnographiai problémái, in Zajti Ferencz Indiai gyűjteményének
kiállítása, Kiáll. kat., Országos Magyar Iparművészeti Múzeum, 1929, 4.

490

Uo. 3.

491

Uo. 9.

492

Uo. 8.

164

díszítőművészet szempontjából nagyon fontos anyaggyűjtés”-t, mint ismeretlen adatot adjaközre Zajti.493
Az Iparművészeti Múzeumban rendezett tárlaton fotókon bemutatta a Bombay-ban épülő
Turán-Irán Testvériség Múzeumát is, melyről szintén kiemelt betűkkel szedett szöveg nyújtott
felvilágosítást: „A parszik költsége és rendelkezése folytán Indiában, Bombayban épülő
Turán-Irán Testvériség Múzeuma, külső és belső magyar stilusú kiképzéssel, Medgyaszay
István egyetemi tanár tervei szerint. A múzeum építését a parszik Zajti Ferencz javaslatára
határozták el.”494 A felvételeken részleteket voltak láthatók a régi Tűz-templomról, „amelyet aparszik a Turán-Irán Testvériség Múzeumává építtetnek át.” 495
Ugyanebben az évben, Budapesten, jelentette meg Zajti a Kapcsolataink Indiával címűírását a Magyar Nemzeti Szövetség Kiadásában. „A magyar fajtával közel rokon, India
földműves népét alkotó jat-okra és a közel 100 milliót kitevő indiai ősi ugor és skytha fajú
népek ismertetésére most nem térek ki” – majd mondanivalóját felépítve folytatja: „De meg
kell emlékeznem a nagyszerű parszi népről, akik a VII. század óta, tehát 1200 éven át indiai
települők s ma India pénzfejedelmei. A sajtó, a bank, a kereskedelem az ő kezükben
összpontosul. Vallásuk a Zarathustra. Ez a Zarathustraizmus. Ebből merített hajdan India, agörög filozófia (Pythagoras és mások) s a babiloniai fogság idején az ótestamentum népe ésFechneren át a modern filozófia. Hatással volt az iszlám vallásra és a manicheizmusra. Ma a
kereszténység után legértékesebb vallás.”496
Ezek után az általa szorgalmazott indiai kapcsolatokkal összefüggésben felteszi a kérdést:„Hogy mi haszon háromolhat mindebből Magyarországnak? A bekapcsolódás India történelmébe és kultúrájába a magyar nép lelki megújhodását jelenti. Öntudatot és bizalmat önt ajövő küzdelmeibe, melyből Magyarországnak győzedelmes harcosként kell kikerülnie. Dr.
Modi párszi professzor itt időzése alkalmával, a megcsonkított ország térképét szemlélve
mondotta: »Magyarországnak nemcsupán az a végcélja, hogy elvett területeit visszaszerezze,– ez a nemzet, Magyarország sokkal többre hivatott, nyújtani Európának azt a keleti kultúrát,amely az elsajátított nyugati kultúra mellett mint plusz mindig sajátja maradt a magyarnak.«”497 – idézte Modi 1925-ben tartott előadásából. Tanulmányában a szerző megemlíti Ajit
Gosh kalkuttai műgyűjtő és kritikus 1929. szeptember – októberben Budapesten megrendezendő kiállítását, továbbá, hogy ehhez kapcsolódóan 3-4 vetített előadást is tartanak Indiárólés művészetéről. Hazánknak Indiával való kapcsolatáról megemlíti még, hogy Indiát aNépszövetségben ugyanaz a patialai fejedelem képviseli, aki 1928 őszén Budapesten járt, és
aki Apponyival is szeretett volna ekkor találkozni.498

493

Uo. 13.

494

Uo. 229–303. tétel 15. A „Keletre magyar!” Medgyaszay István 1932-es indiai útja során készített
fotóinak kiállítása. A katalógus szerint az építész „bizonyára Zajti biztatására megtervezi Bombaybe az Irán–Turáni Testvériség Múzeumát” (6). A terv kezdeményezője bizonyíthatóan Zajti Ferenc
volt.

495

Uo. 304–306. tétel

496

ZAJTI Ferenc, Kapcsolataink Indiával, Budapest, 1929, 7.

497

Uo. 7.

498

A patialai maharadzsáról Radnay Miklós készített portré-vázlatot (A patialai Maharadzsa,
arcképvázlat), amit a Nemzeti Szalon 1928 szeptemberében rendezett Őszi Tárlatán mutatott be(131. tétel). Ugyanezen a tárlaton szerepelt (az 1930-tól Indiában élő) Sass Brunner Erzsébet és
férje, Brunner Ferenc.

165

Zajti megjegyzéseiből és hivatkozásaiból pontosan, jól kiérezhető az, hogy érdekelte a
politika. Kulturális érdeklődését át- és áthatotta az ország helyzete. Kutatásai, egész
ténykedése folyamán mindig kiolvasható, amint az ország érdekében kiépítendő kapcsolatokatszorgalmazza és ápolja. Ebből az aspektusból hihetetlen az az egyszemélyes aktivitása,amellyel nemcsak személyes kapcsolatokat épített ki, de magasabb szinten befolyásosszemélyiségeket is meg tudott nyerni az ország érdekében.
Teherbírására jellemző, hogy még ugyanabban az évben, 1929-ben sikerült kiadnia Ipolyi
Arnold Magyar Mythologia című könyvét, amely kimerítően foglalkozik az ősi magyar
fogalmakkal és azok eredetével.499
Medgyaszay indiai útjával közel egy időben, 1931–1932-ben Kemál Atatürk elnök meghívására Zajti Ankarában és Konstantinápolyban járt. Előadásokat tartott a Török Történelmi
Társaság csoportjában, melynek az elnöke maga Kemál Pasa volt. 1931-ben Rudnay Gyulával
rendezett közös kiállításon mutatta be műveit Törökországban (Konstantinápoly). (Rudnay
Gyulához haláláig mély barátság fűzte.) Törökországból hazatérte után Zajti Ferenc aFővárosi Könyvtárban dolgozott, közben, mint maga írta: „Állandóan fokozott művészeti
tanulmányokat végez.”
1943-ban jelent meg újra a Magyar évezredek. (Skytha – hun – magyar faj azonosság.)című könyve 350 illusztrációval, mű és térképmelléklettel.500
Ha arra a kérdésre keressük a választ, hogy a Hollósy hatására a tanítványok körében
terjedő buddhizmus, vagy kelet iránti érdeklődés miként „nőtt át” Zajtinál a magyarság
eredetének és származásának kérdéséhez, illetve Medgyaszay-val való szellemi találkozására
miként került sor, magában a korban és a különböző európai népek eredetének irántiérdeklődésben találjuk meg a választ. Az építész és a festőművész életének részletesebb
ismeretében felismerjük azokat a közös érdeklődési és szemléletbeli pontokat, amelyek szinte
determinálták találkozásukat. Ilyen például, hogy müncheni tanulmányai után Zajti éppen afőváros mérnöki osztályán, az építészeti tervtár vezetőjeként dolgozott, ahol módjában
volt/lehetett nemcsak a nagynevű elődök, de a kortárs építészek terveivel megismerkedni és
azok sajátkezű terv-leírását tanulmányozni.
A festőművész és az építész akár a Turáni Társaság összejövetelein is megismerkedhettek
személyesen. A Magyar–Indiai Baráti Társaság egyik alapítója Zajti Ferenc volt. És Zajti
Ferenc szorgalmazta ebben az időben a legjobban az indiai magyar közvetlen kapcsolatokat.
Neki, az ő személyének volt a legnagyobbrészt köszönhető a két ország közt megélénkült
kulturális kapcsolat. 1926-ban az ő meghívására érkezett Magyarországra RabindranáthTagore. Zajti meg volt győződve nemcsak arról, hogy a magyarok Keletről származnak éshogy a rokonainkat ott kell keresni, de arról is, hogy ennek érdekében többek közt Indiábankell helyszíni kutatásokat végezni. Ezért szorgalmazta e téren a kétoldalú kapcsolatokat,
illetve a magyarok származására vonatkozó kutatások kétoldalú közelítését. Ennek legfontosabb biztosítékát pedig egy Indiában létesítendő kulturális központ kiépítésében látta. Errebőven láthatott példákat itthon; a hazai kulturális kormányzat Klebelsberg Kuno minisztersége alatt egymás után alapította meg idegenben a magyar kulturális intézményeket a magyar
kultúra terjesztése érdekében. Így, ez alapján gondolt/gondolhatott Zajti Ferenc Kőrösi Csoma
Sándor „útvonalát” követve egy indiai, bombay-i kulturális intézményre, mely az ősi
kapcsolatokat lett volna hivatva kutatni. Erről a tervéről indiai útja kapcsán a Magyarország
499

IPOLYI Arnold, Magyar Mythologia I–II, Pest, 1854. Második kiad.: Budapest, 1929, kiadja ZAJTIFerenc.

500

ZAJTI Ferenc, Magyar évezredek. (Skytha–hun–magyar faj azonosság), 2. kiad., Budapest, 1943. A
szerző arcképével.

166

című lap be is számolt. „Modi professzor és több indiai fejedelem meghívására megy ki
Indiába Zajti. Hosszabb ideig Bombay-ban Modi professzor főiskoláján tartott előadásokat.
Indiában kutató ifjú magyar tudósok részére Modi szárnyai alatt tervbe vették egy ún.
„Magyar Kollégium” megszervezését is, amely felől most Zajtival véglegesen megállapodnak.”501
Vendéglátóinak Indiában Zajti Ferenc kész tervekkel állt elő. 1928. december 25-én
Bombay-ból Medgyaszay Istvánnak írt levele alapján magával vitte barátja elkészültépítészeti tervét is. Mint írja, „Itt Indiában óriási elismerést arattál magyar Pantheon
terveddel. Egy jeles párszi építész [M. Franji] itt a jelenkor legnagyobb építészének tart. Arról
beszélt, hogy mozgalmat indítanak, hogy itt a parszik szent hegyén építenéd meg – ésBudapesten a Gellérthegyen.”502 Aztán kissé Csontváry stílusában befejezésül meg hozzáteszi: „Ezt említsd meg a Fenséges Úrnak (Dr. József Ferenc őfensége). Ugyanazt Indiában!
és ugyanazt a Gellért hegyen! Óriási jelentőségű dolog. Néhány bőkezű mágnásnak kezdeményezésével hatalmas kapcsolatot teremthetnél India és Magyarhon között.” Saját
levélcímeként a „Káma Oriental Institute, Bombay, Dr Modi”-t adja meg.503
Így tervezte meg Zajti bíztatására a már létező intézmény és a párszik Tűz temploma
helyére és helyszínére az eredeti Pantheon tervének módosításával a bombay-i Iráni-Turáni
Testvériség Múzeumát Medgyaszay István.504 Hogy már indiai útja előtt (1932) jóval
korábban felmerült Medgyaszay kiutazása, arra az 1927-ben elkészült mátraházai Sportszálló
és más épület tervei utalnak. Zajti közeli és hosszú távú elképzeléseire és terveire reagálva
még behatóbban foglalkozott Medgyaszay az indiai ősi művészettel, és a keleti kapcsolatok
iránti fokozott érdeklődése meglátszik az épületein.
Zajti terveinek volt köszönhető az építész 1932. évi indiai útja, melynek során bejárta
Indiát és megismerte építészeti remekműveit.505 Bombay-ban előadást is tartott a Royal
Asiatic Society meghívására Evolution of Architecture of Indian Art. Exchange of Great
Cultures. – Az indiai építőművészet evolúciója. Nagy kultúrák váltakozása címmel, melyen
Modi professzor elnökölt. Záróbeszédében Modi az Attila – hunok hatalmára utalt, amely
egykor a kínai faltól – kis túlzással – Páris városáig terjedt.
Medgyaszay tulajdonképpen ebben az előadásában lépett rá – feltehetően Zajti hatására – amagyar nép származásának és rokon népekkel való kapcsolatának eszmei, nyelvészeti,
történelmi fejtegetésének (sok veszélyt magába rejtő) az útjára. Természetesen ezen kijelen501

Magyarország, 1928. november.

502„Keletre magyar!” Medgyaszay István 1932-es indiai útja során készített fotóinak kiállítása.
Katalógus, a kiállítást rendezte és a katalógust szerk. HADIK András és RITOÓK Pál. OrszágosMűemlékvédelmi Hivatal Magyar Építészeti Múzeum, Budapest, 1997. Jelen tanulmányukkal és
témájával kapcsolatban számunkra is fontos a katalógus szerkesztőjének kijelentése: „Medgyaszay
indiai útjának felmutatásával két dologra kívántuk felhívni a figyelmet: 1. Medgyaszay kiváló éssajátos, de korában gyökerező építészetére és 2. az út kultúrtörténeti, tudománytörténeti és kapcsolattörténeti vonatkozásaira.”

503„Keletre Magyar!” (1997), 41.

504

Kathy Imre Medgyaszay Istvánról írt monográfiájában említi, hogy Medgyaszay kéziratábanszerepel egy adat, mely szerint az 1909. évi londoni művészeti kiállításon bemutatott műveinekjellege keltette fel a figyelmet (26). Ezzel kapcsolatban felmerül a kérdés, hogy köztük volt-e a
Nemzeti Pantheon terve is? És amennyiben igen, akkor abban az esetben kik figyeltek fel rá, netánaz ott élő indiaiak is?

505

1932. január 14-én érkezett meg Indiába. Útja során számos fotót készített, amelyekből a „Keletre
Magyar!” (1997) című kiállítás mutatott be először válogatást.

167

téseit nem saját „kútfőből” merítette, hanem másoktól, korának hatalmas szakirodalmából –és mindenekelőtt a Zajti birtokában lévő komoly, erre vonatkozó könyvtár segítségével – véveát.506 Medgyaszay István előadásáról a Times of India című lap is beszámolt.507 Az írásokból,
cikkekből kiderül, hogy Zajti Ferenc és Medgyaszay István tervei kölcsönösen fontosak
voltak, az indiaiakat épp úgy érdekelte országunk, mint bennünket India.
A Turán-Irán Testvériség székházának tervei nem valósultak meg.

506

Napilapok híradásából ismerjük, hogy közvetlenül Zajti Ferenc halála után a Dózsa György (akkor
Aréna) út 17. szám alatti lakását és műtermét kifosztották, és a benne lévő könyveket, dokumentumokat (könyvtárának kötetei, indiai és törökországi kutatásainak kéziratai, értékes fotói, köztük pl.
a Feszty-körkép eredeti negatívjai, festményei, alkotásai) ismeretlen helyre szállították. „A tavaly
elhunyt Zajti Ferenc festőművész, az ismert őstörténet kutató – aki Gandhinak és RabindranáthTagorénak jó barátja volt – kultúrtörténeti szempontból értékes hagyatékának megdézsmálása miattbüntető eljárás indult... Az őstörténeti kutatásból származó mintegy öt mázsányi anyagot aházkutatás során megtalálták... de egy sereg régi újságot és könyvet, melyek közt feltételezhetően akutatás szempontjából értékes és felhasználható anyag volt, nem sikerült előkeríteni, mert a könyveket és újságokat eladták – a MÉH-nek, Zajtinak Gandhiról festett, dedikált képét kettészakítva
találták meg...” Népszava, 1962. március 9.

507

Times of India, 1932. május 28. A cikk a Bombay-ban, a Millar’s Timber Tranding Co Ltd.-nál
alkalmazásban lévő, és a Malabar villas-ban élő neves Kolár Pál mérnök ismertetésében jelent meg.

168

UHL GABRIELLA
A nagybányai festőiskola romániai recepciója

Nagybánya mítosza„Eltekintve minden modern iránytól, Nagybányának van egy speciális
kialakult művészete, ennek az istápolása kell hogy legyen a mi legfőbb
gondunk. Nincs szükségünk idegen palántákra, van nekünk gyökereséleterős művészetünk, amely ebben a talajban magától nő és virágzik.
Ennek a megvédésére és fenntartására kell fordítanunk minden erőnket.
Mi örömmel látjuk ezeket és ha nem akarnak bennünket elnyomni és ami területünket elfoglalni. Nagybánya elsősorban Nagybánya művészete, csak azután következik minden más művészet.” 508

Mire gondolunk, ha meghalljuk ezt a szót: Nagybánya? A festőtelepre? A szabadiskolára?
Egy stílusra? Hosszabb-rövidebb ideig itt tartózkodó alkotókra? Mindez (bár egyes részletei
dokumentumok alapján elkülöníthetők, adatolhatók) összemosódik a magyar művészeti(művészettörténeti) beszédben, kialakítva egy sajátos „nagybányaiság” legendát, amely az
egyedülálló történeti kontextusban nyeri el különös jelentőségét. Dolgozatomban arra
keresem a választ, hogy a területileg Romániához csatolt művésztelepnek milyen helye lett,lehetett a romániai művészeti, művészettörténeti gondolkodásban, hogyan határozták meg, ésépítették be a saját hagyományukba, illetve hogyan viszonyultak e különleges képződményhez. Vizsgálódásomat a történelmi idő periodizálja, értve ezen a kronológiai sorrendet,és egy olyan nagyobb léptékű történeti periodizációt, amelynek sajátos politikai–nemzeti–
morális aspektusa mind magyar, mind román részről meghatározta Nagybánya konnotációját.
Nagybánya (Baia Mare) erdélyi kisváros, amely szerényen meghúzódik a Kárpátok festői
hegycsúcsai között. A jórészt magyar ajkú bányászváros éppen csodálatos természeti
környezetének köszönhette, hogy bekerült a művészettörténet-írás kánonjába. Művésztelep
létesült itt a 19. század utolsó éveiben. A kezdetben ideiglenes jelleggel működő szabadiskolaművészi ereje és a fordulatosan alakuló történelmi események következtében időben és
jelentőségében is többletjelentéssel telítődött. A területet a trianoni békeszerződés Romániának adta, s a rövid, a második világháború idejére eső visszacsatolástól eltekintve azóta is
Románia része. Ennek következtében Nagybánya a magyar nemzettudat részévé vált, úgymint a magyar kultúra és szellem őrzője és fenntartója az idegen környezetben.
Művészeti jelentőségét a magyar művészettörténet-írásban Réti István (a nagybányai iskolafestőként és elméletíróként is hírnevet szerzett tagja) alapozta meg, számos kiadást (utánnyomást) megért monográfiájában,509 illetve könyvének előtanulmányaiban.510 Az iskolát
lelkesen támogató Lyka Károly, majd Genthon István, Aradi Nóra, Németh Lajos nagybányai
508

Thorma János naplója 1927, szerk. RÁCZ Aladár, Korunk, 1979, 3. sz., 207.

509

RÉTI István, A nagybányai művésztelep, Budapest, 1954. Ekkor jelent meg először csonka
kiadásban, majd 1994-ben Csorba Géza és Szücs György gondozásában az eredeti kézirat nyomán
és számos adattári kiegészítéssel látott ismét napvilágot, s ez a változat több utánnyomást megélt.

510

RÉTI István, Tizennégy év a nagybányai festőkolónián, Nagybánya és Vidéke, 1909. okt. 24.; RÉTI
István, Harminc éves Nagybánya, Magyar Művészet, 1926, 305–316, 365–384.

169

mestereket bemutató monográfiái bővítették a képet, majd az 1990-es években a miskolci
MissionArt Galéria állt a kutatások mögé, és számos forráskiadványt, művészmonográfiát
jelentetett meg. Ne feledkezzünk meg az erdélyi magyar művészettörténészek: Murádin Jenőés Banner Zoltán kutatásairól sem.511 Ha végigtekintünk a romániai recepción, akkor ott aviszonylag folyamatos magyar érdeklődéssel szemben azt mondhatjuk, hogy az, ami a„Nagybánya mítoszba” tartozik (egy süppedős talajra épített stílusegység és művésztelepkép), az az 1920-as, 30-as években és legközelebb az 1990-es években került valamelyest afigyelem központjába. Ennek okaira, érvrendszerére mutat rá a következőkben néhány csomóponton a dolgozat.

I. A kezdet (1896–1919)
Nagybányán, az akkor még az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozó településen aMünchenben szabadiskolát vezető Hollósy Simon 1896-tól tartotta nyári festői gyakorlatait.
Az akadémiai kötöttségektől elszakadó Hollósy itt a plein air festészet rejtelmeibe vezette betanítványait. A szabadiskola alakulásakor nem különbözött a korabeli nyári alkalmi táboroktól, művészi vidéki szigetektől (pl. Németországban Dachau, Worpswelde, Franciaországban
Pont Avens), ahol a természet elmélyült szemlélésére és művészi látvánnyá formálására
gyűltek össze a diákok. Hangsúlyozni kell, hogy ekkor kifejezetten nemzetközi, münchenikötődése volt az iskolának, s nem a budapesti akadémia függvényében működött. Magyar,
német, osztrák, lengyel, cseh, szlovák, orosz, szerb, de még francia és spanyol növendékei isvoltak, akik a mesterhez való személyes kötődés miatt látogatták a nyári nagybányai iskolát.
Román növendékei is voltak ekkor az iskolának. Réti még csak egyet említ, de az újabb
kutatások már háromra növelték a számukat.512 Diamant Mac Lazar 1897-ben látogatta az
iskolát, a későbbiekben azonban nincs adat további művészi tevékenységéről. Vasile Ravici
festészeti munkái elkallódtak, később Iaşiban tűnt föl műkritikusként (az Arta Romanesca
című lapban publikált).
Hollósy román növendékei közül a Nagybányát is látogató (1896–1897) Artur Verona(1868–1946) lett ismert festővé. A számos magyar festőre (Thorma János, Ferenczy Károly,
Iványi Grünwald Béla, Csók István) is jellemző müncheni és párizsi tanulóévek után tért
vissza hazájába, ahol a modern irányzatokhoz kapcsolódó, a Grigorescu-Antonescu tekintélyét és kánonját megtörő Fiatal Művészek csoportjának (Tinerimea Artistica) lett egyik
vezető tagja (társai: Luchian, Petrascu, Pallady, Mirea, Ressu). A szinkronitásra kell itt
rámutatni a magyar és román festészet között (még akkor is, ha az ihletettsége a magyarnak
inkább müncheni, a románnak pedig franciás). Mind a nagybányai szabadiskola alapítói,(Réti, Ferenczy, Csók, Thorma), mind a román festőcsoport tagjai modern festészetet akartak
teremteni, s végül egy olyan festői nyelvet alakítottak ki, amelyben a „finom naturalizmus” ésa zsánerképszerű szociális érdeklődés kapott hangsúlyt. 1939-ben írt visszaemlékezéseiben513
511

A témáról részletesen: CSORBA Géza, A Nagybánya-kép száz éve, in Nagybánya művészete. Kiállítás a nagybányai Művésztelep alapításának 100. évfordulója alkalmából. Magyar Nemzeti Galéria,1996. március–október, Katalógus, szerk. CSORBA Géza–SZÜCS György, Magyar Nemzeti Galéria,1996, 15–47.

512

VIDA, Gheorge, Román művészek Nagybányán a két világháború között, in Nagybánya-konferencia, 1997. február 27–28., Szombathely, Szombathelyi Képtár, 1998, 54–57; Centrul Artistica Baia
Mare, 1896–1996, Baia Mare, 1997, Tiberiu ALEXA tanulmánya.

513

Tiberiu Alexa idézi a Centrul Artistica Baia Mare katalógusának A. Verona címszavában.

170

Verona nagy szeretettel ír mesteréről, Hollósyt nevezve meg egész későbbi világszemléletének legfőbb formálójaként, aki nemcsak festői látásmódjára volt hatással, hanem
klasszikus műveltségét is elmélyítette. Hollósy tehát tanáregyéniségként volt meghatározó aromán diák számára, aki az 1920-as években Bukarestben a Hollósyéhoz hasonló elvekreépített szabadiskolát hozott létre. S, hogy mennyire mesteréhez és nem az akkor még csak
alakuló nagybányai iskolához kötődött, mi sem bizonyítja jobban, mint hogy Hollósy
távozása után, őt követve Técsőn látogatja meg nyaranta.
1918-ig nincs más román nemzetiségű növendéke a nagybányai szabadiskolának. Ekkor az
iskola, a művésztelep az egyre ritkábban fel-felbukkanó kelet- és közép-európai (orosz,
lengyel, cseh, szlovák, német) növendékektől eltekintve, „magyar ügy”. Ezekben az években
játszódik le legfontosabb művészi konfliktusa, a neósok megjelenésével (pl. Ziffer Sándor,
Bornemisza Géza, Czóbel Béla, Perlott Csaba Vilmos, Tihanyi Lajos), amikor a Matisse-nál
és a fauvokon iskolázott festők erőteljesebb színekkel és formákkal ábrázolnak (Nagybányáról induló szecessziójuk hozta létre a kecskeméti művésztelepet 1909-ben). Az 1900-as évekelső két évtizedében sokat formálódik Nagybánya mint kulturális centrum. Nemcsak a nyáriszabadiskolai gyakorlat állandósul, hanem kialakul az állandó művésztelep (Réti és Ferenczycsaládok megtelepedésével), érdekvédelmi intézményként létrejön a Nagybányai Festők
Társasága, bejáratódnak a kiállítóhelyek (István szálló, Berger cukrászda), a város és aművészek közötti együttműködés keretében műtermek létesülnek. A város befogadja, sőtbüszke művészeire.

II. A román képzőművészeti főiskolák nyári telepe (1920–1930)
Az első világháborút lezáró békeszerződések Erdélyt (s vele Nagybányát is) Romániához
csatolták. A művésztelepen élő festőkben felmerült a kérdés, mi legyen a kolónia további
sorsa. Szerették volna a szabadiskolát tovább működtetni, ez az új politikai szituációban csak
úgy volt lehetséges, ha belekapcsolódnak a román művészeti képzésbe.
A román festészet elismert alakjai külföldi tanulmányaik során megismerkedtek már afestőtelepi, szabadiskolai léttel, a klasszikus triász: Grigorescu–Abrudan–Antonescu közül a
két előbbi alkotott Barbizonban. Ezért kerülhetett sor Thorma ösztönzésére és a román miniszteriális emberek hatékony támogatásával arra a döntésre, hogy a romániai képzőművészetifőiskolák (Bukarest, Iaşi, Kisinyov és az 1926-ban megalakult kolozsvári) növendékei
nyaranta két hónapot Nagybányán töltsenek. 1930-ig hol jobban, hol rosszabbul csordogáló
kormánytámogatással számos romániai művészdiák szerzett itt tapasztalatokat elsősorban aplein air festés terén. Hangsúlyozni kell, hogy a szakítást Nagybányával nem a szabadiskolai
nyári gyakorlati oktatási forma megszűnése jelentette, hiszen a diákok 1930-tól a feketetengeri Balcicon töltötték a nyarakat, hanem a döntés mögött esztétikai, művészi viták húzódnak meg (Thorma visszavonulásával egy nagyformátumú tanár távozott). Balcic szervezetében, oktatási elveiben nagyon közel állt a nagybányai hagyományokhoz, már 1923-ban isfelmerült egy plein air irányzatú művésztelep létrehozásának gondolata. Murádin Jenő még aromán politikán belüli soviniszta nézetek megerősödését is kiemeli,514 de ezt a románművészettörténet-írás vitatja.515
Érdekes rámutatni arra, hogy a magyar és a román művészettörténet-írás másként értékeli
Nagybánya és a román főiskolák fúziós kísérletét. A magyar szakirodalom és leginkább az
514MURÁDIN Jenő, Erdélyi festőiskolák, Kriterion, Kolozsvár–Bukarest, 1997, 32.

515

Tiburiu ALEXA, in Centrul Artistica Baia Mare, 55.

171

erdélyi kutató, Murádin Jenő,516 Thorma érdemét hangsúlyozza, míg a bukaresti, magyar származású professzor, Gheorge (György) Vida517 már Hyppolit Strambu (Strîmbu) művésztanár
jelentőségét emeli ki,518 a sokszor idézett nagybányai muzeológus Strambu és a románkulturális minisztérium érdemeit állítja előtérbe. 519
1920–1921-ben folyik a konkrét szervezeti keret kialakítása, az ösztöndíj-rendszer
megszervezése, s ebben példás az együttműködés a román hatóságok, a szabadiskola tanárai
és a városvezetés között. Thorma vállalja, hogy nyaranta ingyen korrigál a román növendékeknek, ehhez a kétnyelvű tanítványok segítségét veszi igénybe. 1925-től – elhatalmasodó
betegsége miatt – Rétit is meghívja tanárként a nyári kurzusokra. A Hollósy-tanítványból amester pedagógiai útját követő tanáregyéniség válik, aki a román növendékek előre
haladásában fontos szerepet játszik. Pedagógusi érdemei hivatalos elismeréseként megkapja aBene merenti aranyérem első fokozatát (1925). Zsűritagként és kiállítóként is meghívták abukaresti hivatalos művészeti szalon (Salonul Official) kiállítására 1925-ben. Bukarestiútjakor volt román diákjai nagy ovációval fogadják, vállukon viszik a mestert.520
A román diákok hivatalos kísérője Hyppolit Strambu, a bukaresti akadémia rajztanára, aki
bukaresti és müncheni (Bajor Királyi Akadémia) tanulmányok után 1901-től oktat, és a már
említett Fiatal Festők csoportjához tartozott. A minisztérium azzal a szándékkal küldte, hogy
felügyelje Thorma munkásságát, de inkább ő inspirálódott a nagybányai nyarakból. Nem szólbele tanártársa korrigálásába, sőt megjelentet egy tankönyvet Rajz és festészet természet után
címmel, amelyben a festészeti nézetei nagyon hasonlóak Thormáékhoz. Strambunak 1920–
1921-ben számos beadványa születik, amelyben szeretné nemzetközivé (elsősorban keletközép-európaivá) bővíteni az iskolát, ám erre sajnos nem került sor.
A román együttműködési szándékot a nagybányai festőiskolával hivatalos részről kiemelkedő politikusok, közéleti emberek támogatták. Octavian Goga,521 az akkori román vallás- ésközoktatásügyi miniszter és államtitkára, Cioflec. Goga, Ady Endre jó barátja és verseinekromán tolmácsolója, elkötelezett híve a Kárpát-medence népei megbékélésének. Goga ésállamtitkára 1921-ben távoztak a kormányból, valószínűleg Strambu tervei ezért maradtak
megvalósítatlanok.522
516MURÁDIN Jenő, Helyszínek, sodró idő, in BAY Zoltán–BOROS Judit–MURÁDIN Jenő, Thorma,
Körmendi Galéria, Budapest, 1997, 38.; UŐ, A nagybányai festőiskola 1919–1944 között, in
Nagybánya művészete, i. m., 179.

517

A nagybányai művésztelepet látogató Kádár Géza festő unokája és Vida Géza szobrász fia.

518

VIDA, G., i. m., 55.

519

Tiburiu ALEXA, in Centrul Artistica Baia Mare 45.

520

RADOCSAY Dénes, Thorma János, in Magyar Művészettörténeti Munkaközösség Évkönyve,
Budapest, 1953.

521

Goga, Octavian (1881–1938), költő, publicista, politikus. Budapesten szerzett filológus diplomát. A
Luceafarul című folyóirat első nagy korszakának jeles személyisége, ideológusa. Az első világháború után több ízben vállalt miniszteri funkciót a román kormányban, rövid ideig (1937–38
fordulóján) miniszterelnök is volt. Ady, Petőfi, Madách román fordítója.

522

Pedig a pedagógia együttműködés ötletét igen magas rangú látogatások követték, amely szintén
jelzi hivatalos szinten a jó kapcsolatok ápolására való törekvést. 1922 júliusában Petru Groza (anéppárti politikus, későbbi miniszterelnök) és Octavian Goga Nagybányára látogattak feleségeikkel
és vásároltak is a helyi festőktől. (In Dokumentumok a Nagybányai művésztelep történetéből IV. A
nagybányai művészet és művésztelep a magyar sajtóban 1919–44, szerk. MURÁDIN Jenő, Miskolc,
1999, 37–38, Nagybánya könyvek 10.)172

Még egy jeles író, Emil Isac,523 történetesen éppen Erdély kulturális felügyelője járt
közben a nagybányai szabadiskola hivatalos elismertetéséért.524 Nagybánya-recepcióját legtömörebben egy költeményében fogalmazta meg (Dsida Jenő fordítása):Nagybánya
Kis házak és terek és ódon kapuboltok.
A zöld, selyemfüves kertekben csupa gyermek.
A szarvas a szagos völgyben bolyongva boldog,
A patakban a kövek, mint holt szívek hevernek.
Az agg, özvegy torony töprenkedően mered le,
A nyárfa és a nyírfa egymást köszöntve borzan.
Szerelmek emlékétől zenél a lányok keble,
S galambok csókolóznak, fehérek, hosszan, hosszan.
Másutt pokol a föld, itt édenkerti jóság.
Kapujában a vén Idő merengve áll ma,
Kutakban víz csobog és örökkévalóság –Nász és esküvő a holt menyasszony álma.
Isac és Thorma János 1921 és 1936 közötti intenzív levelezéséből kirajzolódik a kolónia 15évének mozgalmas, gyakorta feszültségekkel teli élete. 525 Isac állandóan érdeklődik Thormától a román diákok előmeneteléről, ám ő csak szűkszavúan, általánosságokban válaszol. Akésőbb ismert festővé lett tanítványai közül csak Alexandru Ciucurencut említi név szerint.
Festészetpedagógiai és stíluskritikai szempontból érdemes idézni egyik levelének részletét:„Idejövetelük elején a festményeik barna, sötét tónusának megváltoztatása adott dolgot, kevés
színnel inkább rajzhoz hasonló tanulmányokat festettek. Itt sikerül megszínesíteni festményeiket és rajzaikat megpuhítani és felfogásban művésziesebbé tenni.”526 A részlet rávilágít arra,
hogy mit adhatott a nagybányai nyári szabadiskola a román növendékeknek. Elsősorban egy
más, a jóval hagyományosabb romániai akadémiák módszerétől eltérő tanítási modellt. A
bukaresti és iaşi-i iskolák még az akadémiák jól kitaposott útján jártak, gipszmodell után
rajzoltak. A bukaresti iskola szellemiségét mutatja be az egykori nagybányai diáklány (1925–
1927 között járt a festőiskolába), Mándy Laura visszaemlékezése, aki a Zagyva partról abukaresti főiskolára ment (1927-ben): „...amikor először léptem be az Akadémiára, feltűnt
nekem, hogy a pódiumon nem élő modellek álltak, hanem gipszből öntött görög istenek. A
növendékek ezeket rajzolták, festették. Hát a fővárosi akadémián is ilyeneket rajzolnak?
Nagyon csalódott voltam. Ha már ide jöttem, én is feltettem a rajzpapíromat és hozzákezdtem
a rajzoláshoz. [...] Amikor a hétvégén jött a tanár korrigálni és odalépett mellém, csodálkozva
nézte a munkámat és kérdezte, hol tanultam. Megmondtam, hogy Bányáról jöttem és kik
voltak a mestereim. Erre ő azt kérdezte, hogy miért jöttem el abból a híres festőiskolából?”527
523

Emil Isac (1886–1954) költő, prózaíró, jó kapcsolatokat tartott fent mind a nyugat-európai, mind amagyar írókkal, elsősorban a Nyugat-körével, magyar lapok is közölték írásait (Világ, Huszadik
Század). Ady általa ismerte meg a kiváló román drámaíró, Caragiale munkásságát.

524

Isac Károly trónörökösnek is elismerően szólt a nagybányai művésztelepről, valószínűleg ennek
köszönhető, hogy a román trónörökös és Pál görög herceg 1924-ben júniusában ellátogatott akolónián rendezett retrospektív tárlatra. In Dokumentumok ... IV, 38. és 83–84.

525MURÁDIN Jenő, Forrásértékű Thorma–Isac levelezés, Korunk, 1966, 12. sz., 1757–1761.

526

Ua. 1759.

527

ALMÁSI Tibor, Epizódok a román akadémiák növendékeinek nagybányai továbbképzése történetéből, in Nagybánya művészete, i. m., 199.

173

Elena Chieffa (1890–1971) román festőnő, a szabadiskola egykori növendéke (1923–1924)szűkszavú kéziratos naplójában is az élő modell használatát és a természetben való festéslehetőségét hangsúlyozza: „Néhány éven át részt vettem 120 bukaresti, iaşi-i diákkal együttazokon a nyári tanfolyamokon, amelyeket Thorma János és Réti István tanárok vezettek. Ittegész nap intenzív munka folyt. Sok modellünk volt, főleg cigány nők. 20 lejt fizetnek nekik
négy órai ülésért. Kirándultunk Thormával a Virághegyre, ahol igazi gesztenyefák voltak.
Sokszor festettem a Ligetben is.”528 Hogy a nagybányai szabadiskola módszerei szükségesek
voltak a romániai képzőművészeti akadémiai képzés megújításához, a híres festő, Nicole
Tonitza529 éles, indulatos kritikája is alátámasztja: „Közülük egyik sem szolgálja azt a célt,
amiért elképzeléseink szerint létrehozták őket. Szomorú semmittevés lágerei. Mint sok más
intézményünk, egyszerű civilizációs fintorok... [Ezekben az iskolákban] jó eredménnyel végzők
kevesen vannak. Hosszú évfolyamokon keresztül egy. Megállsz és csodálkozva nézed: hogyan
tudott ebből a pedáns lepárlóból és összetoldozgatott hivatalos programból – a többségébenkiszáradt agyú és élősködő professzorok pedagógiai sajtolójából – épen kikerülni...”530
Sok, később hírnevet szerzett román festő töltött néhány nyarat Nagybányán: Alexandru
Phoebus, Horia Igirosanu, Lucia Demetriade-Bălăcescu, Micaela Eleuteriade, Lucian Grigorescu, Alexandru Moscu, Romulus Ladea (szobrász), Alexandru Ciucurencu, Ion Musceleanu,
Tasso Marchini, Letitia Munteanu, Emil Cornea, Octavian Angheluta. A nagyobb romániai
művészettörténeti összefoglalások531 egyikük neve mellett sem említik meg a nagybányai
tanultságot, csak kizárólag (ha voltak) nyugat-európai (elsősorban franciaországi) iskolaéveket említenek, s bár munkásságukat tekintve igen szerteágazó művészegyéniségek, az
impresszionista jelző (legalább bizonyos korszakuk említésekor) nem maradhat el mellőlük.
A Thorma szerint is tehetségesnek tartott művész – A. Ciucurencu, akinek munkásságát több
monografikus feldolgozás is értékelte,532 – életrajzi adatainak ismertetése közé ékelődik be a
nagybányai szabadiskola látogatása, de hogy ennek bármilyen hatása lett volna későbbi
festészetére, azt egyik feldolgozás sem elemzi. Mindegyiknél elsősorban a bukaresti főiskolatanára, Camil Ressu hatását és a párizsi Julian Akadémia látogatásának és Andre Lothe iskolájának jelentőségét hangsúlyozzák művészeti fejlődésében. Gheorghe Oprescu Ciucurencu
könyvében Nagybánya bemutatásaként lábjegyzetben ismerteti az iskolát: 1896-ban ÉszakErdélyben alapított iskola, amelynek kiemelkedő pedagógusa Hollósy, ez volt az első iskola,
amely elhatárolódott a budapesti akadémizmustól.533 Ugyanő egy 1935-ben angolul (tehát
kifejezetten külföldieknek) publikált, a romániai művészetet összefoglaló munkájában534
egyáltalán nem említi meg, hogy létezik egy nagybányai művésztelep vagy szabadiskola.
Összefoglalásában korszerű szemlélettel értékelte hazája művészeit, művészetét, kiemeltepéldául kortársi női festők eredeti látásmódját. (Kritikusi munkásságáról még a későbbiekben528MURÁDIN Jenő–SZÜCS György, Nagybánya 100 éve, Miskolc–Nagybánya, 1996, 69.

529

N. Tonitza (1886–1940) román festő, a Ciupe által is kiemelt, a román festészet megújítására
törekvő Négyek Társaságának tagja.

530

Idézi ALMÁSI Tibor, in Nagybánya művészete, i. m., 196.

531

DRAGUT, Vasile–FLOREA, Vasile–GRIGORESCU, Dan–MIHALACHE, Marin, Pictura romanesca inimagini, Editure Meridiane, Bucuresti, 1976 (és ennek tömörített magyar változata: A román festőművészet képcsarnoka, Meridiane Könyvkiadó, Bukarest, 1979.); FLOREA, Vasile, Rumanian
Painting, Bucuresti, 1983.

532

JIANU, Ionel, Alexandru Ciucurencu, Bucuresti, é. n.; OPRESCU, Gheorge, Alexandru Ciucurencu,
Bucuresti, 1962.; IONESCU, Radu, Ciucurencu, Editure Meridiane, Bucuresti, 1987.

533

OPRESCU, i m., 44.

534

Uő, Roumanian Art from 1800 to Our Days, Malmö, 1935.

174

szólok, a romániai nagybányai kiállítások tárgyalásakor.) Visszatérve még Ciucurescu saját
nagybányai tanulóéveinek értékeléséhez, amelyből Almási Tibor idéz tanulmányában. Miután
elismeri, hogy volt mit tanulni Thormától és Ziffertől, a következőként értékel: „zöld zöld
volt, a kék kék, Nagybányán bőven akadt festenivaló, hiszen a hegyvidékre jellemző erősfényben minden lépésnél egy-egy motívummal találtad magad szemben. Ennek ellenére anagybányai festészettel, a nagybányaiak festészetével nehezen tudtam megbarátkozni. Zöldet
tettek lila mellé, narancssárgát kék mellé [...] miközben rólunk azt mondták, nincs élet aszíneinkben.”535 Válasz lehetne ez Thorma megjegyzésére, aki éppen a színeket kérte számon
a román növendékektől.
A nagybányai kolónia az 1920-as 30-as években igen nagy viharokat ért meg (erre mostnem térek ki részletesen). Csak annyit emelnék ki, hogy Thorma 1926-os visszavonulása után
még egy jelentős tanáregyéniség tűnik fel a végnapjait élő szabadiskolában: Ziffer Sándor, aki
szintén elsősorban tanári működésének köszönhette, hogy bekerült a hivatalos román művészettörténet-írás kánonjába. Az a Ziffer Sándor, aki a neósokkal érkezett, amely irányzattól
Thorma óvta az iskola szellemiségét, s a neósok képviselték azt az erőteljesebb színvilágot,amely oly furcsán hatott az idézett Ciucurencura, és mint még a kiállítás-kritikák kapcsán
látni fogjuk, a korabeli esztétákra is.
Nagybánya mint festőiskola a romániai recepcióban jelesre vizsgázott, tanáregyéniségeit
elismerték, a diákok melegen értékelték. Még akkor is igaz ez, ha az egyes festők rövid
biográfiájában nem szerepel az itteni tanulóév, a külön Nagybányának szentelt rövid ismertetés az említett nagyobb áttekintő munkákban Hollósy–Thorma–Réti–Ziffer, vagyis a jelentős
tanáregyéniségek nevének említésével jellemzi az iskolát, kiemelve, hogy a budapesti(!) akadémizmustól elhatárolódó irányzat képviselőiről van szó. Ez a passzus valószínűleg az Oprescuszövegek hagyományaként élt tovább egészen napjainkig, s csak a legújabb, Arthur Veronátújra felfedező szakirodalom (pl. Tiburiu Alexa írásai) hangsúlyozza a müncheni kapcsolatot.
A fejezet zárásaként még egy hivatalos elismerő dokumentumból idézek: „A hivatalostárlat zsűrije [...] mindinkább arra törekszik, hogy a kisebbségiek szívesen látott vendégnek
érezzék magukat ezeken a kiállításokon. [...] A minisztérium és személy szerint magam isnagyra becsüljük a nagybányai iskola törekvéseit és nyári kurzusait. Nagybányának néhány
igazán kiváló művészt köszönhetünk. Sajnálom, hogy nem ismerjük egymást eléggé, románokés magyarok”.536 Minden „megbarátkoztatás” (ahogy ezt Thorma értelmezte537) ellenére nem
volt kihagyható Nagybánya értékelése szempontjából a nemzeti(ségi) tényező.
III. Nagybányai festők romániai kiállításaiMielőtt sorra vennénk néhány csoportos kiállítást, a Nagybánya romániai recepciójában egy
igen fontos írást szeretnék ismertetni. Aurel Ciupe538 1929-ben a Korunkban közölte két
535ALMÁSI, i m., Nagybánya-katalógus, 199.

536

Teodorescu Sion, festő, kultúrpolitikus nyilatkozata az 1929-es Salonul Official tárlatáról, in BAY–
BOROS–MURÁDIN, Thorma, i. m., 40.

537

Thorma írja Isachoz egy levelében: „Megismerkedtettem őket és megbarátkoztattam. Ez körülbelül
a legfontosabb, amit tenni tudtam társadalmi téren.” In MURÁDIN, Forrásértékű Thorma–Isaclevelezés, i. m., 1760.

538

Aurel Ciupe (1900–1988) nagybányai (1916), párizsi (Julian Akadémia), bukaresti és iaşi-itanulóévek után az 1925-ben Kolozsváron alapított Szépművészeti Iskolának lett festőtanára. A 20as évek közepén élénk kapcsolatot ápolt a nagybányai festőteleppel. Egy ideig a Bánsági Múzeum
igazgatója, majd a kolozsvári főiskola rektora lett. Művészetszervező tevékenysége is igen jelentős.

175

részletben Az ó-romániai és erdélyi képzőművészet című írását.539 Talán ez a tanulmány
alátámaszthatja azt, a mai magyarországi művészettörténeti értékeléstől eltérő románálláspontot, hogy miért távoztak a romániai diákok Balcicra Nagybányáról. Bár a kérdés
összetett és számos művészi és pragmatikus oka van, közelebb áll hozzám az a feltevés,amelyet Tiburiu Alexa képvisel,540 miszerint elsősorban esztétikai okok vezettek a szakításhoz, ami csak a hivatalos összeköttetést szüntette meg, hiszen a szabadiskola még fennállt, ésszámos, inkább már erdélyi születésű román festő tanult falai (fái) között. Ciupe észrevételei
elöljáróban érdekesek lehetnek abból a szempontból is, hogy miért volt ambivalens a
nagybányai festők csoportos tárlatának fogadtatása Romániában.
Cikkének első részében az erdélyi képzőművészeti élet szervezetlenségére hívja fel afigyelmet, és hangsúlyozza, hogy a kisebbségek (magyarok, szászok) „az új életkeretek közt
még mindig nem találták meg a maguk elhelyezkedését”. 541 Pedig szerinte éppen a beszélt
nyelvi keretektől független és fölötte álló egyetemes festői kifejezéskészlet lehetne a legjobb
területe a nemzetiségek együttműködésének. Hogy ez nem történt és történik meg, annaklegfőbb oka a bizalmatlanság és a tudatlanság: az erdélyi magyar és szász festők úgy
gondolták, nem is érdemes bekapcsolódni a „primitív”-nek titulát bukaresti művészeti életbe,s a romániaiak sem igen hívták ó-romániai tárlatokra az erdélyieket. (Vagyis a politikailagösszekovácsolt, ám kulturálisan eltérő szinten lévő tartományok között a falak igen nehezen
bonthatók le. Olyan ember megállapítása ez, aki kolozsváriként mindhárom nemzetiség
nyelvét kitűnően beszélte, kiváló kapcsolatokat ápolt az erdélyi nemzeti értelmiségi körökkel,
és egész szervezői munkájával a megismertetésen, a kiegyenlítésen fáradozott.) Itt, cikke elsőrészében a 19. századi ó-romániai festészet rövid, tömör összefoglalását adja. A számba vettfestők (művészcsoportok) jellemzésekor mindig franciás tanultságukat, igazodásukat emeli ki,
a nagy elődök mellett (Grigorescu, Lucian, Andrescu) nem feledkezik meg a kortárs absztraktművészekről (Brăncusi) sem. Tanulmányának második részében kerül sor a kisebbségiművészek csoportosulásainak, illetve művészeinek részletesebb bemutatására, s itt elsősorban amagyar alkotókra tér ki, mivel a szászok közt kevésre lelt. (Írásában Mattis-Teutsch szászként
soroltatott be, az az alkotó, akit nemzeti művészének vall hazánk és Románia is.) „Itt van,illetve itt volt pl. a magyarok Nagybányája. Csupa kellemes és nagy emlék, ha az ember az
erdélyi magyar festőművészet lapjai közt motoz. S azonkívül egy igazi szervezet, amely 1906
óta – sokáig – forrása volt egy történelmi erejű mozgalomnak. Nagybánya azonban ma már valójában csak emlék és múlt. Szervezeti ereje ugyanúgy megfogyatkozott, mint művészi sugárzásának hatása. Az a művészi meggyőződés, amely életre hívta, ma már a múlté. Egykori forradalmisága és újszerűsége programszerű célkitűzéseivel egyetemben akademizmussá és sablonná
merevedtek. A naturalizmus, a plein-aire s a természet ama mély és átható szeretete, amely
Bastine Lepage világából szállott fel színesen, ma már nem feladat az időben, Nagybánya egykori célkitűzései, melyek fénykorát és dicsőségét jelzik, ma már alkonyi erények: a hanyatlás
erényei. Nagybánya elérte célját s ezáltal megszűnt a program érvénye is. Befejeződött amozgalom. A történelem lapja egyet megint fordult. Pedig milyen komoly és szép nevek állnak
ezen az oldalon. Hollósy, Réti, Ferenczi, Csók, Thorma, Iványi-Grünwald, Ziffer és még páran.
Ők a nagybányai mozgalom hajtóerői. Ők adják a mozgalom célkitűzéseit és értékeit. Ők aharci-, az arató- s részben a feloldást véghez vivő gárda, mert Thorma, Réti és Ziffer kivételével
ők egyszersmind azok is, akik újabb célkitűzéseikkel ki- és túlnőnek Nagybányán.542
539

Korunk 1929/1, 16–21; 1929/2, 9–103.

540

In Centrul Artistica Baia Mare, 44.

541

Korunk 1929/1, 16.

542

Aurel CIUPE, Az ó-romániai és erdélyi képzőművészet, Korunk 1929/2, 12.

176

Nagybánya feloldódásához, illetve leszerepléséhez természetesen hozzájárultak egyéb
okok is. Bármik voltak is azonban ezek az okok, a mai számvetés számára tény, hogy kivénült, harcképtelenné lett, nem diktál és nem vezet. Nagybányának ma nincsenek fiataljai, akik
új szempontok és új célkitűzések mellett súlyt és értéket jelentenének a mai festőművészeti
problematikákban. Nagybányán ugyan még ma is van valaminő élet. Ez az élet azonban televan dilettánssal és kontárral, akik a horizontot nem emelik, hanem süllyesztik.” A szövegből
kitűnik, Nagybányáról nem lehetett és nem lehet (?) nemzetiségi kitétel nélkül beszélni(„magyarok Nagybányája”). Esztétikai érvelésében pedig a népszerű kultúrákra és stílusokéletére vonatkoztatott születés–csúcspont–hanyatlás koncepciót használja, ezzel magyarázva
Nagybánya szükségszerű „halálát”. Nagybánya tehát már nem „korszerű” művészeti hagyományt követ (írja ezt az Emil Isac által avandgardistának nevezett Ciupe),543 népszerűségének
elvesztéséhez tehát mindenképpen stílusbeli, művészi felfogásbeli változások vezettek. Ciupe
tehát Thormával szemben (aki az állandóságban, a ragaszkodásban látja a legfőbb értéket) aváltozásra, a megújhodási képességre koncentrál és ezt helyezi művészetkoncepciója középpontjába. Ebből a szempontból érdeklődik és citálja elő a nem nagybányai magyar alkotókat(Nagy István, Nagy Imre, Szolnay Sándor), akik szerinte az erdélyi magyar progresszívművészet képviselői.544 Ciupe Nagybánya vénülő korszakát már akkorra regisztrálja, amikor
egyáltalán megindult a hivatalos kapcsolat a román diákok nyári gyakorlatával. A tanulmány
gondolatmenetéből következően már csak Nagybánya hanyatló szellemével találkoztak akibontakozás szakaszában levő román festőgeneráció tagjai, legfőképpen a fáziseltolódás adjaa más-más fejlődési szakaszban levő művészek értetlenségét egymás iránt. Ciupe is gondnak
látja azt, amitől már Thorma is óvta az iskolát, a dilettánsok számának megnövekedését.
Ciupe Nagybányát mint szervezeti formát nagyon fontosnak tartja, s a későbbi románművészettörténet-írásban is hangsúlyozódik ez, erőteljesebben, mint a magyar szemléletben.
Kanyarodjunk vissza 1921-be, amikor a háború után, immár Romániában az első jelentős
erdélyi kiállítást rendezték. A Collegium Artificum Transylvanicorum545 megszületésénél ottbábáskodik a már említett Emil Isac és Bacaloglu ezredes, egykori nagyváradi prefektus,
zenész. A négynyelvű (román, magyar, német, francia) katalógus, melynek szerzője Isac, 80
alkotó 327 alkotását mutatja be. A kiállításon 19 nagybányai festő mutatkozott be, külön teremben, külön csoportként jelentkezve. Kolozsváron először mutatkoztak be ilyen nagy számban és koncentráltan a nagybányai kolónia tagjai. Az ünneplő magyar kritikával szemben546 aromán megosztottabb. Az Infrăţirea című lapban két írás jelent meg, az egyik, N. G. T.
jelzésű, Ziffer képeit a legsikerültebbekként említi547 (a vezető mesterek közül Thorma nemállított ki, csak zsűritag volt), míg a már idézett Gheorghe Oprescu a következőket írja:„Ziffer úr, akiről sok jót hallottunk, teljesen kiábrándított bennünket. Ellentétben azokkal,
akik a hegyeket úgy adták vissza a kép hátterében, mint valami tömörséget nélkülöző függönyöket, ő egymásra torlódott fatömbökként ábrázolja. A Leány macskával sikerültebbnek
tűnik: hideg, merev, fénytelen, bár a kép egész hátterét egy hatalmas ablak tölti ki.”548
543

Aurel CIUPE, i. m., a 102. lapon található jegyzet szerint.

544

Az 1920-as évek román művészettörténet-írására (s nem csak Ciupe egyéni ízlésére) jellemző az
avantgárd törekvések előtérbe helyezése. George Oprescu kritikus már az 1921-es nagy, erdélyiművészeket felsorakoztató tárlaton sem az akkor a kiállítás középpontjába állított „klasszikus”
nagybányaiakra, hanem a modern törekvéseket nagybányai tanultsággal ötvöző nagyváradi
csoportra, Mund Hugóra és Tibor Ernőre figyelt fel.

545MURÁDIN Jenő, Collegium Artificum Transylvanicorum, Művészet, 1971/3, 16–18.

546MURÁDIN, i. m., 18.

547

BORGHIDA István, Ziffer Sándor, Kriterion Könyvkiadó, Bukarest, 1980. 43.

548

BORGHIDA, i. m., 43.

177

Oprescu recenziójában a szinte önálló kamara-kiállítással jelentkező Aurel Popp polgárpukkasztó tematikájú képeire, az induló Szolnay Sándor műveire és a nagyváradi festőkre
(Mund Hugó, Tibor Ernő) figyelt fel.549
A pedagógia kapcsolatok sikeres felvétele után hivatalosan is kezdeményezték egy átfogó
nagybányai kiállítás bukaresti megrendezését. A Nagybányai Festők Társasága határozatot
hozott a tárlat szervezéséről,550 amely azonban anyagi okok miatt meghiúsult, de Thorma
javasolta társainak, hogy a következő évi Salonul Official kiállításán vegyenek részt. Ezeken
a hivatalos tárlatokon nemcsak Thorma, hanem Ziffer Sándor, Glatz Oszkár, a szobrász
Gallasz Nándor is sikerrel szerepelt.
Végül 1939. március 5-én (alig egy évvel a II. bécsi döntés előtt) nyílt meg a csoportos
nagybányai tárlat Bukarestben a Szépművészetek Szindikátusa termében. A megnyitón részt
vett a kultuszminiszter, a szindikátus titkára, Minulescu,551 aki a beszédet is tartotta. Nagybányai részről Petre Abrudan köszöntötte az érdeklődőket és mutatta be a tárlatot.552 A kiállítófestők a következők voltak: Petre Abrudan, Deák Ferdinánd, Gyarmati Ferenc, Gyimes
Gábor, Kádár Géza, Kiss Károly, Kováts Géza, Mezey Elemér, Sheip Károly, Shakirov
Sebestyén, Raoul Sorban, Sztelek Norbert, Lula Gassert Uica, Ziffer Sándor, a szobrászok
közül: Gheorge Manu és Peer Merlöe.
A kiállítás romániai fogadtatásáról néhány kritikából tájékozódhatunk. Az Universal
kritikusa V. B. jelzettel a következőképpen értékeli a tárlatot: „...a kollektív kiállítás a festészetet illetően olyan iskolát mutat be, amelyik lényegesen eltér attól, amihez mi hozzászoktunk, nemcsak a mi festőinktől, de az idegenektől is, akik nálunk kiállítottak régebben ésújabban, ez az iskola általában olyan túlzottan kiabáló színeket fogad el, amilyenekhez a miszemünk nem szokott hozzá, a színek természetellenesek, mesterkélten nyersek, távol az
igazságtól”.553 A már többször idézett Gheorge Oprescu műkritikus, miután Petre Abrudan
képeit méltatta, Zifferről így ír: „Ziffer ért hozzá, hogy előadjon egy témát. Rajza biztos, demicsoda megengedhetetlen színek! Minden rikító, agresszív és közönséges.554 Akad azonban
elismerő szó is, Silviu Cernea tollából.555 A román kritika ugyanúgy a színhasználatot bírálta
a nagybányaiak művészetében, mint ahogy azt már a romániai diákok sem értették és
fogadták be (el) a nyári gyakorlatok alatt.
A csoportos kiállítás idején azonban Nagybánya már haldoklik. 1927-től, Thorma visszavonulásától kezdve az „örökösödési” harc felemészti a kolóniát. A személyes belső ellentétek,a várossal való konfliktusok556 vezettek el végleg a szervezeti felbomláshoz. Ezen nem
549MURÁDIN, i. m., 18.

550

Nagybánya 100 éve, 64–65.

551

Minulescu, román költő, még 1927-ben mint a művészetügyi minisztérium titkára látogatott Nagybányára, s Ziffertől megrendelte saját portréját. Az elkészült képet a festő tudta nélkül beküldte 1928ban a Hivatalos Szalon tárlatára, ahol sikert aratott. (BORGHIDA, Ziffer Sándor, i. m., 1980, 52.)

552

Dokumentumok..., IV, 417.

553

BORGHIDA, i. m., 54.

554

BORGHIDA, i, m., 55.

555

BORGHIDA, i. m., 54.

556

Az 1920-as, 30-as években a város jó kapcsolatokat tart fenn a kolóniával, büszke az itt élő művészekre, kihasználja mint idegenforgalmi vonzerőt. Ioan Bohatiel és Teofil Dragos polgármesterek
idején harmonikus az együttműködés, Mikola András még alpolgármesteri címet is szerez. Dragos
halála után (1935) azonban már nincs, aki hivatalosan megakadályozná a művésztelep városi kézbe
vevésének, önállóságának megszüntetésére tett kísérleteket. (Bővebben ld. Murádin tanulmányát aNagybánya katalógusban).
178

változtat az a rövid periódus sem, amikor 1940–1944 között a II. bécsi döntés értelmében
Nagybányát ismét Magyarországhoz csatolták, s mint az idegenben, megpróbáltatások közt amagyar kultúrát éltető helyként ünnepeltetik. A tervezett reformokból és pénzsegélyből aháborús időszakban nem is lehetett feltámasztani a művésztelepet.
Hogy Nagybánya mítosza a csetepaték közepette is élt, mi sem bizonyítja jobban, mint
hogy Aurel Popp (1879–1960)557 1936-ban Nagybányára hívta össze az erdélyi művészek
kongresszusát, amely egy egyetemes művész szakszervezet létrehozására tett (sikertelen)kísérletet volt.558

IV. Nagybánya értékelése a második világháború utáni román művészettörténet-írásban
Nagybánya mint művésztelep nem tűnik el teljesen a második világháború után sem, egyes
korábban ott élt művészek, mint Petre Abrudan, Vida Géza, Agricola Lídia helyben
maradnak, folytatják az alkotást. És jönnek újak, akik a korábbi nagybányai hagyományoktólelszakadva alkotnak e tájon, elsősorban a népi hagyományokra támaszkodó stílusban (például
Mihail Olos szobrász). Az újító hagyomány jegyében gyűlnek össze nyaranta Nagybányán aromániai képzőművészet fiataljai, az 80-as évek nemzedéke, az Atelier 35 néven is ismert
csoport (I. A. Negrean, A. Lucu, V. Nimigenau).
A már részben ismertetett romániai összefoglaló művészettörténeti munkák559 rövid összefoglalást közölnek Nagybánya történetéről, kiemelve Hollósy szerepét és az alapító nemzedék
elhatárolódását a budapesti akadémizmustól. A nagybányai iskola természetfelfogását,naturalista (impresszionista!) stílusát dicsérik. 1927-et mint fordulópontot jelölik meg akolónia életében, s 1936-ban befejezettnek tekintik működését. A festők életrajzai és jellemzése között azonban nem fordul elő, hogy hivatkoznának nagybányai kapcsolataikra. Kanonizált román művészként olvashatunk Ziffer Sándorról (nevét említik a nagybányai iskola
ismertetésekor mint reprezentatív alkotóját), de stílusának elemzésekor már csak erőteljes
színeiről, konstruktív téralkotásáról írnak, kiemelve párizsi megjelenését a Függetlenek
Szalonjában. Tehát sem pedagógiai, sem esztétikai értékelése nem történik meg KözépEurópa leghosszabb kort megélt művésztelepének.
Az 1960-as, 80-as években a már többször említett Gheorge Oprescu kritikus mellett afestőből művészettörténésszé lett Raoul Sorban560 dolgozta fel kismonográfiáiban (Aurel
Popp, Meridiane, Bukarest, 1968; Aurel Ciupe, Meridiane, Bukarest, 1976) néhány Nagybányával kapcsolatba került alkotó munkásságát. Tanulmányaiban a művészek értékelésénél
557

Szatmári festő, aki nagybányai iskolázottságot is magába szívott, ám tematikájában eltért a művésztelep hagyományától (határozottan társadalmi, harcos jellegű). Emellett megfordult Münchenben,
Párizsban is. Már 1920–21-ben ott bábáskodott a romániai diákok nagybányai nyarainak
megszervezésénél is. Munkásságának jelentős részét a művészeti élet szervezése kötötte le.

558

BANNER Zoltán, Erdélyi magyar képzőművészet a XX. században, Budapest, 1990, 65.

559

DRAGUT, Vasile–FLOREA, Vasile–GRIGORESCU, Dan–MIHALACHE, Marin, Pictura romanesca inimagini, Editure Meridiane, Bucuresti, 1976 (és ennek tömörített magyar változata: A románfestőművészet képcsarnoka, Meridiane Könyvkiadó, Bukarest, 1979.); FLOREA, Vasile: Rumanian
Painting, Bucuresti, 1983.

560

Az 1939-ben Bukarestben tartott nagybányai csoportos kiállításon még a festők névsorában szerepel. Az Astra, az erdélyi románok képzőművészeti egyesületének tagja, és szerepelt egy tájképével
az egyesület 1939-es kolozsvári kiállításán (M. R. PARASCHIVESCU, Az Astra képzőművészeti
emlékkiállítása, Korunk, 1939/10, 881.)

179

sehol sem kap helyet nagybányai kapcsolatuk, csak az életrajzi adatok közt bújik meg az
utalás, egyéb iskoláik említésekor. Aurel Popp esetében pedig az 1936-os kongresszus szervezésekor említi Nagybányát mint helységnevet, mellőzve minden szimbolikus jelentésének
tárgyalását.
A romániai Nagybánya-kutatás az 1990-es években élénkült meg. A kapcsolat kölcsönössé
vált a magyar művészettörténészekkel, amelyet több kötet demonstrál.
1993-ban Szolnokon rendeztek kiállítást a Nagybányai Múzeum anyagából, amelynek
alkalmából vékony katalógus jelent meg.561 Tömör előszavát a nagybányai múzeum két
munkatársa, Mihai Musca és Tiberiu Alexa jegyzi. Nagybánya története szempontjából
München szerepét emelik ki, s felvetik, hogy a román kritikának újra kell gondolnia München
alaposabb vizsgálatával olyan művészeinek munkásságát (Nicole Vermont, Ipolit Strambu,
Artur Verona), akik Münchenen és Hollósyn keresztül Nagybányával is kapcsolatba kerültek.
Hollósy pedagógiai munkásságát igen nagyra becsülik. A kolónia megújulási képességére
koncentrálnak, ezért nem találják értelmét, hogy valami sajátos nagybányai stílusról
beszéljenek.562 A kiállítást is e csomópontok köré építették fel. S ebbe a kontextusba helyezveértékelik és emelik ki Nagybánya 1945 utáni művészetét. A katalógus az alkotókról rövidéletrajzokat is közöl, legtöbbször román szerzők tollából, de a kiragadott részek oly
töredékesek és adatolatlanok, hogy ezért sajnos értékelhetetlenek a recepció szempontjából.
A Tanulmányok a nagybányai művészet köréből című kötetben563 román szerző tanulmánya is olvasható: Mihai Musca Pászk Jenő rajzai. Cikkében nagyra értékeli azt a nagybányai
szellemiséget, amely bölcsője volt az avantgárd felé tájékozódó Pászk munkásságának.564 (Akötetben publikált még Gheorge Vida, nagyapja, Kádár Géza életútját ismertette.565 A román–magyar szerző kulcsfigurája a romániai magyar vonatkozású kutatásoknak, sok esetben
helyreigazítja még az erdélyi magyar művészettörténészek írásait, nézőpontját is,566 egy
egyetemesebb szellemiségre hivatkozva.)
Amelia Pavel Pictori evrei din Romania (Romániai zsidó festők) című kötete 2003-bansajátos nézőpontból közelít a festészethez. Az 1920–30-as évek romániai és európai festészetével foglalkozó kutató a korábbinál erőteljesebben hangsúlyozza München hatását aromániai művészetben. A magyar nemzetiségű művészek közül Ziffer Sándor, Tibor Ernő és
Jándi Dávid kapott helyet a kötetben. Ziffer jellemzésekor kifejezetten hangsúlyozza
nagybányai gyökereit és kiemeli Ciucurencura tett erőteljes hatását.
A Nagybánya fennállásának 100. évfordulójára rendezett Magyar Nemzeti Galéria-belijubileumi kiállítás katalógusában román szerző is publikált: Negotia Laptoiu (aki korábban akolozsvári és temesvári képzőművészet körében kutatott) Tasso Marchini, a modern művészet
egy erdélyi előfutára címmel. Tanulmánya bevezetőjében kiemeli, hogy feltáratlan terület
még a közép-európai régióban a modern művészetek elsajátításának menete.567 A háborúban
561

A nagybányai művésztelep. Válogatás a Nagybányai Múzeum gyűjteményéből. Katalógus, szerk.
ZSOLNAY László, Szolnok, 1993.

562

I. m., 4.

563

Tanulmányok a nagybányai művészet köréből, szerk. JURECSKÓ László, KISHONTHY Zsolt,
Miskolc, 1994. (Nagybánya könyvek 3.)564

I. m., 77–83.

565

I. m., 59–69.

566

Gheorge VIDA, Román művészek Nagybányán a két világháború között, in Nagybánya-konferencia,
i. m., 54–57.

567

Nagybánya katalógus, i. m., 334.
180

Szerbiából Romániába sodródott művész (1907–1936) életútjának ismertetésekor felfedi
nagybányai kapcsolatait (a kolozsvári akadémián Bogdan tanítványa volt és elsőként a nyári
gyakorlatok alkalmával ismerkedett Bánya színeivel, s kötött barátságot Ciucurencuval és
Anghelutával, a később jelentőssé vált román festőkkel). Perlott Csaba Vilmos, Szolnay
Sándor, Ferenczy Noémi, Jándi Dávid hatottak rá elsősorban. A művészettörténész véleményeszerint: „Természetes volt, hogy Marchini gondolatai, esztétikai nézetei és alkotói kiteljesedése közelített más nagybányai művészek felfogásához. Egymást folyamatosan alakítva
valamennyien hozzájárultak a művészet modern vonulatának megerősödéséhez és a kortársművészi befogadóképesség növeléséhez.”568
Romániában Nagybányán is megemlékeztek a kolónia születésének 100. évfordulójáról. A
kiállításhoz értékes katalógust szerkesztettek, amely minden eddiginél pontosabb listát közöl
a Nagybányán megfordult művészekről.569 Tiberiu Alexa tanulmánya pedig a magyar kutatás
számára is figyelemreméltó szempontokat vet fel. Nagybányát mint kulturális központot
elemzi a centrum–periféria viszonylatában az Annales iskola módszerei szerint. Arra a következtetésre jut, hogy a Nagybányán kiépült korszerű művészi intézményrendszer (szabadiskola, művésztelep, művészek érdekvédelmi szervezete, kiállítóhelyek és időszakos tárlatok)
volt a kulcsa annak, hogy ilyen sokáig fent tudott maradni, és a körülötte dúló személyes ésművészi viharoknak ellent tudott állni. A struktúra maga volt elég elasztikus ahhoz, hogy aváltozásokra megfelelő válaszokat adjon, eléggé stabil ahhoz, hogy intellektuális értékeket
közvetítsen környezetébe, ez tartotta meg az irányzatoktól függetlenül is az ISKOLÁT. S ez anagyon fejlett rendszer biztosította a centrum-szerepet, annak ellenére is, hogy földrajzilag
perifériának bizonyult is (Hollósy idején abszolút centrum, utána másodlagos). Nagybánya
teljes művészeti életet élt, olyan közös művészeti örökséget hagyva maga után, amely az
egész régiót reprezentálja.

568

Nagybánya katalógus, i. m., 339.

569

Centrul Artistica Baia Mare, 1896–1996, i. m., Baia Mare, 1997.

181

VARGA EMŐKE
A szarvas mint a kulturális azonosság szimbóluma
Juhász Ferenc Szarvas-éneke és Kass János illusztrációjaElőadásunkban Juhász Ferenc Szarvas-éneke és Kass János illusztrációja közti intermediálisátfedések számbavétele a célunk. Elsősorban a dialógus megszakítottságának és a térirányok
ábrázolásának, továbbá a szarvas-téma verbális és képi kontextusainak kérdését vizsgáljuk. S
bár a téma olyan kitekintéseket is igényelne, mint a költői és az illusztrátori életmű szarvasmotívum rendszerének és ezzel kapcsolatos kompozíciós elveinek feltérképezése, akronotopikus elemek és a szarvas/csodaszarvas szinkretizmusok értelmezési lehetőségei a két
oeuvre viszonylatában, terjedelmi okokból csak a felsorolt kérdéseket érintjük.570
Témánk körvonalazása mellett fontosnak látszik szemléleti-metodikai elvünk megjelölése,előrevetése is, ennek lényege, hogy értelmezési eljárásunkban igyekszünk Kass János rézkarcát és Juhász Ferenc eposzát valóban az analógiák, a verbális és a vizuális médium köztiátfedések nézőpontjából vizsgálni, vagyis annak a meggyőződésünknek hangot adni, hogy
egy irodalmi alkotás és annak illusztrációja mindenkor interreferenciális viszonyban van,egymásra vonatkozik.571 Ebből pedig magától értetődően következik, hogy a befogadó csakisa nézés-olvasás egymásra ható tevékenységében, tehát csakis a szövegtől a képig, a képtől aszövegig és vissza, egy oszcilláló természetű folyamat során formálhatja meg a saját értelmet.

A dialogicitás megszakítottságai
Ha értelmezésünk kiindulópontjaként Juhász Ferenc hosszú versének alapszituációját akritikai hagyománynak megfelelően úgy határozzuk meg, mint Anya és Fia kölcsönös
aposztrofikus viszonyát,572 akkor ezt a kijelentést nemcsak a verset illusztráló képnek, de570

A témához lásd: ORDASI Péter, Csodafiú-szarvas. A verbális és a képi összetevőből felépített kommunikátumok tipológiájához, in Szemiotikai szövegtan. A szövegtani kutatások általános kérdései.
Kép és szöveg. Kommunikáció a médiában, Juhász Gyula Tanárképző Főiskola, Szeged, 2001, 67–
88.

571

Juhász Ferenc verse először az Új Hang 1955. októberi számában jelent meg „Bartók” címmel,
majd 1956-ban gyűjteményes kötetben, végleges formáját a „Harc a fehér báránnyal” (1965)verseként nyerte el. A vers és az illusztráció együtt-közlései: JUHÁSZ Ferenc, A szarvassá változott
fiú, Szépirodalmi Kiadó, Budapest, 1971; KASS János, Ötven év képben és írásban, Szeged, 1997.
Kass János rézkarcának eredeti címe, Cantata profana (1966) kétségtelenül jelzi a bartóki inspirációt, bennünket azonban – mint ezt a képre applikált Juhász-verssorok önmagukban is indokolttá
teszik – csak a verbális és a vizuális médium kölcsönviszonyai foglalkoztatnak.

572

Bonyhai Gábor koncepcióját, mely szerint a költemény egy drámai dialógus, retorikai formáját
tekintve hívogató, Madocsay László összefoglalója a Magyartanítás 1985. 1. számában továbbhagyományozza. Vasy Géza szerint „Az emberi hang számára legyőzhetetlen távolságokat áthidaló
párbeszéd ekkor (tudniillik éjszaka) létrejöhet, anya és fia meghallják egymást, kölcsönösen értik
az ember- és a szarvas-hangot.” Másutt viszont hozzáteszi, hogy az édesanya mindazt, ami fiával
történik, csak „sejtheti” (VASY Géza, A Szarvas-ének – és a hozzá vezető út, A Tiszatáj diákmelléklete, 2003. január, 12.).

182

magának a szövegnek a szempontjából is mindjárt az elején pontosítanunk kell. A kölcsönösség kérdése forog itt kockán, mégpedig azért, mert bár az aposztrofé alanya és tárgya valóban
folytonos (kölcsönös) szerepcserében vannak egymással, a dialógus mégis szimulált.
Mégpedig azért, mert bár a kommunikáció auditív kölcsönössége kétségtelenül mindvégig
fennáll, az értelemképzés azonban gátolt, hiszen az Anya „nem érti” Fia válaszait.573
A vers nyelvi reprezentációját senki más nem érzékelheti tényleges párbeszédként (nyilván
a válaszoktól megfosztott Szarvasfiú sem), csakis a mindenkori befogadó. Az ő szempontjából viszont kétségtelen, hogy a vers egy magasabb esztétikai rendezettség síkján a szereplők
egymásmelletti „elbeszéléseit” képes „beszédmódok rokonságaként”,574 illetve valamiféle
kérdés-felelet struktúra részeiként elfogadtatni. Bonyhai Gábor kimutatta, ez a struktúra „azősi hívogatók logikai-retorikai vázához hasonló”, elemei: „hívás – tagadó válasz – kérdés –magyarázó válasz stb.”575
Az aposztrofé szereplői közt megszakadt kölcsönviszonyt, ugyanúgy, ahogy a befogadó
extrémperspektivikus szerepét, az illusztráció a vershez hasonlóan határozottan deklarálja,mégpedig a síkszegmensek viszonya által. Az illusztráció nem konstituál teret (igaz, a szarvas
teste térbeli, de nincs perspektivikus távlat), a testek viszonyai irracionálisak, ezért összetartozásukat fel sem tételezhetjük másnak, mint a nézőnek beállított valamiként. Megállapításunkat igazolni látszik a tekintetek egymást elkerülő, illetve felénk irányuló volta is, melyet
a kép minden egyes elemére kiterjedő frontális ábrázolás még tovább erősít. Ezen kívül, aredukált perspektivikus eszközök nem oldják föl a hátulsó képi síkot, az elülső sík viszont
nem jelenti a képi világ lezárulását, ezért az nyitva áll a szemlélő „beleérzése” számára.
Mindezekből következően tehát, a mi lehetőségeinkhez képest az Anya és a Szarvas
lehetőségei gátoltak, hiszen ahogy a vers megvonja az értelemképzés lehetőségét a „szarvashangot” nem értő Anyától, a kép is háttérbe, takarásba helyezi őt, a fiú nem fordul felé. Ezért
Anya és Fia tekintete a képen, csakúgy mint szavaik értelme a versben, nem találkozhatnak.
Az Anya figurájának nemcsak takarásban történő, de ezen felül heterotopikus elhelyezése(fekvő/lebegő helyzet) a szóban forgó figurális (megszakított) kölcsönösség kérdését csaknem
szcenikusan, a nézőnek beállítva tárja elénk. Azzal ugyanis, hogy a figurák síkszerűek és
egész síkszegmenseket töltenek ki, s főként amiatt, hogy egymással fedésbe csak egyetlen
helyen, nevezetesen, e heterotópia által képzett helyen kerülnek, ezt az egyetlen helyet, szinte
minden mást megelőzve, direkten kínálják föl az értelmezésnek. Ez különösen akkor
szembeötlő, ha olyan dialógus-ábrázolásokat helyezünk képzeletben Kass János képe mellé,
melyeken a művész két egymással párbeszédet folytató embert ábrázol és magátólértetődőnek tetszik, hogy ezt többnyire tekintetük egymásra irányításával, beszédre utaló
gesztusok megrajzolásával fejezi ki. A beszélők a köztük lévő teret igénybe veszik, mégpedig
a vagy az egyikőjükben, vagy a másikójukban „immanensen létrejövő mozgás vagy módosulás” által, a „térbeli közellépés értelmében”. Létezik persze olyan „pusztán funkcionális
kölcsönösségként felfogott »között«” is, „melynek tartalmai személyes hordozóin belül
maradnak”. A kölcsönösség „itt valóban a közöttük fekvő tér igénybevételével valósulmeg”.576 Kass János rézkarcán pontosan ez utóbbi, az alakok viszonyát a tárgyak viszonyához
573

A „rá vissza-felelt, szólva az anyja” verssor csakis a kapcsolattartás auditív jellegére utalhat, hiszen
lejjebb ezt olvashatjuk: „Nem értem én, nem értem én a te különös, gyötrött szavadat, fiam, /szarvas-hangon beszélsz, szarvasok lelke költözött beléd, boldogtalan”.

574

VASY Géza, i. m., 16.

575

BONYHAI Gábor, A Szarvas-ének szerkezetelemei, Kritika, 1968, 1. sz., 35.

576

A figurák kölcsönhatása által konstituálódó térrel kapcsolatban a Georg Simmelre hivatkozó
Wolfgang Kempet idéztük. KEMP, Wolfgang, A festők terei. A képi elbeszélés Giotto óta, Kijárat
Kiadó, Budapest, 2003, 11.
183

közelítő, a síkelemek montázsszerű tárgyias elrendezése tapasztalható. Ez a viszony pedig itt
egy többszörösen „igénybevett” szimbolikus, fentebb a heterotópia pontjának nevezett helyet
képez, amely Anya és Fia külön világának kereszteződési pontjaként értelmezhető. Az Anyaés a Fiú alakjának ez a figurálisan keresztként megjelenő egyidejű elválasztottsága és összekötöttsége az előtte és a mögötte, a fent és a lent absztrakt térirányait hozzák játékba.
A planimetrikus-téri elrendezés előtt-mögött viszonylata a képen belül szelektív láthatóságot hoz tehát létre, így az „előtte-mögötte” térviszonylata szimbolikus jelfogóként működik
egy olyan rendszerben, világban, melyben a kommunikáció lehetősége a dialógusban
résztvevők hatáskörén kívüli tényezőknek van alávetve.

A térirányok, a Fent és a szelektív láthatóság
A tér(sík)-irányok értelemképző szerepének kérdése visszavezethet bennünket az „eredethez”,
ahogy Baetens fogalmaz a „bekapcsoltság móduszába” helyezve, vagyis oszcilláló befogadásra nyitottá téve a szöveget,577 amely pedig, ha a lessingi dichotómiára hagyatkozunk,mediális sajátosságainál fogva inkább az idő mint a tér közege. Mégis, a kép kíváncsivá teszia műveket transzformatív visszacsatolások mentén „olvasó” befogadót, vajon a versben isfellelhetjük-e a térképzés, illetve a tér értelemképzésének olyan absztrakcióit, melyek aképéhez hasonlatosak?
A térre vonatkozó diszkurzív utalások, a képen a következők: tájelemek, állatok, növények, kozmikus elemek. E képi minimumnak a versben a természet és a bioszféra különféle
elemeinek sokasága mond ellent, melyek mintegy berendezve a teret, annak három
szegmensét alakítják ki.
Vasy Géza megállapítása szerint „a vers tere a ház-erdő-város hármasában képződik meg.
Az anya a ház előtt áll, a fiú a titkok kapujában”. 578 Kétségtelen, a nyelvi reprezentációk
hosszú sora szolgálhat bizonyítékul e megállapításhoz, például: édes fiát az anyja hívta, /messziről kiáltott, / a ház elé ment, onnan kiáltott (...) Jaj anyám, jaj anyám, én jó édesanyám /a szülői házban nincsen maradásom, / nekem a zöld erdő lehet csak lakásom (...) minden
csigolyám nyüzsgő nagy-város (...) minden sejtem nagy gyár” stb. A „titkok kapujának„látványi reprezentálhatatlansága”, továbbá a dolgok látványi leképezhetőségét állító,
deskriptív részekhez reflexíven és tagadó módon viszonyuló monológok azonban, úgy vélhetjük, felülírják a mindennapi tapasztalat számára adott térképzetet. Egy konkrét ház konkrételőterének mentális képétől már akkor megfoszt minket a vers, amikor az első szerkezeti
egységben ezt olvassuk: „ujjait csillag-kacsokba fonta, / arcát a hold habja bevonta”. S bár itt
a metaforák még csak a jelölők szintjén vonják be a kozmikust a virtuális világ valóságába, az
Anya „fölkiáltása” után azonban már ebben a „valóságban” jelölik ki a ‘fölfelé’ irányát mint
domináns térirányt: „hallgassatok, mert fölkiáltok, / fölkiáltok az én fiamnak! / Édes fiát az
anyja hívta, / gyűrűzve szállt föl sikoltása”. A fölfelé irányuló tekintet ugyanakkor nem
nyugodhat meg a tér egyetlen pontján sem, a vers a fent szférájában nem építi ki a dolgok
viszonyrendszerét, az Anya szimbolizálta földi-mindennapi dimenzió folytatásának vagy
analogonjának értelmében legalábbis nem. Amit a fent világára bíz rá a költő, az nem vagy
nem pusztán topikus, inkább kronotopikus, ezt jelzik az Anya szófordulatai is („én csak
577

BAETENS, Jan, Un dessinateur qui pense. A propos de Martin tom Dieck,
http://www.imageandnarrative.be/inarchive/illustrations/janbaetens3.htm (Image [&] Narrative:
Online Magazine of the visual narrative)

578

VASY Géza, i. m., 15.

184

révülök, / szikáran betölt a benti-látomás”, „csak arc-nélküli két óriás-szem vagyok / és nemföldi dolgokat látok ezekkel”), és a versegész temporálisan megnyíló, topikus átmeneteinekrészleges kiépítettségei. A fönt absztraktsága nem egyeztethető össze a konkrétnak beállított
ház-erdő-város térszegmensének egyikével sem, még akkor sem, ha ez a fent látszólag
helyként funkcionál, mégpedig a szarvassá változott Fiú rejtekeként: „Ott állt az idő hegygerincén / ott állt a mindenség torony-csücskén / ott állt a titkok kapujában / szarva hegye acsillagokkal játszott”. Ez a fent ugyanis nem realisztikusan motivált tér, vagyis a cselekvés,
mozgás számára nem nyitott, itt inkább történések vannak, olyanok, melyeknek érzékeltetésében a két médium, a vers és az illusztráció, teljesen konfiguratív. A Fiú ugyanis mind a
verbális, mind a vizuális reprezentáltságban eggyé válik a magassággal s ezért testén viseli amaga történetét és terét. A grafikán a Nap, a csillagok, növények gyökérzete, gyertyák
jelennek meg a Szarvas testén, a versben villanyoszlopok, áramvezeték, kikötők, vashidakstb., az egész naprendszer és a galaktika. A föntről, a tőle érkező első „visszakiáltás” („a fiú
most vissza-kiáltott / elbődült nyakát kinyújtva”) dominálja és retrospektíven rendezi a verstér
vertikalitását és az idő dimenzióit. Az anya beszédhelyzetének ‘itt és most’-ja a „messziről
kiáltó” Fiú szavaitól távolivá és múltbelivé válik. Azon a ponton pedig, ahol az első kérdés
elhangzik, ahol az eltávolodás folyamata megállhatna és reflektálódhatna, nemcsak hogy nem
jön létre semmiféle egyensúly, de a szétvált téridő még tovább bomlik. A lent világa alatt egy
még mélyebb térdimenzió, a múlt mögött a régmúlt ideje mutatja meg magát. Anya és Fia
aposztrofé helyzetének csúcspontja ez a pillanat, melyet a kérdő modalitás megjelenésén kívül
az Anya emlékezésre késztető, többször ismételt szavai is jeleznek: „emlékszel-e még?”Az eddigiek alapján megállapíthatjuk, hogy a párbeszéd kölcsönösségének kérdése, mintértelmezésünknek a médiumok közti átfedések mezejében formálódó entrópiája, tehát függvénye a térdimenziók töredezettségének és absztrahálódásának. De van a versben egy olyan,kvázi téren kívüli tér, az absztrakt térdimenziók mögött megnyíló hely, amelyet az idő, az
emlékezés (melyre az Anya szólít fel) ideje nyit meg. A vers itt a látszólagos konkrétság
ellenére olyan, a szövegvilágból kivezető emblematikus elemeket tartalmaz (a harmadik„szereplő”, az Apa alakjához kapcsolódó történéseket), melyeknek működését épp a tér (és azidő) koordinátáinak megváltozása teszi lehetővé.

A szarvas-téma kontextusai a képi hagyományban
A Szarvas-ének szövegelőzményeinek kutatására már többször is tett kísérletet a kritika, ésrámutatott a Bartók Cantata profanájának szövegével, az egyetemes és a magyar mítoszkincs
számos elemével, a magyar népballadák, mondák, a szarvas kolindák műfajával való textuálisösszefüggésekre.579 Terjedelmi okokból ehelyütt ezért nem bizonyítjuk, csupán megállapítjuk,
hogy a genotextusnak a megújulással, kiválással, beavatással kapcsolatos szimbolikus
jelentései, csakúgy, mint a mind ezzel összefüggő nemzeti és individuális identifikációs
kérdések Juhász Ferenc művében újra kontextualizálódnak. Ugyanakkor Kass János rézkarcaés a képhagyomány összefüggéseinek részletesebb bemutatására – tudomásunk szerint – ez
idáig még nem került sor, ezért a továbbiakban evvel, tehát a tradicionális képelemek
asszimilációjának kérdésével foglalkozunk.
A Szarvas-ének illusztrációja a keresztény ikonográfia és a magyar népművészet figurálisábrázolásainak olyan magas fokú asszimilációját nyújtja, amely analogikus módon, méltán
579

Vö. TALLIÁN Tibor, Cantata profana – az átmenet mítosza, Magvető Kiadó, Budapest, 1983;
BONYHAI Gábor, i. m.; VASS László, Megjegyzések szövegek mikroorganizációjával kapcsolatban,
http://www.jgytf.u-szeged.hu/~vass/vportrea.htm .

185

hasonlítható az „eredet” struktúrájának asszimilációs teljesítményéhez, vagyis ahhoz az
originális szintézishez (a ballada és a hívogató szerkezet asszimilációja), melynek jelentőségét
a kritika Bonyhai Gábor tanulmánya óta külön kiemeli. „A ballada és a hívogató alapstruktúrája közötti viszony megjelölésére a szerkezetek asszimilációja kifejezés látszik alegalkalmasabbnak. Ebben ugyanis benne van, hogy a két forma nem geometriailag, hanem
bonyolult organikus összefüggésben »csúszik« egymásba. (...) Ezt a kifejezést csak olyan
esetekben alkalmazzuk, amikor alapstruktúrák teljes egészükben olvadnak össze”.580 Ami
tehát az „eredetben” bizonyos verbális hagyományok szintézisével valósulhatott meg, az, úgyvéljük, a képen – az interreferenciális viszony egy egészen mély rétegében megteremtve az
analógiát – a képi hagyományok asszimilációja, „organikus összefüggésrendszerbe” állítása
révén jön létre.
Szóltunk már Anya és Fia (a szöveg és a kép szempontjából is) extrémperspektivikusnézőpontból értelmezhető kapcsolatáról. Ez a nézőpont pedig emlékeztet bennünket arra anézőpontra és beállításra, amelyet a keresztény ikonográfia egyik legismertebb képtípusa, a„Madonna gyermekkel” témájú kép kínál. Az illusztráció ezeknek a képeknek a figurációjára
játszik rá, mégpedig úgy, hogy az alakoknak a planimetrikus rend segítségével létrejöttfüggőségi viszonyát megtartja (az Anya ölében fekszik a gyermek), ugyanakkor mégisátrendezi azáltal, hogy a „heterotopikus pont” körül derékszögben elforgatja. Ettől az Anyatérbeli helyzete szokatlanná, definiálhatatlanná válik, a Fiú alakja pedig a madonnás képektől
eltérően, olyan szimmetrikus frontnézetet kap, amely éppen határon van, hogy kellő rálátást
engedjen önmagára. Az átrendezésből következően a kép aposztrofikus viszonyba helyezi anézőt, ám a megszólítás direktsége a kommunikáció erőteljes, de nem személyes voltát eredményezi. Mindehhez a kontraktív síkkezelés is hozzájárul, a képet egy összevonó, összehúzó,
ezért intenzív képtárgynak érzékelhetjük és nem pedig egy eleve létező folyamatból
kimetszett fenoménnek. A kontraktivitást a feliratok, a kőtáblát imitáló vignette elhelyezése ismegerősíti, elsősorban azáltal, hogy minden, ami a képkereten kívül esik, idegenné, elhatárolttá, „eldefiniált külsővé” válik. A befogadó tehát egyszerre érezheti magát a betekintésre,tapasztalásra jogosult, sőt felszólított szemlélőnek és az eldefiniált, kívül rekesztett világ
részének. Ám ez a megállapítás csak horizontálisan látszik igaznak, a transzcendens irányt
jelképező vertikális és a hátsó síkszegmens, a kvázi mélytér vektorában, éppen ellenkezőleg,extenzívnek, kifelé terjedőnek mutatja magát. A fölfelé-lefelé iránypár diffúz és destruáló
jellegéről már volt szó, a mélytér kapcsán viszont fel kell idéznünk azt a középkorbanáltalánossá vált eljárási módot, mely a Madonna mögött úgynevezett backdrop-ot vagy campot hozott létre, vagyis az alakok mögötti részt drapériával, tróntámlával, paravánnal, apszisokkal vagy éppen dicsfénnyel töltötte ki. Nos, ez utóbbit, a végtelent megnyitó dicsfényt látjuk
ragyogni Kass János rézkarcán is, az agancsai közt Napot hordozó Fiú figurája körül. A
hasonlóság még abból a szempontból is áll, hogy a rézlemezre finoman felhordott aranyréteg
ugyanúgy, a szemet kissé hunyorgásra kényszerítőn ragyog, mint a régi képeken, a színek
szimbolikájának nyelvén kifejezve a transzcendencia erejét és látványi-tapasztalati úton való
megközelíthetetlenségét. Abban viszont kétségtelenül más ez a kép, mint a régi mesterekművei, hogy a ragyogás által magát a médiumot engedi ragyogni (inkább az ortodox
ikonokhoz hasonlóan) a kép a síkfelület jogán „beszél”, mivel a fény-hatások nem a látványi
tapasztalásainknak megfelelő reprezentáltságban jönnek játékba. Amennyiben ugyanis azt
feltételezzük, hogy a Nap a Szarvas háta mögött süt, úgy a Szarvasfiú arcának árnyékban
kellene lennie, ha viszont azt, hogy ő maga sugároz, akkor pedig az arcnak, mindenek előtt a
legfénylőbbnek kellene lennie. Ehelyett egyenletes, a figuráktól függetlenített, egynemű
síkfelületet látunk, a médium önmaga-ragyogtatását.
580

BONYHAI Gábor, i. m., 35.

186

Ez az önreflexiós játék, a kép önleleplezése a destruktív figurációkkal együttesen amédiumok közti különbségképző folyamatok meglétét erősíti, annál is inkább, mert a szövegben a képéhez hasonló „eredménnyel járó” mediális (verbális-retorikai) játékot nem tapasztalhatunk. Ami miatt azonban mindennek felemlegetése fontos, az – mint már jeleztük – a játék„végeredménye”, vagyis az asszimiláció megképzése révén, a vizuális sajátosságoknak az
illusztráció diszkurzív teljesítményébe történő „visszaforgatása”.
Visszájáról nézve az előbbi ikonográfiai kérdést, megállapíthatjuk, hogy az Anya és a Fiú
egymást mereven keresztező teste, az ölelő mozdulat hiánya nem felel meg a nyugati képhagyománynak, ugyanúgy az aranyszín felhasználásának módja, és természetesen mindaz amagától értetődő különbség is ide kívánkozik a sorba, ami a „Gyermek” metanoiás, animálisábrázoltságából adódik.
Észre kell vennünk, hogy itt a nyugati ikonográfia kereszt formájára rámontírozódik egy
olyan szintén kereszteződésként figurálódó szimbólum, amely Bonyhai Gábor kifejezésévelélve, „organikus összefüggésben” asszimilálódik az előbbivel, és éppen differenciái révén
hívja fel magára a figyelmet. Hogy felismerjük e mögöttes vizuális tradíció mibenlétét, nemkell mást tennünk, mint engednünk a heterotopikus elhelyezés centripetális erejének, éselkezdenünk az óramutató járásával ellentétes irányba forgatni a képet. Így olyan lehetséges
befogadói nézőpontokra találunk rá, melyek a képértelmezés új perspektíváit nyitják meg.
A Szarvasfiú attributív napkoronája lebukó Napként, agancsa és a gyertyák burjánzó
vegetációként, az oltár-testű, halottnak tetsző Anya egy kapuban álló „csillag-kacs” kezűöregasszonyként, a kéz áldó Atyai kézként, a jobboldali ellipszis egy tó tükreként (de)formálja a képszintaxist. Ilyesféle képi rejtettséggel, gyakran a forma negatívját is kihasználó
képrejtvénnyel nem másutt, mint a szarvast ábrázoló népművészeti alkotásokon, elsősorbankörbe forgatható tányérokon találkozhatunk. A különféle használati tárgyak díszítő motívumaiban jellegzetes testtartásban, hátraforduló fejjel (ezért erősen megnyúlt nyakkal) ésszökellő, illetve roggyantott vagy hátrafelé rúgó mozdulattal ábrázolják a szarvast, azt ismondhatnánk, természetellenes pozícióban. Ebből is látszik, hogy reprezentációja a vizuális
hagyományban hosszan formálódó, úgynevezett „típussá fejlődött ábrázolás”, amellyel az
alkotó nem valamely cselekvő, hanem inkább valamiféle „kifejező mozdulat”581 megjelenítését intencionálja. A tipikusságok között felsorolhatjuk még a nyitott szájat (belőle leveles ágnő ki), a szarvas – fa, szarvas – Nap / csillagok / Hold együttes ábrázolásait. A kutatásokszerint ezek az évszázadok, sőt évezredek óta formálódó, több kontinensre kiterjedő
reprezentációs sémák – a nekik megfelelő verbális-kinetikus hagyománnyal együtt (kolindák,
regösénekek, gyermekmondókák, rituális játékok, stb.) – azért válhattak ennyire ismertté éselterjedtté, mert az „alapsémát” nem más kínálta, mint a természeti látvány, a csillagos ég. „Amítoszok égre «írásának» elvi alapja az állócsillagok emberi mértékkel mérve változatlan
elrendeződése, amibe tetszés szerint sok mindent beleláthat az ember. A csillagnézés arra való
(volt), hogy az égbolt éves körforgása szerinti változásaiban az embert tennivalóira emlékeztesse (az égitestek járására épül az előrejelzés, a tervezés, a naptár és az óra működése);továbbá arra, hogy ég és föld egységet alkot, ugyanazon törvényeknek engedelmeskedik (minta mennyben, úgy a földön is – imádkozzuk a Miatyánkban). Ég és föld között e felfogásszerint megfelelés, párhuzamosság, egyszersmind folytonosság van, ami «képszerűen» acsillagok és földi jelenségek közti analógiákban ragadható meg”.582 A csillagos ég nevezetes
581

Aby Warburg gesztusnyelv-kutatásaira támaszkodva és a bikával való emberi küzdelem ókori
ábrázolásaiból kiindulva, Saxl megállapítja: „A »keresés« során létrejött ábrázolások inkább acselekvést, míg a típussá fejlődött ábrázolás inkább a kifejező mozdulatot jeleníti meg”. SAXL,
Fritz, Kifejező mozdulatok a képzőművészetben, Enigma, 46. sz. (2006), 26.

582

JANKOVICS Marcell, A Szarvas könyve, Csokonai Kiadó, Debrecen, 2004, 44.

187

asztrálmítosza, mely a „természeti és kozmikus létezés nagy átmeneteinek szerkezeti azonosságát”583 hivatott a világot analogikus jelentés-sémákkal megközelítő ember számára
modellálni, a vadásztól (Bootes vagy Ökörhajcsár csillagkép) űzött szarvast (Cassiopeia,
Perseus és Auriga csillagkép együttese) helyezi a középpontba, aki a napi és évi körforgással
ősztől tavaszig újra és újra feltűnik, feltámad az égbolton és a vágta közben „megroggyant”
lábakkal (Perseus) átszeli a Tejutat „éppen ott, ahol az eget kettéosztó csillagfolyam gázlószerűen elkeskenyedik”.584 Kass János rézkarcán a heterotopikus pontnak/helynek nevezett
kereszteződés ezt a nevezetes asztrálmítoszi helyet reprezentálja, újra felhasználva a tradicionálisan öröklődő „kifejező mozdulatot”, a roggyantott lábakat és részben figurálisan, részben
kompozicionálisan az átkelés mozzanatát is. A mítoszkritika egyébként a Tejút-Világfaanyaistennő-szarvas analógiasort is ismeri,585 így a rézkarc Tejút-Anya figurációs szintézise isa hagyományba integrálódik.
Megállapíthatjuk tehát, hogy az individuális kifejezés-fantáziára jelentős hatással voltak a
régóta kialakított formák, hogy a „saját belső nem közvetlenül, szabad kifejezésmozgásokban
beszéli ki magát”, hanem „a tradíciótól függően már jó előre kialakított kifejezésformákkal
van kölcsönhatásban”.586 Ám mégsem mondhatjuk, hogy nekik alávetve, inkább saját szükségletei alá gyűrve őket. A „saját” alatt nemcsak a huszadik századi expresszív formanyelvnek és az oeuvre motívumrendszerének működésbe hozatalát érthetjük, hanem ami ennél
most lényegesebb, azt a diszkurzivitás érdekében tett tudatos választást, amely a mítoszvariánsok közül épp arra esett, amely a leginkább hordozza egy új nemzeti és nemzedéki
identifikálás lehetőségeit.
A szarvas-mítosz, mint az átmenet (beavatás, átváltozás) nagy asztrálmítosza (variációs
formákban) szerte a világon ismeretes, és az olyan, korábban specifikusan a magyar mítoszhagyomány részének tűnő elemekről, mint a gázlón átkelés vagy a szarvas csodafiúszarvasként való megjelenése, bizonyosodott be, hogy nemcsak nálunk folklorizálódott.587 Az egyes
elemeknek a kulturális azonosság megteremtésében betöltött szerepe azonban ettől függetlenül, nyilván lehet olyan kiemelkedő, hogy áthagyományozása az individuum, a nemzedék, anemzet számára az identitás alakulásának, a „világban-benne-lét idői eseményének”, szimbolikus értelemben, az etalonját képezi. A híd például, amely a honfoglalás-mondánkban a
Maeotis vidékének a külvilág felé ki- és bejárást biztosító gázlója, Bartók Béla kantátalibrettójában a csodaszarvas nyomát rejtő hely („És addig vadásztak, / Addig-addig, mígnem /Szép hídra találtak, / Csodaszarvasnyomra”) Kass Jánosnál is kiemelt szerepű, hiszen atörténetüket testükön viselő figurák kompozicionális kereszteződési pontjaként, világaik
átjárhatóságának (múlt és jelen találkozásának) helyeként határozható meg.
Mindenesetre annyit most is megállapíthatunk, hogy Kass János a csodaszarvas népiábrázolásainak hátratekeredő nyaktartását és a beszélőképességre, az isteni küldetésre utaló
nyitott szájat (a hosszan bodorodó szakáll a növényi indák ornamentikájára is rájátszik),
továbbá a szarvas testének és agancsának a világfa törzseként és koronájaként történő megjelenítését mint ősi kifejezésformákon alapuló kollektív kulturális szimbólumokat használja
583

TALLIÁN Tibor, i. m., 143.

584

JANKOVICS Marcell, A Nap könyve, Csokonai Kiadó, Debrecen, 1996, 35–40.

585

Uo. 45.

586

A harmincas évek pszichológiai irányzatainak az „objektív megjelenésről azonnal a szubjektív
tudatra következtető” eljárásait bírálva jut Saxl a fenti általánosan érvényes következtetésre, melyet
mi a szarvas-mítoszok új prezentációjára vonatkoztattunk. SAXL, Fritz, i. m., 31.

587

JANKOVICS Marcell, A Szarvas könyve, i. m., 9.

188fel az illusztráción. És mivel a szarvas-mítoszban lappangó passió-szerűség eleve lehetővé
tette az egykori pogány elemek (beavatások, újév-köszöntők) és a későbbi keresztény
nativitásünnep kontaminációját (így vált a csodafiúszarvas Jézus, a szarvasünő Mária szinkretizmusává) ezért az illusztráció a maga képnyelvi szinkretizmusát már ennek a történeti
kontextusnak megfelelően hozta létre. Mint tapasztalhattuk, pozicionális szempontból a
Szarvas (apa és fiú metamorfózisa, csodafiúszarvas, világfa) Jézusként, az Anya (hazahívó
asszony, Tejút) Máriaként is megjelenítődik: a népi és a keresztény ikonográfia formái„egymásba csúsznak”, mégpedig olyan kétséget kizáró mértékben, hogy – mintegy
esszencializálva a vizuális előképet – maga a szerkezet, a kettős kereszt kompozíció válik aszarvas-mítosz szimbólumává, leképező modelljévé.

A csodaszarvas-motívum mint az identitás verbális és vizuális szimbóluma
A költő és az illusztrátor egy látvány- és szöveguniverzumból kivilágló képek és megszólaló
beszéd függvényében alakították ki a Szarvasfiú figuráját. Ez a szarvas-arc ezért individuális
és kollektív egyszerre, úgy saját, hogy mindig a magától-elkülönbözés létmódjában teremtődik meg, és úgy kollektív, hogy az ismerősséget vágyottként és elidegenültként egyszerre
képes tükrözni.
A szarvas tradicionálisan jelképe mindannak, ami a megújulással, a kiválással, abeavatással kapcsolatos. „Megmutatja egy látszólag kilátástalan helyzet megoldását, kitör avilág zártságából, és útnak indulva az ember számára is lehetővé teszi az átmenetet afelsőbbrendű életmódhoz”.588 Juhász Ferenc és Kass János generációja számára a jelképnek
ez a finalitáshoz kötött ősi dinamizmusa és pozitivitása ellenpontozódik a temporális tényezőkhöz kapcsolódó fájdalmassággal, sőt tragikussággal (gondoljunk csak a verszárás halálképére, az illusztráció merev vonalvezetésére és az arcok gyötröttségére). Ebben az
interreferenciális szimbólumképzésben, szöveg és kép egymást erősítő jelképiségében, úgyreprezentálódik az ősi, hogy azt érezzük, bár a „felidézők” a szarvas szimbólum mágikus
elevenségében már nem hisznek, a hozzá való ragaszkodás mégis olyan intenzív, mely az
identitásképzés folyamatát elkülöníti azoktól a (poszt)modern kori eljárásoktól, melyek aszimbólumban az összehasonlítás „mint” mozzanatát félreérthetetlenül felismerhetővé
teszik.589 Ezért van az, hogy a Szarvas-ének tárgyias-történeti indexeit folyton áttöri avallomástevés szubjektív hangja (különösen jól érzékelhető ez az Apa temetése történeténél),hogy a kép szinte bántón frontális nézetet nyújt, egészen kevés rálátással.
A szarvas-szimbólumban mindig van valami szükségszerűség, az elérkezett, a betelt idő
kényszere, a mindenkori saját (a szülők, a falu világa) elidegenedésének megkerülhetetlenségéből adódó frusztráltság. Az a művész, aki ebben a szimbólumban mint „más
módon uralhatatlan elemek erőterében”590 képzi meg a maga és nemzedéke, vagy egy még
588

Eliadet idézi TALLIÁN Tibor, i. m., 163.

589

Vischer a kép és a jelentés összekapcsolódásának három típusát/fokozatát különíti el: a „homályoscserélődő (mágikus-összekapcsoló)” típus a teljes azonosságon alapul, a „fenntartásos” típusnál aképek elevenségében már nem hisznek, ugyanakkor azonban ragaszkodnak hozzájuk, a „logikuselkülönítő” típusnál az összehasonlítás „mint” mozzanata félreérthetetlenül megmutatkozik (WIND,
Engar, Warburg kultúratudomány-fogalma és jelentősége az esztétika számára, Enigma, 46. sz.
(2006), 38–39.

590

Wind szerint a szimbólum „a más módon uralhatatlan elemek erőterében képződik, és az idő
múltán is őrzi ennek jelét, mint igazságot”. Windet idézi BACSÓ Béla, „Érzéki ráeszmélés” és akifejezés megértése – Mit értünk, amikor látunk valamit? Enigma, 46. sz. (2006), 71.
189

tágabb kollektívum történetének, kultúrájának jelentéseit, nemcsak a múlt elértéktelenedettségét kénytelen kifejezésre juttatni, de a jelenbeli önmagára-utaltságot is. A magány, azönmagára utaltság érzékeltetésének szándéka nyitja meg például a Fiúhoz kötött fönt
perspektíváját a versben, és rendeli alá testívének maximálisan a planimetrikus projekciót aképen.
A vers a városban sehogy máshogy, csak pars pro toto megőrizhető, ott mégis idegenként
megmutatkozó falusi, a kozmikusban megőrződő és elidegenedő emberi, a művészibenmegőrződő, de elidegenedő mindennapi megképződésének kényszeréről, tragikusságáról tesz
tanúbizonyságot. Ezt megerősítve a kép, az egymástól elváló világok történetét a testekbe
írva, a testrészek szétválasztottsága által teszi láthatóvá.
Az interreferenciális viszonyba helyezett vers és kép tehát maximálisan együttműködnek
abban, hogy ez az ősi, egyszerre egyetemes és nemzeti, kollektív és individuális világok
ellentmondásait hordozó jelkép a „szarvasos nemzedék” (melyben a költő és a grafikus
személyes vallomása szerint a folytonos megújulásra és kiválásra késztetettségé a fő
hangsúly) a kulturális emlékezet médiumaként tovább hagyományozódhasson.
„A szarvassá változott fiú költeménye a kiválás verse is... A vers szükségképpen hordozta
annak a történelmi kornak jegyeit, erőit és ellentmondásait, akaratát és ellenakaratát is... Azt anemzedéket mely ezt megélte, szokták »szarvasos nemzedéknek« nevezni. Felröpült egy raj,
egy nagyszámú csapat... megélték a kiválás, a metamorfózis kínjait, azt a próbát, melynek
visszahúzó ereje a szülői ház, a faluközösség makacs magzatburka, lendítője pedig a megváltozott társadalom elképzelt lehetősége... Hitünket éltette, hogy nem lehetünk olyan
kiszolgáltatottak, mint elődeink voltak...” – vallja Juhász Ferenc.591„A Szarvasénekhez készített rézkarcom mottója lehetne: »Naponta lerogyok«. De az is,hogy »Naponta felkelek«. S úgy gondolom, ez lehetne nemzedékem, e »szarvasos« nemzedék
jelszava is” – vallja Kass János.592

591

Juhász Ferencet idézi TANDI Lajos, Az igazság is egyedül az ember fejében él. Tíz jegyzetlap Kass
János képei alá, in Kass János. (Kiállítási katalógus), Magyar Nemzeti Múzeum Rákóczi Múzeuma, Múzsák Temploma, Sárospatak. 2003. május 23.–december 31., Magyar Nemzeti Múzeum
Rákóczi Múzeuma, Sárospatak, 2003, 11.

592

KASS János, kézirat, [é. n.] 2.

190

Kisebbségek múltja, kisebbségi közösség

191

BENCE ERIKA
Az áttételesség és a helyettesítés alakzatai
Történelmi emlékezet a vajdasági magyar
irodalomban a XX. század utolsó évtizedében
A XIX. századi magyar történelmi regény utóéletét feltáró kutatások során felmerült egy
olyan vizsgálat szükségessége, amely a XIX. századi történelmi regény applikációját értelmezné a jugoszláviai/vajdasági magyar irodalomban. A magyar irodalom XX. század végi
történetének sajátos jelensége ugyanis a történelmi regény műfajának újjáalkotása, pl. Darvasi
László, Márton László, Háy János vagy Láng Zsolt regényírása, amely mintegy újraolvassa és-írja a XIX. századi történelmi regényhagyományt. A történelmi emlékezet a vajdasági
magyar irodalomban című dolgozat felvázolja azokat a prózaírói tradíciókat, amelyekre ajugoszláviai magyar történelmi regény és a történelemről szóló XX. század végi térségi
beszédmódok „ráíródhattak”.

(Tudományos és fikcionális narráció)A történelem fogalma diszciplináris jelenségeket, míg az emlékezeté kollektív tudatformákat
jelöl.
A történelem mint diszciplína azt az elvárást idézi fel bennünk, miszerint pontosan
meghatározhatók határai, fogalmi rendszere, módszerei, alkalmazott eszköztára és nyelve. A
történelemtudomány eszerint nem más, mint az idő tudományos alapokra helyezett olvasata,
míg a róla szóló beszéd szaknyelvi formuláknak felel meg.
Az emlékezet képzete a folytonosság, a számontartás, a megtartó tudás, az elmúlás és akitörlődés folyamataiból kiemelő tisztelet jelenségére reflektál: a megtörténtekre való
emlékezéstől a kultusz kialakulásáig vonhatók meg határai.
Azonban: a kutatásának tárgyát és eredményeit (a történelmet és értelmezését) leíró
történelemtudománynak e folyamatban nincs hathatósabb kifejezőeszköze a nyelv narratív
struktúráinál. Azaz: „...a történelemről való beszéd olyan képződmény, amely maga is anarrativitás és – ezt magában foglalva – a diszkurzivitás mechanizmusaival képes csupán amúlt megjelenítésére.”593 Az elbeszélés és a diszkurzivitás jelensége viszont szükségszerűen
vonja maga után a többértelműség alakzatait, s csak egyetlen vonásnyira van – vagy még
annyira sem – a fikciótól. Ebből viszont a történelem mint diszciplína és a történelmi fikció,
azaz a történelemről szóló irodalom közötti határelmosódás jelensége következik.
Fokozódnak dilemmáink, ha a történelemről alkotott tudás képlékenységét vesszük
számba. Egy történelmi regényként identifikált mű újraolvasása kapcsán állapítja meg a tanulmányíró, miszerint „...nem lehet vitatni, hogy a megértés létezési módjától elválaszthatatlan atörténetiség, csakhogy a különböző olvasókban más és más történelem képzete él.”594 Ehhez
kapcsolódik a történelemről szóló beszéd ideologikus befolyásoltsága, a hatalmi érdekek
593

TÖRÖK 2001, 249.

594

SZEGEDY-MASZÁK 1998, 75.

192

hatása, a kollektív identitáskereső folyamatok (pl. a hősképteremtés, a kultuszalkotás) irányai
és olyan rögzült tévedések, mint a régit a történetivel azonosító történelemkép.
Ugyanakkor a történelem mint képzet élő és tudatalkotó fogalom. A különböző (pl.
nemzeti karakterisztikák vagy térbeli koordináták meghatározta) közösségek rendre létrehozták a maguk történelemről alkotott elképzeléseit. Még az olyan szubkulturális megnyilatkozásokban is, mint amilyen egy belgrádi graffiti lehet („Könnyebb bejutni a történelembe,mint a Városi Közlekedési Vállalat autóbuszába”), mélyül egyfajta térspecifikus történelemkép, illetve -ismeret. Természetszerű, hogy egy térségi – mint amilyen a vajdasági magyar– irodalom alakulástörténetére is hat valamilyen közmegegyezéses történelem-elképzelés,amelyek alapján a történelmi fikció felismerhetővé válik a műfajelméleti kérdésekkel nem
foglalkozó befogadó számára is, illetve kutatói körökben vizsgálhatók műfajkonstruáló
aspektusai.

(Történelmi emlékezet és epikus beszédmód)
A történelmi emlékezet jelenlétét az irodalomban többnyire epikai beszédmódokkal (atörténelmi elbeszélés és a regény eljárásaival) kapcsoljuk össze, hiszen az emlékezés folyamatot, egy eseménysor felidézését feltételezi. Emellett a történelmi fikció háttérnarratívái
között olyan hagyományalkotó szövegformákat, illetve reprezentáns epikai műfajokat tartunkszámon, mint a természetes időrendet és ok-okozati összefüggéseket fenntartó történelmi
krónika, illetve a nemzetkép-, sőt nemzeti hőskép-alkotó eposz. Az eposz „világtörténelmiműfaj, amelyben költőileg megfogalmazódik a világtörténelem szubjektumának, a nemzetneka születése és felnövekedése a szülés fájdalmaival és a gyermekbetegségek kríziseivel együtt”– olvasható egy, a történelmi regény eposzi hagyományalapját vizsgáló tanulmányban.595 A
történelmi regény a múlt tapasztalatait esztétikai igénnyel faggató „jelen érdekű kérdezés” –olvasható egy másik értekezésben,596 továbbá, hogy „elsősorban társadalmi, politikai, nemzeti
jellegű kérdésekre keres választ a történelmi múlt utánképzése révén.”597 Természetesen
kutakodhatnánk még abban az elméleti/történeti szövevényben, műfajelméleti „dzsungel”ben,598 ami a történelmi fikciós próza műfajelméleti vizsgálatát jelenti, két nagyon fontos
mozzanat azonban már e vázlatos áttekintés során is nyilvánvalóvá vált előttünk. Az egyik,
hogy a történelmi fikció szükségszerűen összekapcsolódik az (érték)teremtődés/alkotás mozzanatával, azzal az egységes, teremtésre alkalmas korszak „utánképzésével”, visszaállításávalvagy „jelentésadás szolgálatába állításával”, 599 amelyben a haza, a nemzet, az egyéniség, az
irodalom, a költészet, vagy a műfaj kiemelt jelensége megszülethet. S ebből törvényszerűen
következik a másik lényegi, típus- és nyelvteremtő mozzanat: a történelmi fikció identifikációs ereje. A nemzet, a haza, az irodalom, a költészet, vagy a műfaj legitimációját adó, kifejező nyelv. Pl. a klasszikus történelmi regényben a hős küzdelme töredékeiben, feltételesenés rövid időre visszaállítja az ember és a világ történései közötti organikus kapcsolatot. Az
elbeszélői kérdezés és körüljárás a hiányállapot keletkezésére, a kultivált (mert egységesnekés teljesnek tartott) múlt mibenlétére világít rá. Jelen idejű rákérdezés a múlt tapasztalataira.
595

IMRE 1996, 92.

596

BÉNYEI 1999, 442.

597

BÉNYEI 1999, i. h.

598

POSZLER 1983, 49.

599

BÉNYEI 1999, i. h.

193Nem véletlen jelenség a magyar irodalom alakulástörténetében, hogy az autentikus magyar
regény a XIX. század első felében történelmi fikcióként lép elő, s a múltnak azokat az
eseményeit „írja újra” megfelelő stratégiák, „szövegszervező eljárások” és „nyelvi-poétikaieszközök”600 által, amelyek az önálló magyar államiság, az erdélyi fejedelemség vagy aRákóczi-kor idejére esnek. Idézem: „A jelen érdekű kérdezés és a múlt másságának (...)
jelentésképző szerepe a történelmi regény két fő műfajkonstituáló tényezője és az egyesszövegek hatásstruktúrájának az alapja.”601
A történelmi emlékezet egy közösség életében olyan szellemi energia, amely irodalmának
identitásképző, önidentifikációs eljárásaihoz teremt lehetőséget.

(Történelmi emlékezet a vajdasági magyar irodalom kontextusában)A vajdasági magyar irodalom történetének vizsgálata természetesen nem ad magyarázatot atörténettudomány és a történelmi fikciós próza közötti nyelvi analógiákra és differenciákra,mint ahogy a vajdasági magyar történelmi regény (ha van!) diszkurzív-, interkulturális
kontextust is jelölő létformájának kutatása sem ad válaszokat a műfajtípus indukálta
elméleti/történeti kérdésfeltevésekre: azaz a térségi kisebbségi irodalmi reprezentáció sem
alkothatta meg a maga történeti irodalomdefinícióját, s egyetlen, a múlt valamely korszakát
horizonttá emelő mű sem mutathatja fel az egynemű és egyértelmű műfaji rendbe/sorba
tartozás, a múlt eseményeit megjelenítő egységes nyelv kritériumait. Ugyanakkor a kisebbségi
létformából következő peremkultúra kialakulása, irodalmának köztessége olyan állapotnak
felel meg, amely a múlt eseményeire vonatkozó jelen érdekű kérdezés és a jelen eseményeit(is) megvilágító „válságszituációk”602 irodalmi modellálásának igényét szükségszerűen hívjaéletre. Különösen vonatkozik ez a XX. század utolsó évtizedére, a kilencvenes években
született irodalmi művekre.
A történelemről vagy a történelemről is beszélő irodalom rugalmas műfaji konstellációként
való értelmezése „mindig másra”, egyszerre több műfajra, műfajtípusra mutató olvasási
stratégiát igényel. A kilencvenes évek térségi kisebbségi irodalmának alakulástörténete
ugyanis nem mutat fel egyetlen olyan művet sem, amely egyértelműen történelmi epika volna,
ugyanakkor még a líra is erőteljesen referenciális vonatkozásúvá vált, példa erre Jung Károly,
Harkai Vass Éva vagy Böndör Pál költészete. A történelemről (is) beszélő irodalom többször
az esszé és a klasszikus elbeszélés köztes terében jön létre (mint pl. Végel László Peremvidékiélet [2000] című kötetének kilencvenes években keletkezett szövegei). Máskor a történelmi
múlt eseményei kulisszaként, parabolaként, epizódként, utalásként iktatódnak kortörténetekbe, családregényekbe, látomásos rövidtörténetekbe, várostörténetekbe, démonológiai tanulmányokba stb. Ezeknek az eljárásoknak felelnek meg pl. Gion Nándor történelmi regényei,
Németh István, Vasagyi Mária családtörténete, Lovas Ildikó, Szathmári István, Balázs Attila
urbánus novellái, Kontra Ferenc Baranya-története, Lovas Ildikó városregénye, Bognár Antal,
Majoros Sándor ironikus-démonikus prózája, Német István szociografikus ihletettségű
szövegei, de Herceg János kései esszéírása és novellisztikája is.
A XX. század kilencvenes éveiben létrejött, történelmi diskurzust is felvállaló vajdasági
magyar irodalom kutatásában – a kulturális együtthatások és interetnikus diskurzusok
600

BÉNYEI 1999, i. h.

601

BÉNYEI 1999, i. h.

602

BÉNYEI 1999, i. h.

194jelenlétéből következően – szükségszerűen vetődik fel a jelenség tágabb kontextusba (amagyarországi, illetve a térségi más nyelvű irodalmak fénykörébe) helyezésének igénye. Jelendolgozatunkban csak néhány – a vajdasági magyar történelmi fikció beszédmódbeli különbözőségeit és hasonlóságait (egyediségét) jelző mozzanatra világítunk rá. A magyarországi,
illetve a vajdasági magyar történeti irodalom között a legfontosabb eltérés a hagyományra
íródás eljárásaiban mutatkozik meg. Míg az előző esetében a XIX. századi történelmi
regényhagyományt megújító, újraértelmező és -író törekvések a frekventáltabb eljárásmódok(pl. a Darvasi-, a Háy-, vagy Láng-regényekben), addig a Vajdaságban – a történelem
kiválasztott eseményének vagy jelenségsorozatának nagy ívű meséje és a jelenre vonatkozó
jelentés szolgálatába állítása helyett – a történet „szétszedésének”, az elbeszélés motivikussá,
mozaikszerűvé alakításának eljárásmódja gyakoribb. Az itteni beszédmódokat a történelmi
mozaik összerakása helyett annak szétszedése, töredékessé tétele, utalásszerűvé, másra utaló
vagy helyettesítő alakzatokkal való felcserélése alakítja, teszi elkülönbözővé. Ilyen különbség
legalábbis a vajdasági szerb és magyar próza között nem mindig áll fenn: Boško Krstić
regényei éppúgy a parabolaalkotás eljárásai szerint épülnek fel, mint Lovas Ildikó vagy
Szathmári István városregénye. (E sorok írója a XIX. századi történelmi regényhagyományra
reflektáló irodalomnak egyetlen példáját azonosította e térségi és kisebbségi irodalmi
koordináták között. Ez pedig Majtényi Mihály a Császár csatornája című, 1943-ban megjelent regénye. Későbbi újraírása már nem e törvények szerint alakult. Az Élő víz [1951] megírásakor a történelemről szóló beszédmódok nem az esztétikai világalkotás törvényszerűségeinek, hanem az aktuális ideológiák legitimációs igényeinek rendelődnek alá.)A történelmi emlékezet kiemelte eseménysorok, történések esztétikai kiválasztása és „utánképzése” a történelmi félmúlt eseményeit érinti leginkább a vajdasági magyar irodalomban. A
kollektív elgondolások és elképzelések (a kollektív történelmi emlékezet) szerint ugyanis
ezeknek az eseményeknek a modellálása adhat leginkább választ a kilencvenes évekbeli jelen
idő válságaira, a bizonyosság megszűntére, a hontalanság, periferikusság viszonyrendszerének felállására, a peremkultúra, a peremirodalom és specifikus műfajok (pl. a látomásos
rövidtörténet) létrejöttére. A kilencvenes évek irodalmi folyamataival analóg múltbeli példa,miszerint az idegen kontextusba került, perifériára szorult vajdasági magyar irodalom
legitimációját 1921 után a térségi írók – többek között Szenteleky Kornél – is a történetiség
viszonyrendszereit értelmező epika megszületésében látták. E sorba illeszthető például
Szenteleky Isola Bella (1931) című késő szecessziós regénye, amely az idegen tér és eltérő
hagyomány tükrében állítja fel a síkvidéki élet kor- és kórtörténetét.

(A történelmi fikció nyelvét [is] helyettesítő tropikus alakzatok)
A kilencvenes évek peremkultúrájában, -irodalmában a térségi, közösségi és egzisztenciális
változásokra vonatkozó tapasztalatokat a korszak írói is a múlt tükrében, az irodalmi
hagyományok tropikus alakzataiban; a „tegnap egyszerűbb volt” szentenciájában, az egykor„volt tengerünk”, vagy a „szirmaiszerű lett a világ” metaforájában találták meg. Ezen a
ponton jelenthet problémát a bevezetőben taglalt más-más történelmi tapasztalat és a térségi
irodalmi helyismeret jelensége; a Tolnai-féle mondat ugyanis nem szükségszerűen idézi fel
minden potenciális olvasóban ugyanazt a jelentést, sőt, nemzedéki értelemben is jelentős
értelmezési különbözőségek mutatkoznak. „A Kitömött madár idejében a tenger még nem
volt metafora, mert a valóságban is létezett, ezért nem is csaphatott vissza, egész egyszerűen a195

regény helyszíne volt, a tengeren, a tengerparton történt minden, ami megtörtént a regényben,
és amit a megtörténtből el lehetett mondani.”603
Majdnem négy évtized telt el a térségi (akkor) új regénynyelvet legitimáló első tengerregény (Domonkos István, Kitömött madár, 1969) és a vele szembeszegülő (jobb híján ellentengerregénynek nevezhető) új mű, Lovas Ildikó Kijárat az Adriára (2005) című regényének
megjelenése között. Noha a Lovas-regény már ennek az évtizednek az irodalmába sorolható, akilencvenes évek hiány-történéseire, tragikus létformáira keresi az irodalmi válaszlehetőségeket. A regény alcíme: James Bond Bácskában. A James Bond-legenda a befogadó előtt nyíló
lehetséges értelmezési horizont. „My name is Bond. James Bond.” Magyar fordításban kissé
sután hangzik a szállóige a regény kezdőmondataiként, ugyanakkor a séma lebontását jelző
első nyelvi megnyilatkozás. Az író ugyanis a filmipar teremtette szuperhős legendájának
valóságra fordításával, objektív kötődéseinek megteremtésével alkotja meg a jelen (vagyis akilencvenes évek) történéseinek múltbéli értelmezési távlatát. Ezt a távlatlehetőséget is irodalmi műfajok és művek, elsősorban a legenda, de regények, elbeszélések és a magánmitológia
beszédformái (pl. családi emlékek, történetek) kínálják. Miként a kritika állapítja meg róla:„James Bond nevén kívül a »mindennapi életünket«, az egyetlent, amiről tudható valami, aregényt, az irodalmi emlékezet kontextusa is nyomja.”604 Vagy: „Lovas Ildikó művében egy
utat jár be, megmutatja a lehetőséget az irodalmi nyelv keresésére. A nyelvkeresés által
megtalálja saját irodalmi nyelvét.”605 A térségi történelmi emlékezet tehát egyértelműen
textuális alapú; a történelmi fikció műfaj- és szövegvonzatok hálójában értelmezhető. Nyelve
több szövegből, beszédtöredékből építkező mozaik-nyelv, műfajok diszkurzív együtthatása,
amelyből nemcsak a történelmi múlt vagy félmúlt (mint a vajdasági magyar irodalom és avizsgált regény esetében a második világháború) jelenre utaló tapasztalata szűrhető le, hanem
az itteni irodalom léte vagy – mint a Lovas-regényben – nemléte ismerhető fel.
A Szathmári-próza értelmezői konzekvenciája sem alakulhat a „szirmaiszerűség” élményévé Szirmai Károly látomásos rövidtörténeteinek, illetve a harmincas években keletkezettvajdasági magyar rövidprózai beszédmódok ismerete nélkül. Az sem véletlen talán, hogy
Szirmai 1910–1944-ig keletkezett elbeszéléseinek és novelláinak gyűjteményes kiadására épp
1990-ben, az egzisztenciális (és a vele együtt ható kulturális és irodalmi) válságszituáció kezdetének évében jelent meg. Hiszen a történelemről szóló diszciplináris és irodalmi beszédmódok – megállapítottuk már – szükségszerűen szövegtapasztalaton alapulnak: „A műfajiságrareflektáló mozzanatok közül kiemelt szerepet kap a kritikai állásfoglalásokban a szövegalkotó
eljárásoknak azon sajátossága, amely az intertextualitást a történelem tapasztalatának
horizontjaként jeleníti meg.”606
Azt a horizontot, amelyet a jelen viszonylatában a felidézhető múlt képe jelent a vajdasági
magyar irodalomban, a hiány effektusának – vagy miként egy róla szóló tanulmányban
olvastam – Tündérlak-effektusnak nevezhetjük: „A mítoszból kiszakadt ember ugyanis
mítoszt teremt. A szülőföldjén veszélyhelyzetet, veszteséget, bizonytalanságot, ingatagságot
megtapasztaló szerző-én a múlthoz, az emlékekhez fűződő szülőföld- és család-mítoszba, afohász, az ima gesztusába, a mitológiai motívumokba, polémikus mozzanatokba mélyed bele,
ily módon keresi nemzeti és lokális identitását, kialakul pedig mindez egy tágabb nemzetállam keretében, illetve annak felbomlása következtében, amely megteremtette a maga
603BÁNYAI 2006, 106.

604

BÁNYAI 2006, 105.

605

KOVÁCS 2006, 107.

606

TÖRÖK 2001, 247.

196

kizárólagos monomítoszát.”607 A Tündérlak-effektus jelentette múltkép textuális eredete nem
kétséges. Amit a kilencvenes évek térségi történései ehhez hozzákapcsoltak, az abizonytalanság érzete, az átváltozás fenyegetettsége, illetve a távolra eső, emlékező, kívülállónézőpont: a lokális otthontalanság és az interkulturális hontalanság kódjai.
Németh István 1996-ban megjelent családtörténete, a Házioltár még a magánmitológia
megtartó, identifikáló erejét reprezentáló alkotás az alcímszerűen kiemelt krónika lineárisidőkezelésével és ok-okozati megfeleltetéseivel, hogy a következő könyvbe (új kontextusba)átcsúszott/átcsúsztatott folytatás már az ima, a haza-, a nemzet-, az otthon-, az irodalmiéletmű-jelentésként megnyilatkozó család fenntarthatóságáért, történetének folytonosságáért
esdeklő fohász fogalomkörében képezzen jelentéseket. Egyébként is: a tündérlak/tündérhon
keresésének motívuma a vándorlás, a keresés, a bizonytalanság jelentéseire reflektál
irodalmunkban.
A család mint sziget jelenti a történelem beláthatóságának nézőpontját Gion Nándor Ez a
nap a miénk (1997) című regényében is, ahol a nemzeti identitás megingása a családtörténet
felbomlásával esik egybe, s ahol a szereplők helyzete a bomló identitáson belüli elszigeteltséget, míg a narrátoré a kívülállás szempontját képviseli. Az elbeszélt történet helyétől (acsaládtól, az otthontól és a szülőföldtől) távol van Bognár Antal regényeinek és novelláinak
író-énje, Balázs Attila novelláinak elbeszélő énje, Majoros Sándor novelláinak narrátora.
A kilencvenes évek eseményeit és azok XIX. századi következményeit történeti perspektívába állító művek és szövegek hosszú felsorolása és idézése helyett a térségi irodalom mégnéhány jelentős metaforájára szeretnék jelzésszerűen utalni. Az egyik ilyen metafora avajdasági város jelentéseiből építkezik. A volt, egykori város átalakulásával (Lovas Ildikó,
Szathmári István novelláiban), irodalmilag (pl. Kosztolányi, Csáth vagy Jász Dezső életműve
által) hitelesített képének és jeleinek eltűntével az összezavarodott világ és kizökkent idő, aveszélyeztetett lét momentumai válnak legfőbb irodalmi és létbeli jelentéssé, amihez képest a
múltbeli város átlátható képe a bizonyosság érzetét kelti. A börtön mint konkrét és elvont
jelentés egyaránt teremtő mozzanata irodalmunknak. A hatalmi erőszak és a helyi viszonyok
közötti bezártság érzetét közvetíti felénk. „Már jó ideje / ismét ez a legtisztességesebb foglalkozás / – börtöncellában ülni” – hangzik egy 1994-es versmondat.608. A köztes lét állapota
viszont a határregény, a határszöveg jelenségét hívta életre (pl. a korábban térségi kortörténetet író Apró István újabb szövegeiben vagy Juhász Erzsébet regényírásában).

(A múlt és a jelen együtt ható történelme)
A történelmi perspektíva jelenvalóságát kutatva a múlt század kilencvenes éveiben keletkezetttérségi irodalomban az lehet az érzésünk, hogy szinte minden jelentős irodalmi szöveget„banális múltjával a város, a vidék” (Géber László) ihletett. Az lehet az érzésünk, hogy
minden irodalmi mű egyben a történelemről szóló beszéd egy lehetséges változata is, s hogy
ennek ellenére egyik sem teljesen történeti fikció. Ennek az irodalomértésnek és -érzésnek amagyarázata a jelen idő történéseiben rejlik. A történelemalkotó idő viszonylataiban. A
sorsfordítóvá, történelmivé vált jelen idő kérdéseiben. A „múlttá válni nem akaró jelen”(Lovas) s a „történelmi tél” (Harkai Vass Éva) világában. A magyarázatot emblematikus (pl. a„melyik háború”-val kezdődő) kérdések vagy a történelembe való bejutás esélyeinekkönnyedségét taglaló belgrádi graffiti térségi, jelen idejű hitelessége sugallja.
607HÓZSA 2004, 89.

608

GÉBER László, Jó szöveg szalonna, in UŐ, Szöveg szalonna, Újvidék, 1994.

197

IrodalomBÁNYAI János (2006), Kijárat a regényre. Lovas Ildikó: Kijárat az Adriára, Híd [2006] 1. sz., 99–106.
BÉNYEI Péter (1999), „El volt tévesztve egész életünk!” Esztétikai alapú létértelmezési kísérlet atörténelmi regény műfaji konvenciói alapján (Kémény Zsigmond: A rajongók), Irodalomtörténet[1999] 3. sz., 441–465.
HÓZSA Éva (2004), A hiány szociográfiája irodalmunkban és a Tündérlak-effektus, in UŐ, Idevonzott
irodalom, Szabadka, 89–93.
IMRE László (1996), Műfajok létformája XIX. századi epikánkban, Bp.
KOVÁCS Flóra (2006), Lovas Ildikó irodalmi nyelve (Lovas Ildikó: Kijárat az Adriára), Híd [2006] 1.
sz., 106–107.
POSZLER György (1983), A kétségektől a lehetőségekig, Bp.
SZEGEDY-MASZÁK Mihály (1998), Az újraolvasás kényszere (A rajongók), in UŐ, Irodalmi kánonok,
Debrecen, 71–93.
TÖRÖK Lajos (2001), A történelem (félre)olvasása (Jókai Mór: Erdély aranykora), in Romantika:
világkép, művészet, irodalom, szerk. SZEGEDY-MASZÁK Mihály–HAJDU Péter, Bp., 242–259.

198

FEDINEC CSILLA
Magyar pártok Kárpátalján a két világháború között
Az első és legfontosabb kérdés, hogy mi a párt és mire való? A két világháború közötti
Kárpátalján a magyar pártok önmaguk feltalálásán, önértelmezésén nemigen jutottak túl. A
kárpátaljai magyar pártpolitizálás három jól elkülöníthető periódusa a vizsgált időszakban:
1918–1920, 1920–(1927)–1936, 1936–(1938)–1940. 1927-től már nem léteztek sajátosan
kárpátaljai pártok, hanem csakis a (csehszlovákiai) országos párt kárpátaljai kerületekéntműködtek az 1938-as fordulatig, majd következett a betiltás, végül a „felvidékivé” válás. A
sarokpontok: 1920 – a már nem magyar, hanem csehszlovákiai/kárpátaljai magyar pártok
elindulása, 1936 – az egypártrendszer, 1940 – a végleges megszűnés.
A podkarpatszka ruszi időszakban a magyar pártok: a Magyar Jogpárt, az Őslakosok
Autonóm Pártja, a Keresztényszocialista Párt, a Kisgazda-, Kisiparos és Földműves Párt,későbbi nevén Magyar Nemzeti Párt, melyek önállóan, illetve pártszövetségben fejtették ki
tevékenységüket. Valamennyi nemzeti, jobboldali beállítottságú. Tevékenységük egymásba
fonódó, gyakran nehezen szétválasztható. A vezető pártpolitikusok politikai pályafutásukat a
fordulat után kezdték, az egyetlen kivétel Egry Ferenc. Például Árky Ákos katonatiszt, Hokky
Károly, R. Vozáry Aladár tanár, Rácz Pál tanító, Kerekes István, Nagy Kálmán orvos, Korláth
Endre ügyvéd volt, arról nem tudni, hogy korábban aktívan politizáltak volna. A
választásokon elért eredmények: 1924 – 11% („Ruszinszkói Őslakosok Pártja”; képviselő –Korláth Endre, szenátor – Egry Ferenc), 1925 – 11,8% („A gazdák szövetsége, a német iparospárt, a szlovenszkói németek és magyarok nemzeti politikai pártja”; (képviselő – Korláth
Endre, szenátor – Egry Ferenc), 1929 – 11,4% („autonomista pártszövetség”; képviselő –Hokky Károly, szenátor – Korláth Endre), 1935 – 10,6% („Az Országos Keresztényszocialista
Párt, a Magyar Nemzeti Párt, az Őslakos Németek Pártja Szlovenszkón és Podkarpatszka
Ruszban, Szudétanémet Választási Szövetség”; képviselő – Korláth Endre, szenátor – Hokky
Károly). A népszámlálási adatok alapján Kárpátalján a magyar lakosság lélekszáma 1921-ben
102.144 (17,35%), 1930-ban 109.472 (15,44%). Egyébként a képviselőház 300, a szenátus
150 tagú volt. Kárpátaljáról 9 képviselőt és 4 szenátort választottak be, ebből minden
alkalommal egyet-egyet adtak a magyar pártok. (Országosan a magyar ellenzéki pártok 9-10
mandátummal rendelkeztek.) Ez jelzi politikai súlyukat.
A fenti pártokkal szemben a baloldal politikájának fontos eleme az internacionalizmus, ígya magyar kérdés is, sőt a mindenkori szavazati arányok elemzéséből az derül ki, hogy alakosság többnyire baloldali érzelmű, illetve etatista. A nem magyar pártok meghatározó
eleme a politikai irányultság („ruszin”-, „orosz”-, „ukrán”-párti vagy éppen részben magyarbarát, amelyeken természetesen az adott anyaország felé orientálódást értjük).
Egyéb jelentős kárpátaljai pártok:609 Autonóm Földműves Szövetség – ellenzéki, autonomista párt, mely Kurtyák Iván vezetésével ruszinofil irányvonalat képviselt, majd 1933-as
halálával a pártot Bródy András vette át, aki ruszofil irányba terelte, ám mindkettőjük
idejében erős volt a magyar orientáció, a pártot Magyarországról is pénzelték (szereplése aparlamenti-szenátusi választásokon: 1924 – 8,4%, 1925 – 11,6%, 1929 – 18,2%, 1935 –
13,9%); Agrárpárt (Kárpátorosz Köztársasági Földműves Párt) – ruszofil irányvonalú párt
volt, melynek minden etnikai csoportban voltak támogatói, több szakszervezetet ésszövetkezetet hozott létre, minden ciklusban volt képviselője a törvényhozásban (1924 –609

Vö. Поп И., Энциклопедия Подкарпатской Руси. Ужгород, 2001.

199

6,4%, 1925 – 14,2%, 1929 – 29%, 1935 – 19%), magyar nyelvű lapja a Köztársasági Magyar
Híradó; Kárpátorosz Munkapárt – ruszofil, autonomista irányvonalat képviselő agrárpárt volt,
1924-ben és 1925-ben a csehszlovák Nemzeti Szocialista Párttal szövetségben szerzett 8%-ot,
illetve 6,4%-ot, 1929-ben létrehozta az Orosz Blokkot, mely szövetségben a csehszlovák
Nemzeti Demokrata Párttal 18,3%-ot ért el; Kommunista Párt – magyar kommunisták
közvetítésével, a moszkvai Komintern pénzén 1920-ban alakult meg Ungváron Podkarpatszka
Rusz Nemzetközi (Internacionalista) Szocialista Pártja, mely a következő évben beleolvadt a
Csehszlovák Kommunista Pártba, s annak helyi szervezeteként működött tovább. A
Kommunista Internacionálé elveit követte, ellene volt az autonómiának, szociális követelésekkel lépett fel, ifjúsági szervezetek, „vörös szakszervezetek” tartoztak hozzá, a ‘30-as évekelején éhséglázadásokat szervezett, a Komintern VII. kongresszusa (1935) után antifasiszta
lózungokat hirdetett, az 1938-as válság idején a köztársaság védelmében lépett fel, aSzovjetunió felé orientálódott. Az egyetlen párt volt az országban, amely minden etnikumotátfogott. Magyar nyelvű sajtóorgánuma a Munkás Újság. Szereplése a parlamenti-szenátusi
választásokon: 1924 – 39,4%, 1925 – 30,8%, 1929 – 15,2%, 1935 – 24,4%; Podkarpatszka
Ruszi Földműves Szövetség – ruszinofil, autonomista, parasztpárt volt, mely 1923-ban
részben beolvadt a Kárpátorosz Köztársasági Földműves Pártba, az ezzel egyet nem értők
1924-ben beléptek az Autonóm Földműves Szövetségbe; Keresztény Néppárt – az 1920-ban
alakult ruszinofil, autonomista Orosz Kisgazda (Földműves) Pártból szerveződött 1925-ben,mint keresztény-klerikális, ukrán irányvonalú, az autonómiával egyetértő párt, melynek élénAvgusztin Volosin állt. Az elődpárt az 1924-es választásokon nem szerzett mandátumot. A
KNP is igen csekély támogatottsággal bírt, de a Csehszlovák Néppárttal kötött szövetségnek
köszönhetően Volosin 1925-ben és 1929-ben is mandátumhoz jutott; Podkarpatszka Rusz
Szociáldemokrata Pártja – a Csehszlovák Szociáldemokrata Párt tagszervezete, autonomista,ukrainofil, gazdasági követelésekkel lépett fel, minden választáson 10% alatti eredményt értel, de mindig tudott képviselőt küldeni a törvényhozásba, munkásakadémiát, munkás érdekvédelmi szervezeteket, sportegyesületet alapított, a Csehszlovák Szakszervezeti Egyesületretámaszkodott. Magyar nyelven is megjelentetett lapot Szabadság címmel.

Az államfordulat (1918–1920)
1918 vége felé a lakosság súlyos teherként élte meg az elhúzódó háború következményeit,főleg az ellátási gondok következtében. Az élelmiszerekből fejadagok voltak, a cukor nagy
részét „Galíciából csempészik”, kevés a zsír, az „aratási szalonna”, a „hadikávé”, a mosószer
stb.610 Faluhelyen próbálkoztak dohánytermesztéssel, de ezt, mint törvénytelen vállalkozást apénzügyőrség szigorúan büntette.611 A hatóságok egy új rendelettel betiltották a házilagos„kisüstön való főzést” is.612 Az embereket leginkább a halálos áldozatokat is követelő
„spanyoljárvány” nyomasztotta.613 Emiatt tanítási szünet is volt.614 Az úgynevezett politikai
kérdés ekkor még nem a háborúval, hanem a közigazgatással kapcsolatos. A Határszéli Újság
előveszi a világháború miatt elaltatott problémát a közigazgatás átszervezéséről és Ung megye
megnagyobbításáról ábrándozik, azzal a konklúzióval, hogy: „Készületlenül ne találjon bennünket az új reform, mert ha nem emeljük fel szavunkat, hanem hallgatunk, elmúlik felettünk a610

Határszéli Újság [HÚ], 1918. szeptember 1.; HÚ, 1918. szeptember 15.; HÚ, 1918. október 13.

611

HÚ, 1918. szeptember 1.

612

HÚ, 1918. szeptember 8.

613

HÚ, 1918. szeptember 29.; Ungvári Közlöny [UK], 1918. december 10.

614

HÚ, 1918. október 6.

200

közigazgatási reform is anélkül, hogy régi vágyunk, aspirációnk a területi növekedést illetőleg
megvalósulna.”615 Októberben kiderült, hogy Magyarország elvesztette a háborút. Ekkor
azonban ez még nem tűnt tragikusnak. „Az Isten végzetével nem szállunk perbe” – írta a lap.616
A budapesti forradalom hírére a katonaság körében is eluralkodik a háborúellenes
hangulat.617 A nemzeti tanácsok mellett sorra alakultak az új pártok, például: az Ung megyei
Nemzeti Szociáldemokrata Szövetség, 618 az ungvári Nemzetközi Szociáldemokrata Párt,619 az
Ungvári Függetlenségi Párt,620 Ungváron a Károlyi Párt,621 az Ungvári Polgári Radikális
Párt,622 a Beregszászi Polgári Radikális Párt623 stb. Összességében úgy tűnik, hogy a hirtelenmegszaporodott pártokat sokkal inkább a helyi hatalom megszerzésének kérdése foglalkoztatta, nem pedig a Kárpátalját, mint sajátos (nemzetiségi-vallási) térséget, feszítő problémák
megoldásának gondolata. Pedig ekkoriban a kormány éppen előkészíti, majd törvénybe
foglalja a ruszin autonómiát.
Decemberben a fő hír: megszállják-e a „cseh-szlovákok”624 a régiót vagy sem? Az ungvári
Határszéli Újság ezt írta: „Csehszlovákok! Lehet, hogy pár nap múlva itt lesztek. Úgy halljuk,
parancsotok van reá, nem is Prágából, hanem Párisból, hogy megszálljátok városunkat is. [...]
615

A nagy Ungmegye. = HÚ, 1918. szeptember 1. Alig telt el két év, s a kérdés ismét napirendre került, csak egészen más értelemben. Problémát okozott, hogy az egykori Ung megyét a csehszlovák
közigazgatás megosztotta Kárpátalja és Szlovenszkó között. A kialakult helyzet lényegét jólérzékelteti a Ruszinszkói Magyar Hírlapból vett idézet: „Az Ung megyei kérdés állandóan
foglalkoztatja a közvéleményt, jóllehet egyelőre a régi értelemben vett egységesítésről nem lehetszó. Van egy mozgalom, melynek célja az egész Ung megyének Ruszinszkóhoz csatolása, ezzel
ellentétben áll a másik mozgalom, mely Ung megyét Szlovenszkó javára szeretné kiegészíteni.” =Ruszinszkói Magyar Hírlap [RMH], 1921. március 18. Itt csak közigazgatási értelemben vettegységesítésről volt szó. A ruszin pártok viszont nemzetiségi alapon tartottak igényt szlovenszkói
területekre, az autonóm terület határát a Poprádig akarták kiterjeszteni.

616

HÚ, 1918. október 27.

617

HÚ, 1918. november 7.

618

Elnök: Gaar Iván. Társelnökök: Egry Ferenc, Flach Jakab. Alelnökök: Bobulszky Antal, Szántó
István. Titkár: Rácz Pál. A programból: 1. „kihúzni a munkásosztályt, a cseléd és önálló földművest a maga szörnyen elhagyatott állapotából” 2. „az iparos osztályt az őt megillető élethez
juttatni” 3. harcolni „a közvetítő kereskedelem” ellen 4. erősíteni „a szellemi erők, az erkölcs, a hités hazafiasság hatalmát”. = HÚ, 1918. november 24.

619

Elnök: Juszkó János. Titkár: Bánó József. = Uo.

620

Elnök: Kerekes István, ügyvezető: Guttman Sándor, titkár: Zombory Dezső. = HÚ, 1918. december
22.; UK, 1918. december 14.

621

Elnök: Minay István. Alelnökök: Gutman Sándor, Volosin Avgusztin, Sejkó Viktor. Titkárok:Korláth Endre, Fenczik István. Gutman Sándor megfogalmazása szerint ez a párt „nem az egyező
elvűek tömörülése”, az összekötő fonal Károlyi Mihály személye, „aki körül csoportosulni kellmindnyájunknak”, mert „csak ő mentheti meg hazánkat [értsd: Magyarországot] a szétforgácsolástól”. = HÚ, 1918. december 29.; HÚ, 1919. január 5.

622

Elnök: Reisman Henrik. = HÚ, 1918. december 15.

623

Elnök: Polchy István. = Az Őslakó [Ő], 1936. december 22.

624

Felmerülhet, hogy ennek a kifejezésnek a kötőjeles formában történő használata azt jelentené, az
ungváriak esetleg nem tudtak különbséget tenni csehek és szlovákok között, ami a szomszédság
miatt is nehezen elképzelhető. Valóban nem ez a helyzet, hanem meglátásom szerint arról van szó,
hogy azt nem tudták, miként azonosítsák be a közeledő hadsereget, egy új államét, amelyik ráadásul egy más egyenruhát, az olaszt viseli.

201

Kérünk tehát benneteket azon szeretet alapján, amelyet keresztény nép keresztény nép irántérezni köteles, hogy e fegyverrel védjétek meg városunk minden polgárát kivétel nélkül és miígérjük, hogy ellenünk fordítani nem lesz okotok!” A laptulajdonos-kiadó Földesi Gyula, aki
az Autonóm Földműves Szövetség egyik vezetője lesz. A felelős szerkesztő Magyar Bálint, az
Ungvári Nemzeti Tanács tagja, később a Keresztényszocialista Párt egyik vezetője, és atársszerkesztő Rácz Pál, a Nemzeti Szociáldemokrata Szövetség titkára, az Ungvári Nemzeti
Tanács tagja, később a Ruszinszói Magyar Hírlap, a Magyar Jogpárt, a Magyar Pártszövetség
hivatalosának vezető újságírója. Az Ungvári Polgári Radikális Párt elnöke, Reisman Henrikáltal szerkesztett Ungvári Közlöny viszont a rémhírterjesztéstől óvott: „Ma mindenkinek egy
kötelessége van: nyugalommal bevárni a fejleményeket. Aki oktalanul izgat és rémhíreket
terjeszt: bűnt követ el a forradalom és a köztársaság ellen. A hazafiság azt követeli minden
ungvári polgártól ma, hogy bizalommal és hidegvérrel várja az eseményeket.”625 Az újság
szerint: „A békekonferencia elvben elfogadta a népek szövetségének megalakítására
vonatkozó javaslatot [...] Nem lesz titkos diplomácia és nem lesz háború!”626
A Határszéli Újságból programszerűen kiemelhetők az ungvári magyar közszereplőket
foglalkoztató legfőbb kérdések. Magyar Bálint keresztényszocialista ünnepségen fogalmazta
meg a magyarok számára új helyzetet: „Volt idő, amikor mikivülünk tulajdonképpen más
nem is volt. Csináltuk a kultúrát, az ókor sötét éjjele után hirdettük a »szabadság«,»testvériség« eszméjét [...] de jött az ellenség és azt mondta: ő hozza az igazi szabadságot, őhozza az igazi testvériséget, ő az igazi kultúrát”.627 A politikát a ruszinok csinálják, amagyarok csak oldalról szemlélődnek, mondja Magyar. „Szerettünk volna bele nézni abba apolitikába, amelyet a ruszinok egy év óta folytatnak [...] fölkerestük a ruszin politika egyik
képviselőjét, akitől egyes kérdéseinkre szíves felvilágosítást kértünk.”628 Megindult – a saját
meghatározásomban, később is annyira jellemző – homályba veszés; már nem tudják, mikor
is volt az az esemény, amihez egy évvel korábban még a hatalomváltást kötötték: „Városunk,mint olyan, utoljára akkor szerepelt a politikában, amikor azon a bizonyos ezerkilencszáztizenkilencediki januári vagy februári napon Moys zsupán megjelent a városházán”.629 Az
idézetben, illetve annak folytatásában benne van a következő elem, a politikai életnek amagyar politikai személyiségekhez való kötése: „E fenti esemény óta városunk életében
politikai vonatkozású dolog nem igen történt. Úgy látszik most következett be az újabb
fázis”630 azzal, hogy a polgármesteri székben az 1916-tól hivatalban levő Berzeviczy Istvánt
kormánybiztos váltotta fel. (Miközben a lap januárban folyamatosan közölte Gregory
Zhatkovych kormányzó 30 pontos politikai programját.)
A bűnbakkeresés konkrét csoportot tett felelőssé a Magyarországtól való elszakítottságért.
„[...] a volt Magyarország egyes népeit tulajdonképpen az tette államgyűlölőkké és magyargyűlölőkké, mert meggyűlölték a magyar kormányok azon politikáját, amely a zsidókat az ő
kárukra támogatta, erősítette, befolyáshoz engedte.”631 „Kell nekünk a minket megértő és bár
saját jóvoltukért, de nem ellenünk, nem a mi kárunkra fáradozó zsidóság, amely zsidó vallása
mellett magyarnak meri magát vallani, de nem kell nekünk a konjunktúra zsidóság és ennek
625

UK, 1918. december 26.

626

UK, 1919. január 29.

627

HÚ, 1920. január 4.

628

HU, 1920. február 29.

629

HU, 1920. április 11.

630

Uo.

631

HU, 1920. január 18.

202

segítségére sem reflektálunk, mert úgy sem lenne soha áldás és eredmény azon. Nem kellnekünk a bolsevikiekkel kacérkodó, nem kell nekünk [...] a zsidóság, hogy úton-útfélen hazug
rágalmakat terjeszt a magyarországi állapotokról [...] mi [...] ha talán kevesebben is, debecsülettel akarunk itt jogainkhoz jutni.”632 Sajátos módon a csehszlovák időszakbeli két
népszámláláshoz kapcsolódóan a kortárs magyar visszhangok szerint a magyarság számának
csökkenését nem annyira a népszámlálás meghamisítása, hanem sokkal inkább a zsidóság
elkülönülése eredményezte.633
Megindult az elvándorlás. Ungváron „szomorú emberek jöttek-mentek [...] készülődtek,
búcsúztak [...] Budapestre mentek.”634 Találunk példát a múltba révedésre, az ősök felmagasztalására: „Elmentem a temetőbe a magyarokhoz. [...] Ezek már ártalmatlan magyarok
minden e világi élő nép számára, akiktől nem kell félni a mai idők ingatag emberének.[...] Ahajdani urakból koldusok lettek, más világszellem asztaláról életet tengetők.”635 Ezt a fajtasiránkozást a trianoni béke vezeti át a megváltoztathatatlanság tudatosításából eredő új
gondolkodás felé: „A trianoni béke ratifikálva van. A határok kölcsönösen el vannak ismerve.
A légmentes elzárásra nem látunk okot. Követeljük a kínai falak lebontását, amelyek
bennünket szeretteinktől s anyagi érdekeinktől elválasztanak s követeljük legalább apostaforgalom megindítását.”636 Az új időszámítás elkezdődött.

Magyar Jogpárt (1920–1922)
A sajtó híradása szerint 1920. június 1-jén Ungváron megalakult a Ruszinszkói Magyar Jogpárt Korláth Endre helyi ügyvéd elnökletével.637 A keresztényszocialista és a kisgazdapárthoz
intézett átirat kimondta: „Bejelentjük, hogy Ruszinszkó területén Ruszinszkói Magyar Jogpárt
632

HU, 1920. február 1.

633

Korláth Endre a Magyar Pártszövetség nevében így nyilatkozott: „lehet-e itt szó zsidó nemzeti
kisebbségről? Nemzet-e itt a zsidóság, vagy csupán vallás? Véleményünk szerint itt a zsidóság
csupán vallás [...] s nem külön nemzet” = RMH, 1920. november 7. Szintén Korláth fejtette ki az
Egyesült Zsidópárt vezetőihez intézett levélben, hogy „a zsidópártok felállítása óta a zsidók közül
sokan úgy vélik, hogy magukat zsidó nemzetiségűeknek kell a népszámlálásnál vallaniuk.” Ez akörülmény a magyarság számarányának „károsodását eredményezné s nagyon sok helyen a magyar
nyelvnek a közigazgatásban, bíráskodásban, sőt iskolákban való érvényesítését akadályozná.” =RMH, 1921. február 13. „Az itteni magyar nemzet élet-halál harcot folytat fennmaradásáért, gazdasági értékeinek és kultúrájának fejlesztéséért. Ez a küzdelem most nehézségekkel van egybekötveés áldozatokat követel. De ez nem ok arra, hogy valaki megtagadja kötelességeit azzal a kényelmesés nem erkölcsös tétellel, hogy ma már nem magyar, hanem zsidó vagyok és nincs közöm amagyarsághoz.” = RMH, 1923. május 10. A kérdésre vonatkozó további forrásokat lásd.: FEDINEC
Csilla: Iratok a kárpátaljai magyarság történetéhez 1918–1944. Törvények, rendeletek, kisebbségi
programok, nyilatkozatok. Fontes Historiae Hungarorum 2. Somorja–Dunaszerdahely, 2004.
[2004a]634

HÚ, 1920. július 25.

635RÁCZ Pál: Magyarok közt, a temetőben. = HÚ, 1920. május 9.

636

RMH, 1920. november 26.

637

RMH, 1920. június 3.; 9994/20. számmal kelt levél Korláth Endre ügyvédhez a Ruszinszkói
Magyar Jogpárt működésének engedélyezéséről. = FEDINEC (2004a) i. m., 71.; Ő, 1928. október
21. Nem volt közvetlen kapcsolatban az 1921 őszén Kassán létrejött Szalay László-féle Magyar
Jogpárttal. Ez utóbbiról lásd. ANGYAL Béla: Érdekvédelem és önszerveződés. Fejezetek a csehszlovákiai magyar pártpolitika történetéből 1918–1938. Galánta–Dunaszerdahely, 2002. 73–74..

203

néven új politikai magyar pártot alakítottunk. Ezen politikai párt alakításával azonban nem atovább tagozódás volt a célunk, hanem a területen élő magyarságnak lehetőleg egy tömegben
való tömörítése. – Ezen célból a párt politikai, társadalmi és kulturális programját már úgy
dolgozta ki, hogy abban mindkét testvérpárt tagjai helyet foglalhassanak. A programja
mindkét magyar testvérpárt programjával megegyezik. A gazdasági programunk ugyan nemöleli fel a két testvérpárt gazdasági programját, de az ellentétek nem olyanok, hogy azokáthidalhatók ne volnának.” A jogpárt „fő célja a ruszinszkói magyarságnak egy tömegben
való egyesítése minden tekintetben, mert csak az ilyen nagy tömeggel lehet a kormányzattalszemben a magyarság jogait megvédelmezni.”638 A párt programja kimondta többek között
politikai téren a ruszinszkói autonómia támogatását, valamint követelte a vármegyei, községi
és egyházi autonómiák visszaállítását, gazdasági téren az adórendszer, a földbirtokreform
rendezését, a kártalanítást a gazdasági veszteségekért, kulturális téren a megszüntetett iskolák
visszaadását.639 „[...] zászlónk alá hívunk rang-, vallás- nemi és osztálykülönbség nélkül
mindenkit, ki Podkarpatszka Ruszban magyarnak vallja magát. Az új államban – s itt
Podkarpatszka Rusz területén sem űzhet a magyarság luxuspolitikát. Nem lehetünk tékozlók,
hogy magyarjainkat pártokra hagyjuk szétfecsérelni.”640
Augusztus elején a párton belül jogvédő liga alakult, ugyancsak Korláth vezetésével. A
szervezet célja „a magyarság közjogi, politikai és közérdekű magánpanaszainak védelme ahatóságok előtt s szükség esetén a sajtó útján és a parlamentben.”641
Június 3-án Ungváron megjelent a Ruszinszkói Magyar Hírlap első száma. A fejléc szerint
a Ruszinszkói Magyar Jogpárt politikai napilapja. Felelős szerkesztő: Zombory Dezső.
Szerkesztők: Boldizsár Boldizsár és Rácz Pál. A kiadásért felelős: Lapkiadó Vállalat Rt.
Ungvár. 1921. július 5-től a Ruszinszkói Magyar Hírlap a Ruszinszkói Magyar Pártok
Szövetségének hivatalos napilapja lett. Helyette a Ruszinszkói Magyar Jogpárt hivatalosa az
Ungvári Közlöny.
1921. november 4-én további rendelkezésig a rendőrség betiltotta a Ruszinszkói Magyar
Jogpárt működését.642 Fő feladatát, „a magyarok jogsegélyezését” ideiglenesen átvette a
Ruszinszkói Magyar Pártok Szövetsége.643 Korláth Endre pártvezért a kassai börtönbe
szállították, ahonnan két hét múlva szabadult.644 Ezt követően lemondott a Ruszinszkói
Magyar Jogpártban és a Ruszinszkói Magyar Pártok Szövetségének betöltött ügyvezetői
tisztéről, „mert ildomosnak tartotta, hogy bár alaptalan, de mindenesetre megtörtént meghurcoltatása után a pártvezetőségekre bízza, hogy a jövőben is alkalmasnak tartják-e az őszemélyét a politikai vezetésre”.645 1921. december 31-én Ungvárra érkezett E. Benešminiszterelnök, akinek a magyar pártok képviselői memorandumot nyújtottak át, melyben
többek között követelték a Ruszinszkói Magyar Jogpárt betiltásának visszavonását.646
638

RMH, 1920. augusztus 14.

639

A Ruszinszkói Magyar Jogpárt programja. = FEDINEC (2004a) i. m., 72–74.

640

Az Ungváron megjelenő Ruszinszkói Magyar Hírlap szerkesztőségi cikke Szózat a magyarsághoz!
címmel Trianon hatásáról a podkarpatszka ruszi magyarokra. = FEDINEC (2004a) i. m., 75.

641

RMH, 1920. augusztus 7.; A Ruszinszkói Magyar Jogpárt szervezete. = FEDINEC (2004a) i. m., 77–
78.

642

RMH, 1921. november 5.

643

RMH, 1921. február 9.

644

RMH, 1921. november 5.; RMH, 1923. augusztus 23.

645

RMH, 1921. november 20.

204

Februárban a keresztényszocialista és a kisgazdapárt parlamenti klubja is szorgalmazta a
Ruszinszkói Magyar Jogpárt újbóli engedélyezését.647
1922. április 11-én Ehrenfeld Péter alkormányzó aláírta a statáriumot megszüntető rendeletet.648 Huber rendőrigazgató tájékoztatása: „a pártéletet korlátozó intézkedések terén mai
nappal a még itt fennálló magyar törvények lépnek életbe. [...] a statárium megszűntetésével a
politikai pártok működéséhez nem lévén szükség engedélyre, természetszerűleg a Magyar
Jogpárt is programjának bejelentésével megkezdheti működését.”649 A Ruszinszkói Magyar
Hírlap hírül adta: „feltámadt” az a párt, amely „elsőnek merte hirdetni, hogy csak magyarok
vagyunk, s minden magyarnak legyen az bármilyen rendű, rangú, foglalkozású vagy vallású,
ebben a pártban helye van.”650
1922. november 4-én az ungvári rendőrség ismét betiltotta a Ruszinszkói Magyar Jogpártműködését és hivatalos lapját, az Ungvári Közlönyt. A párt ezzel lassan elenyészik. Az 1923.
augusztusában Ungváron létrejövő Podkarpatszka Ruszi Polgári Pártba (mely, a sajtó szerint,a kárpátaljai magyar zsidók pártja) a Magyar Jogpártból kivált tagok is beléptek. Árky Ákos,az Őslakosok Autonóm Pártjának elnöke úgy nyilatkozott, hogy szerinte az új párt „amagyarság megbontására hivatott”.651 Korláth Endre úgy vélte, „az a körülmény, hogy aMagyarországon dúlt áldástalan felekezeti tusakodás ide nem hatolt át, s a keresztény és zsidó
felekezetek közötti esetleges differenciák mindig békésen lettek elintézve, a Ruszinszkói
Magyar Jogpárt programjának, pártvezetőségemnek és így jelentékeny részben énnekem iseredményül tudható be. Azok tehát, akik pártomból kiválva ma hátba támadnak engem, s új
pártot létesítenek, ezt a békét veszélyeztetik.”652

Őslakosok Autonóm Pártja (1921–1927)
A Ruszinszkói Őslakosok Autonóm Pártja működését a hatóságok 1921. december 7-én
engedélyezték hivatalosan, bár már az év folyamán kifejtett tevékenységet. Megvalósította azt
a forgatókönyvet, amit a többi magyar párt is: döntöttek a létrehozásáról, elfogadták az alapszabályát, programját, majd úgymond előírásszerűen megalakult, a törvényi jóváhagyásnak
megfelelően, mindez akár több hónapos különbséggel. A párt „Ruszinszkó összes lakossága”érdekében, gazdasági, szociális követelések mellett, többek között szorgalmazta a „béke-

646

RMH, 1922. január 4.

647

RMH, 1922. február 22.

648

RMH, 1920. április 26. A román hadsereg kivonulása szakaszosan 1920. február 24-től augusztus
végéig tartott, amikor csehszlovák minisztertanács 2616. sz. határozatával Kárpátalján szükségállapotot vezettek be, amely 1922. április 26-ig volt érvényben. Vö. FEDINEC Csilla: A kárpátaljai
magyarság történeti kronológiája 1918–1944. Galánta–Dunaszerdahely, 2002. (Nostra Tempora
7.)

649

RMH, 1922. április 23.

650

RMH, 1922. május 22.

651

RMH, 1923. augusztus 26.

652

Korláth Endrének, a Ruszinszkói Ellenzéki Magyar Pártok Szövetsége ügyvezetőjének a Ruszinszkói Magyar Jogpárt elnökének üzenete Ruszinszkó városainak, különösen Ungvár polgárságának. =FEDINEC (2004a) i. m., 80.

205szerződésben biztosított” autonómia megadását, „a vármegyei, városi, községi, és egyházi
autonómiának” visszaállítását és tiszteletben tartását. 653
A párt első nyilvános szereplésére 1921 májusában került sor, amikor a ruszinszkói magyar
pártok nagy létszámú küldöttséget menesztettek Prágába, hogy illetékes helyen adják elő
panaszaikat. A köztársasági elnök betegségre hivatkozva elhárította a küldöttséget, mely
május 6-án járulhatott E. Beneš külügyminiszter elé. Az előterjesztésből: „Podkarpatskaőslakos autonóm pártjának és az autonóm területen lakó magyar pártok szövetségének 250
tagú küldöttsége élénk bizalommal és reménységgel eltelve jelentünk meg külügyminiszter
úr, mint az entente hatalmak és a cseho-szlovák állam között létrejött St. Germaini békeszerződés hivatott végrehajtója előtt oly célból, hogy legégetőbb követelményünket előterjesszük.
– Két év óta élünk a cseho-szlovák állam impériuma alatt és másfél év előtt jött létre az aszerződés, mely Podkarpatska Rus részére az autonómiát a nagyhatalmak tekintélyével biztosítja. – Bár e szerződés ratifikálva van, mégis szomorúan kell látnunk, hogy annak végrehajtása felé egyetlen lépés sem történt”. E. Beneš válaszából: „Kárpáto Russia kérdése
adminisztratív és civilizáció kérdése. Eddig a reánk bízott kérdéseket mi megoldottuk.
Figyelembe kell venni Önöknek, hogy a románok csak hónapok múlva vonultak ki egyesrészekből, másrészt hogy a magyar kormány elhanyagolt állapotban hagyta vissza a nekünkítélt területeket s óriási munka volt az elhanyagolt iskola ügyét és a higiéniai kérdéseket megoldani. – Kezdet kezdetétől kellett újjáépítési munkát végeznünk. Hozzájárult még az a körülmény is, hogy az autonóm területünkön nem volt intelligencia és így a magunk erejével kellett
e munkát végeznünk. [...] Természetes, csak fokozatosan építhetjük ki e tartomány autonómiáját [...] az autonómia kiépítésének nincsenek elvi, csupán technikai akadályai.”654
Árky Ákos pártelnök szívügyének tartotta Ungvár iskolaügyét. 1921. július 28-án az
ungvári magyar gimnázium szervezésére alakult bizottság jóváhagyta az új magyar gimnázium szervezeti szabályzatát és döntött arról, hogy a tanintézményt javarészt gyűjtésből (adományokból) fogják fenntartani. A felügyelő bizottság elnökévé Árkyt választották meg.655 A
szervezőket a Ruszinszkói Magyar Hírlap augusztus 1-jei számában „új Drugethek”-nek
nevezte (a XVII. században keletkezett tanintézet alapítója a Drugeth-család volt). Augusztus
2-án Árky az alábbi felhívást tette közzé: az ungvári gimnáziumban szeptember 1-jén csak
egy ruszin nyelvű első osztály indul, oda is ruszin nyelven kell felvételizni; ezzel „kezdetét
veszi a jövő magyarság elnemzetietlenítése, ha idejében nem védekezünk ezen erőszakos
intézkedés ellen. [...] A jövendő magyar nemzedék nevében kérünk mindenkit [...] támogassa
anyagilag az új magyar reálgimnáziumot.”656 A következő év áprilisában Árky elnökletével
megkezdte munkáját az ungvári magyar gimnázium szervező bizottsága.657 Augusztusban apártelnök személyesen járt Vavro Šrobár iskolaügyi miniszternél, hogy tőle az ungvári ruszin
reálgimnáziumban magyar osztályok megnyitásának engedélyezését kérje.658 Az eredménytelen küzdelemben a gimnázium ügye végül megrekedt.659
653

A Ruszinszkói Őslakosság Autonóm Pártjának programja. = FEDINEC (2004a) i. m., 86–87.

654

FEDINEC (2002) i. m., 84–85.

655

RMH, 1921. július 31.

656ÁRKY Ákos: Kérelem és felhívás a kárpátaljai ruszin terület magyarságához! = RMH, 1921.
augusztus 5.

657

RMH, 1922. április 24.

658

RMH, 1922. szeptember 6.

659

Az ungvári gimnáziumról: FEDINEC Csilla: Az ungvári gimnázium vázlatos története. = Acta
Hungarica, Ungvár–Debrecen, 1998. 124–129.

206

1922. október 7-én megalakult Antonín Švehla (agrárpárti) politikusokból álló kormánya.
Árky pártelnök a következő felhívást tette közzé: „A memorandumozás, a kérvényezés ideje
már lejárt, Ruszinszkó őslakosságát boldogító kormányhatalom és exponenseinek erkölcsi
értéke már annyira ismeretes, hogy jogaink többé nem kérés, hanem határozott követelés
alakjában hozandók a jelenleg hatalomra jutottak tudomására.”660 1924-ben letette az asztalra
Podkarpatszka Rusz alkotmányának tervezetét.661 Az első kárpátaljai választásokra készülve,a Ruszinszkói Szövetkezett Ellenzéki Pártok Szövetsége beregszászi ülésén úgy döntött, hogy
Ruszinszkói Őslakosok Autonóm Pártja néven állít listát, amire a magyarság szavazhat amárcius 16-i választásokon. (A szavazás listákra történik, az egyes listákra leadott szavazatok
mennyisége alapján lehet bekerülni a törvényhozásba. A magyar lista a 4-es számú.) Az
ülésen elfogadott határozatból: „a Ruszinszkói Magyar Pártok Szövetségének Elnöki Tanácsa
mint az itteni magyarság eddig alkotmányos szerve elhatározza, hogy a RuszinszkóiŐslakosok Autonóm Pártjának listáján szereplő összes jelölteket az itteni magyarság megválasztott képviselőinek kell tekinteni, akik együttvéve – szám szerint 18-an és azonkívül aSzövetség kebelébe tartozó pártok elnökei – alkotják a ruszinszkói magyarság tágabb értelemben vett parlamenti klubját. A klub tagjainak száma szükség szerint kiegészíthető a magyar
közélet terén szereplő más személyekkel. A klub tagjai útján érintkezést tart fenn a magyarság
különböző pártjainak vezetőségeivel és magával a tömeg-magyarsággal. Ennek következményeképpen a ruszinszkói szövetkezett magyarság megválasztott képviselői a fontosabb
parlamenti kérdésekben respektálni tartoznak a klub határozatait. – A képviselő- és szenátorjelöltek a jelöltséget elfogadó nyilatkozattal egyidejűleg egy lemondó nyilatkozatot iskötelesek aláírni az esetre, ha a pártfegyelemmel ellenkezésbe jutnának. [...] A klub székhelye
Ungvár.”662 A Ruszinszkói Őslakosok Autonóm Pártja nagyszőlősi választási nagygyűlésén
Nagy Kálmán, a kárpátaljai keresztényszocialista párt ügyvezetője többek között kijelentette:„Ruszinszkó autonómiáját föladni nem lehet soha. A ruszinszkói magyarság megtanulta
szeretni más nemzetiségű testvéreit és ez az érzés szülte meg benne az őslakosság autonóm
pártjának gondolatát.” Hasonló szellemben szólalt fel Körmendy-Ékes Lajos szlovenszkói
keresztényszocialista parlamenti képviselő. 663
Március 16-án Kárpátalján megtartották az első parlamenti választásokat. (Pótválasztások
Csehszlovákiában.) A tizenhárom pártlistáról 9 képviselőt és a 4 szenátort választottak meg.
Az Őslakos Párt listájáról Korláth Endre lett parlamenti képviselő és Egry Ferenc szenátor.
Pártjának aktuális programját Árky a pozsonyi Magyar Újságban így foglalta össze: „A
Csehszlovák Köztársaság keretében levő ellenzéki politikában és különösen a magyarság
táborában, főként két irányzat alakult ki. Az egyik a nemzet, a másik a keresztények
tömörítését célozza. Ruszinszkóban e két irányzat fölött áll az Őslakosok Autonóm Pártja,
melynek programja az ellenzéki küzdelmet egységes és kizárólag az autonómia alapján állóprogramra helyezni. – Ez a politika több mint nemzeti és mint keresztény politika. És merttöbb, alkalmasabb is arra, hogy az őslakosság ellenzéki küzdelmének méltó bázisa legyen.”„Sajnos, nem értünk még el odáig, hogy az egységes országos ellenzéki politika küzdő
vonalát kiépíthettük volna. [...] A reális élet fogja [...] meghozni azt, amit ma sokan
lehetetlennek tartanak, hogy keresztényszocialista és magyar kisgazda, szlovák és ruszin,német és román mind mind egy táborba kényszerülten vállvetve dolgozzék azon, hogy az
elmúlt 6 esztendőnek a pártokra szakadásból származó minden csorbáját kiküszöbölhesse. [...]
660

RMH, 1922. október 28.

661ÁRKY Ákos: Podkarpatszka Rusz alkotmányának tervezete. = RMH, 1924. február 17.

662

RMH, 1924. február 28.

663

RMH, 1924. március 13.

207

Parancsoló szükség, hogy addig is, amíg az őslakosság össze nem forr, legalább a magyarság
tábora járjon elől saját jól felfogott érdekében [...] Kell hogy a keresztényszocialista és amagyar kisgazda pártok vezérfiai megértsék, hogy úgy szolgálják nemzetünk érdekét, haegységes pártban folytatják tovább a küzdelmet. – Lehet, hogy az egység nem teljesen ideálisés nem is örök, de a parancsoló szükség komoly követelése. Ha elértük a közös célt, ha az
autonómiánkhoz [lásd. Kárpátalja autonómiájához] és ezzel kapcsolatban egyéb jogainkhoz
hozzájutottunk, ha segítségünkkel a prágai kormányba oly férfiakat juttattunk, akik ennek aköztársaságnak demokrata berendezését nemcsak frázisként kezelik, de komolyan is veszik,
akkor ismét ráérünk azt a luxust űzni, amely a különféle világnézetek és elvek külön
kultiválásának gyönyörűségéből áll, mert nem fogja többé se magyar életünket, se gazdasági
és kulturális helyzetünket a hatalom elnyomó tendenciája fenyegetni. – Az ellenzéki pártok
jelenlegi külön politikáját luxuspolitikának tartom.”664
Az 1925. évi választásokra való felkészülés alkalmával Beregszászban a kárpátaljai
magyar pártok közös választási bizottsága döntött arról, hogy a kárpátaljai őslakospárti
magyar listát egyesítik a szlovenszkói német–magyar listával („A gazdák szövetsége, a német
iparospárt, a szlovenszkói németek és magyarok nemzeti politikai pártja”).665 Korláth és Egry
is megőrizte mandátumát. Árky úgy vélte: „nekünk magyaroknak elsősorban az eddigi iskolai
törvények megváltoztatását és az erre vonatkozó rendelkezéseknek revokációját kell követelnünk”; „a cseh polgári pártokkal vagy esetleg a kormánnyal kötendő megállapodás csak úgy
lehetséges, ha eddig ért fájó sebeink előzőleg okvetlen gyógyulást nyernek, ha legalábbis
teljes kulturális autonómiával bírunk és erre nemcsak tárgyi, de személyi biztosítékot isnyújtanak.”666
1926. február 2-án a kárpátaljai Kisgazda-, Földműves és Kisiparos Párt átalakult Magyar
Nemzeti Párttá, melynek elnöke Egry Ferenc, ügyvezetője pedig Korláth Endre lett. Ez
utóbbit a továbbra is fennmaradó pártszövetség élén Árky váltotta.667 1926. július 3-tól a
Ruszinszkói Magyar Hírlap megszűnt a kárpátaljai magyar pártszövetség hivatalosa lenni,
megvált a laptól Zombory Dezső főszerkesztő. Az újság magántulajdonba került. Laptulajdonos: Kováts Miklós.668 Főszerkesztő: Árky Ákos („a magyar nemzeti egységen is túlmenő
„őslakos egység” eszméjének nagytekintélyű képviselője”). Szerkesztők: Rácz Pál és Kováts
Miklós.
1927. február 12-én a Ruszinszkói Magyar Ellenzéki Pártok Szövetségének beregszásziülésén Árky bejelentette lemondását – hátrahagyva elképzeléseit a régió autonómiájára
vonatkozó elképzeléseit669 – és átköltözött Budapestre, ahol 1942-ben halt meg (sz. 1858,
Ungvár). Ungvártól a volt katonatiszt (nyugalmazott ezredesként érte a fordulat Ungváron
1919-ben), pártvezető így búcsúzott: „Úgy látom, politikai ideám megvalósíthatásához erőmgyenge volt. A feladatot mint katona precízen kijelöltem, a stratégiai megoldáshoz azonban
mint politikus tájékozatlannak bizonyultam. Nem tudtam, hogy a politika stratégiája nem
számokkal, de egyénekkel dolgozik. Nem tudtam, hogy ez egyének emberek, kik között
vannak, akik a legnagyobb célokat is csak önzésük szemüvegén át nézik. Nem tudtam, hogy664ÁRKY Ákos: Egységes pártot. = RMH, 1925. március 29.

665

RMH, 1925. október 25.

666(Árky Ákos vezércikke.) RMH, 1926. november 26.

667

RMH, 1926. február 7.

668

Korláth unokahúgának férje.

669

A mintát „a Horvát–Szlavón–Dalmát autonómia történelmi alakja” adta. Lásd. ÁRKY Ákos: A
ruszinszkói magyarság és Ruszinszkó autonómiája. Budapest, Sylvester Rt., 1927.

208

az első mindenben az érvényesülés, a hatalom enyhet nyújtó árnyéka: az állás, a vagyon, atársadalmi bizonyosság, az elhelyezkedés, a közéleti nagysággá való emelődhetés. Nem
tudtam, hogy mindez a törekvés a legkülönbözőbb világszemléleti eszmék bűvködébe vanbeburkolva s hogy az érvényesülést keresőkre nézve e bűvködök – az ukrajinizmus, akommunizmus, a cionizmus, a szocializmus, a kis- és nagyorosz irányzat s mindezekszolgálója a sajtószabadosság, éppen olyan megváltást hozható eszmék hirdetőik részére, mint
nekem, az álmodozónak, az őslakosság egyesítésének gondolata.”670 Pártja, az Őslakosok
Autonóm Pártja vele együtt eltűnt a politikai palettáról.

Keresztényszocialista Párt (1920–1936)
A Magyar Jogpárt és az Őslakosok Autonóm Pártja specifikusan kárpátaljai pártok voltak.
Ezzel szemben a keresztényszocialisták és a kisgazdák az ún. országos párt ruszinszkói
kerületeként működtek, igyekezve megtartani önállóságukat. Az 1920-tól Lelley Jenő, 1925től Szüllő Géza, 1932-től Esterházy János vezette Országos Keresztényszocialista Párt
ruszinszkói kerülete hivatalosan 1920 augusztusától működött. A párt 1919-ben kiadottprogramja671 szociális és gazdasági követeléseket fogalmazott meg, a keresztény szellemiség
jegyében. A párt szervezőbizottságát Magyar Bálint irányította, elnöknek Kerekes István
orvost (sz. 1858, Kereknye) választották meg, aki ezt a tisztét végig megtartotta, az ügyvezető
Nagy Kálmán (korabeli általános struktúra, hogy van „politikai elnök” és „ügyvezető elnök”).
Az OKP kárpátaljai kerülete az 1924-ben a párton belül kirobbant csatározás során, mely amagyarországi kormánykörök utasításának megfelelően a keményebb ellenzéki vonalat
követő keleti csoport és a Prágával szembeni politika enyhítése mellett hitet tevő nyugati
csoport között robbant ki, az utóbbiakkal, azaz Lelley Jenővel szemben foglalt állást,672 bár
Korláth megfogalmazta különvéleményét, miszerint a Szentiványi által szorgalmazott magyar
egység kívánalma nem elégséges, hanem őslakos egységre kell törekedni, azaz „aszlovenszkói és ruszinszkói őslakók pártjainak egységét” kell megteremteni.673
A párt hivatalos lapja a Kárpáti Napló volt, mely 1921 április végén megszűnt, helyébe
május 8-tól a Határszéli Újság lépett, melyet Magyar Bálint laptulajdonostól megvásárolt a
Ruszinszkói Keresztényszocialista Párt.674 A pártlap felelős szerkesztője Hokky Károly.
Hokky (Abaújszepsi, 1883 – Cleveland 1971) Kolozsváron és Budapesten végezte a bölcsészkart, középiskolai tanári oklevelet szerzett Budapesten, majd Kassán volt tanár, 1919-ben
elbocsátották. 1921-től Nagyszőlősön a Keresztényszocialista Párt főtitkára, 1928-tól a pártügyvezetője – miután Nagy Kálmán lemondott. A keresztényszocialisták kapcsolatokat
tartottak fenn a szakszervezetekkel, illetve a magyarokon kívül ruszin és román tagokkal isrendelkeztek. A Ruszinszkói Keresztényszocialista Párt „központja” Nagyszőlős, ahol pártnapokat tartottak. Az 1929-es parlamenti és szenátusi választások alkalmával a kárpátaljai„magyar listá”-ról jelöltje, Hokky Károly nyeri el a parlamenti széket, 1935-től pedigszenátor. (1938 őszén a Kárpátaljai Magyar Nemzeti Tanács vezetőségének lett a tagja, 1939től a magyar parlament képviselője, a háború végén a tengerentúlra emigrál.)
670Árky Ákos (Őslakos Autonóm Párt) búcsúja Ruszinszkótól. = FEDINEC (2004a) i. m., 184.

671

A Keresztény Szocialista Párt programja. Kiadja az užhorodi Ker. Szocialista Párt. Užhorod, 1919.

672

ANGYAL (2002) i. m., 112–118.

673

Korláth Endre (nemzetgyűlési képviselő) cikke az Ungváron megjelenő Ruszinszkói Magyar
Hírlapban az őslakos egységről. = FEDINEC (2004a) i. m., 147–149.

674

RMH, 1921. november 8.
209

Hokky a prágai törvényhozásban elsősorban a magyar iskolaügyet szorgalmazta. Felpanaszolta többek között, hogy Kárpátalján kevés a magyar óvoda, azok többsége is felekezeti
fenntartású,675 a magyar iskolák száma nem felel meg az magyar lakosság népszámlálás
szerinti arányának,676 szóvá tette, hogy csupán a beregszászi ruszin gimnáziumnak van
magyar tagozata,677 interpellált a volt ungvári katolikus magyar gimnázium visszaadása,678 anagyszőlősi magyar polgári kör megnyitása ügyében,679 aláírásgyűjtést szervezett annak érdekében, hogy magyar tanítóképző nyíljon „arra alkalmas városban Szlovenszkó vagy Kárpátalja területén.”680 Szerinte a kárpátaljai magyarság már azzal is elégedett lenne, ha annyi
magyar óvodája, elemi, polgári és középiskolája lenne, mint ahány cseh/szlovák van a tartományban.681 Ezenkívül foglalkozott a nyelvi jogok kérdésével több ízben,682 valamint a máramarosi csehszlovák–román határkérdés rendezésének ügyével, 683 védelmébe vette a megélhetési csempészést: „A kárpátaljai magyar határmenti lakosság ínsége közismert tény. Az
esztendők óta ismétlődő rossz termés folytán a lakosság megélhetése nincs biztosítva. [...] amunkanélküliek hatalmas tömege [...] a legsúlyosabb nyomorral küzd. Kárpátalja népének
harmadrésze ellátatlan, akik minden igyekezetük mellett sem képesek munkához, keresethez
jutni [...] a [...] lakosság egy része [...] a szükség kényszerének nyomása alatt a szomszédos
magyar területekről hoz át élelmiszereket [...] Elismerem, hogy a kárpátaljai ínségesek,
amikor ily módon gondoskodnak magukról, nem járnak a törvény útján, de cselekedetük nem
jelent oly veszélyt az állam érdekeire, hogy ezért életükkel kelljen fizetniük. Márpedig akárpátaljai határmenti lakosság ínségesei közül nem egy nyomorgó életét oltotta ki a pénzügyőrök golyója.”684 Bár pártja a csehszlovák időszakban fontosnak tartotta az autonómia ügyét,a Teleki Pál-féle autonómiaviták során az egyetlen volt az érintett kárpátaljai politikusok,
közéleti személyiségek között, aki nem nyilvánított véleményt.685
A keresztényszocialisták „testvérpárt” volt a kisgazdákkal, „a két párt tulajdonképpen
egymást kiegészíti”, állította a kortárs vélemény.686

675

Kárpáti Magyar Hírlap [KMH], 1933. január 25.

676

1930. február 20. MTI. Magyar Országos Levéltár [MOL], K. 428. (sajtólevéltár, MTI kőnyomatosok), 709. csomó (Csehszlovákia 1930).

677

KMH, 1933. november 19.

678

KMH, 1933. január 27.

679

KMH, 1934. december 5.

680

KMH, 1935. augusztus 9.

681

1936. december 16. MTI. MOL, K. 428., 715. csomó (Csehszlovákia 1936–1937).

682

Vö. FEDINEC (2002) i. m.,

683

1932. január 21. MTI. MOL, K. 428., 711. csomó (Csehszlovákia 1932).

684

Hokky Károly (országgyűlési képviselő) interpellációja a csehszlovák pénzügyminiszterhez apénzügyőrök fegyverhasználata tárgyában a kárpátaljai magyar határ mentén. = FEDINEC (2004a)
i. m., 341–342.

685

VASAS Géza: Egy félbehagyott alkotmány. Kárpátalja autonómiájának ügye 1939–1940-ben. =FEDINEC Csilla (szerk.): Kárpátalja 1938–1941. Magyar és ukrán történeti közelítés. Regio
Könyvek. Budapest, 2004. [2004b] 176.

686

Jaross Gyulának, a ruszinszkói Kisgazdapárt titkárának nyilatkozatát lásd. RMH, 1921. szeptember
15.

210

Kisgazda-, Kisiparos és Földműves Párt (1921–1926)
1920. február 17-én Komáromban megalakult az Országos Magyar Kisgazdapárt. Az elsőközgyűlésre 1920. május 24-én került sor, amikor új nevet fogadtak el: Országos Magyar
Kisgazda-, Földműves és Kisiparos Párt. Elnök: Szentiványi József.
A párt kárpátaljai kerületének létrejöttéig sajátos út vezetett, amely nem követte a keresztényszocialista forgatókönyvet: megalakult 1920. júniusában Ungváron az Ung Megyei
Kisgazdapárt (elnök: Egry Ferenc kisgejőci harangöntő),687 júliusban pedig Beregszászban aBereg Megyei Kisgazdapárt (elnök: Rátz Miklós badalói református lelkész).688 Októberben
az országos párt pöstyéni vezetőségi ülésén Szentiványi kijelölte a követendő utat: „hogy aszlovenszkói és ruszinszkói magyar politika szakítson az eddigi gondolkodással shelyezkedjék reális alapra [...] az ábrándok szövése helyett a komoly munka vegye kezdetét ésa magyarság létérdekében kifejlesszük az önvédelmet. A párt minden erejével és a pártagitáció összes eszközeivel igyekezni fog a köztudatba belevinni az önvédelem szükségességének gondolatát s ennek érdekében szükségesnek tartja az összes szlovenszkói és ruszinszkói
magyar polgári pártok egységes munkáját. Mint a szélső keresztény és liberális-radiális
irányzatok között álló középpárt feladatának tekinti, hogy az eddig széttagolt és külön
akciókat végző magyar polgári pártok között igyekezzék megteremteni az együttműködést”.689 November 18-án Egry nyílt levélben fordult a Bereg megyei kisgazdákhoz, melyben
többek között kifejtette: „A magyar pártok ungvári vezetősége máris megmutatta az utat.
Együtt ülnek, együtt tanácskoznak Ungváron a Gazdapárt, a Keresztényszocialista Párt s a
Jogpárt megbízottai. – Kövessétek példájukat és értsük meg egymást mindenütt, ahol egynél
többen megjelenünk a magyarság javára és mindannyiunk boldogságára.”690 Ilyen előzmények után 1921. január 16-án Beregszászban tanácskoztak a beregi, a máramarosi és az
ugocsai küldöttek. Megjelent többek között Szentiványi József, valamint Egry Ferenc. Azülésen kimondták az Országos Kisgazda-, Földműves és Kisiparos Párt ruszinszkói kerületének megalakulását, amelybe azonban az Ung megyei kisgazdák nem léptek be, mindazonáltal
elnökké Egry Ferencet választották meg, aki a fordulat előtt a Függetlenségi Párt aktivistája
volt. A pártprogram többek között kimondta: támogatni kívánják a kis- és középgazdákat,követelik a szabad kereskedelem visszaállítását, a határok megnyitását a kereskedelem
céljaira, felvállalják a falu kulturális felemelésének ügyét, erőfeszítéseket tesznek, hogy
szövetkezeti úton mezőgazdasági hitelhez juthassanak. Határozatban mondták ki, hogy
mozgalmat indítanak az Ung vármegyéből Szlovenszkóhoz csatolt községek (Kárpátaljához
történő) visszacsatolása érdekében azzal a céllal, hogy megszűntessék az ebből keletkezettkáros gazdasági helyzetet.691 A kárpátaljai kisgazdapárt sajtóorgánuma a Beregi Hírlap, 1922
májusától a Kárpátaljai (1926-tól Ruszinszkói, 1930-tól Kárpáti) Magyar Gazda (Beregszász).
1921 februárjában Egry arról beszélt a Ruszinszkói Magyar Hírlapban, hogy: „Az együttélők és egymással karöltve haladni akarók csak úgy lehetnek békében, ha magát mindegyik
egyenlőnek érezheti, csak úgy élhetnek békében, ha nincs anyag a keserűségre, az összeveszésre.”692 Szentiványi és Körmendy-Ékes Lajos személyesen utaztak Ungvárra, hogy „az
687

Ő, 1928. október 21.

688

RMH, 1920. július 28.

689

RMH, 1920. november 4.

690

RMH, 1920. november 18.

691

RMH, 1921. január 18.

692

RMH, 1921. február 1.

211Ung Megyei Magyar Kisgazdapártot újra szervezve bekapcsolják az Országos Magyar
Kisgazda, Földműves és Kisiparos Pártba, amely párt magába foglalja Szlovenszkó összes
magyar kisgazda, kisiparos és földmunkás népét és Ruszinszkónak Bereg, Ugocsa, Máramarosban lakó, magát magyarnak érző közönségét. – Egyedül Ung megye van még hátra,hogy ezen csatlakozással az egész magyar társadalom egybeforrasztását betetőzze.”693
A rábeszélés hatott, ám rögtön utána megkezdődött a ruszinszkói kerületen belüli tagozódás, ellentétben a keresztényszocialista (és a többi magyar) párt struktúrájával, ahol csak
települési alapszervezetek léteztek, az országos párt kárpátaljai kerülete nem tagozódott
további alkerületekre. 1921 júliusában az ungi szervezet (elnök: Isaák Imre),694 1922
novemberében Nagyszőlősön a máramaros–ugocsai szervezet (elnök: Peleskey Sándor)695
mondta ki létrejöttét. Ez a strukturális elem átörökítődött a Magyar Nemzeti Pártba is. A
kisgazdapártnak több alelnöke, valamint főtitkára volt. A párton belüli területi tagozódást
visszatükrözte a választói magatartás is. 1923. évi községi választások alkalmával Egry
Ferenc Pár szó a magyarokhoz című közleményében kifejtette: a községi választásokon az
ungi magyarság elismerésre méltó összefogásról tett tanúbizonyságot, ám a bereg-ugocsai
magyarság sajnos hitelt adott a magyarellenes agitációnak (arra utal, hogy szimpatizált a
Kárpátorosz Köztársasági Földműves Párttal). Egry fájlalja, hogy „csak a magyar az, amely
nem tart össze.”696 Törésvonal a magyar pártok között is fennállt; Korláth Endre, a Szövetkezett Magyar Ellenzéki Pártok Szövetségének ügyvezetője egyik felszólalásából: „habizonyos tekintetben talán ellentétesek is gazdasági érdekeink, mégis legyünk mindig egyek[...] Ne hallgassunk azokra az uszítókra, akik azt mondják, hogy a kisgazdapárti magyar nem
lehet együtt a keresztényszocialista magyarral, vagy hogy a kisgazdapárti magyar nem lehet
együtt a liberális jogpárti magyarral, vagy – amint azt különösen szeretik az uszítók hangoztatni – a liberális magyar nem férhet meg abban a Szövetségben, amelyben a keresztényszocialista magyar van.”697 Másutt: „ma nem az a fontos, hogy ki melyik magyar pártban van,hanem az, hogy mindenki, aki magyarnak vallja magát, benne legyen valamelyik magyar
pártban.”698
Egry Ferenc kisgazdapárti elnökként a helyben politizálást helyezte előtérbe: közbenjárt és
megállapodásra jutott a kárpátaljai kormányzóval a gabonarekvirálás ügyében,699 folyamatos
törekvése volt az egykori Ung vármegye egységének megbontásából eredő lehetetlen
gazdasági helyzet orvoslása, amelynek más megoldási módja nem lehet, mint az, hogy a
Kaposi járást Szlovenszkótól csatolják át Kárpátaljához („Ung megye az ungiaké!”),700 tiltakozott az ellen, hogy cseh telepeseket hozzanak a bátyui Lónyai-birtokra és a tiszasalamoni
Odescalchi-birtokra,701 hogy Ungvárhoz csatolják a környező településeket, nevezetesen
Radváncot, Alsódomonyát, Gerényt702 stb. A kisgazdapárthoz fűződik, hogy 1923-tól kezdő693

RMH, 1921. február 13.

694

RMH, 1921. augusztus 3.

695

RMH, 1922. november 22.

696

EGRY Ferenc: Pár szó a magyarokhoz. = RMH, 1923. szeptember 27.

697

RMH, 1924. január 17.

698

RMH, 1921. augusztus 3.

699

RMH, 1920. szeptember 14.

700

RMH, 1920. december 22.

701

RMH, 1921. június 14.; RMH, 1921. augusztus 3.; RMH, 1924. február 17.

702

RMH, 1922. december 16.; RMH, 1922. november 25.; RMH, 1925. augusztus 2.

212dően minden év elején Beregszászban Országos Magyar Bált rendeztek (ez volt „a kárpátaljai
magyarság legnagyobb és legjelentősebb társas összejövetele”703). A hagyományt átvette a
Magyar Nemzeti Párt. Az utolsó bálra 1937-ben került sor (1939-ben és 1940-ben Tiszaháti
Magyar Bál volt a városban).
Korábbi mozgolódások után 1925. április 8-án a beregszászi kisgazdapárti vezetők írásban
jelentették be csatlakozásukat Szentiványi mozgalmához azon a gyűlésen, amelyre azonban
nem hívták meg Egryt. „Mi a ruszinszkói keresztényszocialista párttal engedmények, sokszor
önfeláldozás árán is, mindig testvéri jó viszonyt igyekeztünk fenntartani, de azért már most ki
kell jelentenünk, hogy aki nem lesz benne az egységes magyar pártban, ebben a minden jó
magyart befogadni kész és hivatott szent hajlékban – azokban mi politikai ellenfelet fogunk
látni akkor is, ha keresztényszocialistának hívják őket.”704 Április 18-án Ungváron a
Ruszinszkói Magyar Pártok Szövetségének vezetősége és az Őslakosok Autonóm Pártjának
parlamenti klubja kimondta: a kárpátaljai magyar pártok szövetsége tiszteletben tartja az ún.
érsekújvári egyezményt, s egyedül az ennek alapján létesített pártközi Vezérlő Bizottságot
tartja illetékesnek a magyar politika irányításában. Ezért a kárpátaljai magyar pártok
szövetsége nem foglal állást az egységes magyar párt ügyében, hanem mindenben a pártközi
Vezérlő Bizottság döntésének és irányításának veti alá magát. Az ülésen vendégként részt vett
Szentiványi József kisgazdapárti elnök, aki kifejtette, hogy „csak erős és nemzeti alapon való
tömörüléssel lehet az idezárt magyarság kulturális megmaradását biztosítani.”705 Április 26-án
Egry Ferenc, az országos kisgazdapárt kárpátaljai kerületének elnöke „megnyugtató szavakkal” fordult pártja alapszervezeteihez: „meg lehet állapítani, hogy válság nincs, nem is volt.
Talán lehetne mondani, hogy az egész félretörés jórészben az egyéni türelmetlenség és kisebb
részben az egyéni önérdek szüleménye. [...] Az ungvári gyűlés [lásd. 1925. április 18-án]mintaképe volt a meggondoltságnak”.706

Magyar Nemzeti Párt (1926–1936)
1925. október 13-án az országos kisgazdapárt felhívással fordult Szlovenszkó és Kárpátalja
magyarságához, hogy „alkossák meg azt a pártot, mely minden magyar befogadására
alkalmas” függetlenül társadalmi vagy felekezeti hovatartozásától, azaz támogassák Szentiványi József kezdeményezését a Magyar Nemzeti Párt létrehozására. Ez a párt a magyarság
politikai egységének szilárdítására hivatott, s továbbra is fent kívánja tartani a pártszövetségi
viszonyt a keresztényszocialista párttal.707 Október 18-án Érsekújváron az országos kisgazdapárt Magyar Nemzeti Párt néven alakult újjá Szentiványi elnökletével. Az egyik alelnök
Egry Ferenc lett. Az ülésen felolvasták Korláth Endre, a kárpátaljai magyar pártszövetségügyvezetője támogató levelét.708 Az új párt létrehozásával a fő cél a magyar egység
megteremtése volt, miután a keresztényszocialista párt belső válságot élt át és érezhetően
csökkent az egyetlen társadalmi réteget képviselő kisgazdák befolyása is. Szentiványi József
703

KMH, 1937. január 1.

704

RMH, 1925. április 12.

705

Kárpáti Híradó, 1925. április 22.

706

EGRY Ferenc: Megnyugtató szó a ruszinszkói kisgazdapárt szervezeteihez! = RMH, 1925. április
26.

707

RMH, 1925. október 18.

708

RMH, 1925. október 25.

213

az egész magyarság érdekeit védő párt elé kettős célt helyezett: a német orientációt és areálpolitikát, azaz bizonyos előnyökért a kormánypártokkal is együtt kell működni. Bár
Szentiványi a keresztényszocialistákat is az új táborban akarta tudni, de Lelley ellenkezett. A
két párt a választási együttműködésről sem tudott egyezségre jutni – bár Budapest ezt
szorgalmazta. Az MNP és az OKP külön indult. A Szepesi Német Párttal szövetkező MNP
szerzett több mandátumot, s ennek a klubnak lett tagja a ruszinszkói magyar pártok közös
képviselője is: Korláth a Ruszinszkói Magyar Pártszövetség jelöltje volt.709
1925. október 21-re a kárpátaljai kisgazdapárt Beregszászba tanácskozásra hívta egybe amagyar pártok vezetőit. Korláth Endre nemzetgyűlési képviselő kifejtette, hogy „az egységes,vállvetett munka érdekében, de meg a választási harc sikeres lefolytatása céljából is,szükséges, hogy a ruszinszkói ellenzéki pártok, a keresztényszocialista párt kivételével, anemzeti gondolat alapjára helyezkedve Ruszinszkói Magyar Nemzeti Párt név alatt menjenek
a választási küzdelembe”, „a keresztényszocialista párttal továbbra is pártszövetséget alkotva
haladjon azon cél felé, amely az itt élő magyarság és őslakosság minden irányú érvényesüléséhez vezet.”710
1926. február 2-án a kárpátaljai kisgazdapárt választmányi gyűlést tartott Beregszászban.
Korláth Endre képviselő előterjesztette a Szentiványi Józseffel folytatott tárgyalások
eredményét a kárpátaljai Magyar Nemzeti Párt megalakítására vonatkozóan. A választmány
kimondta, hogy „a ruszinszkói kerület az országos magyar kisgazda, földműves és kisiparospárt programjának, szervezeteinek, címének fenntartása mellett politikai küzdelmét az országos politikában a magyar nemzeti párt lobogója alatt viszi tovább, mint annak ruszinszkói
kerülete, mert szükségesnek látja a városi iparosság és kereskedővilág erejének felhasználásával politikai hatalmát nagyobbítani, küzdelmét hatékonyabbá tenni.” A kárpátaljai Magyar
Nemzeti Párt vezetősége: Egry Ferenc elnök, Korláth Endre ügyvezető. A párt alkerületei(„körzetei”): ungi, alsóberegi, felsőberegi, ugocsai, máramarosi, saját elnökökkel, ügyvezetőkkel. A választmány úgy döntött, hogy az MNP továbbra is együttműködik a keresztényszocialista párttal, fent kívánja tartani az addigi pártszövetségi keretet.711 A „ruszinszkói
Magyar Nemzeti Párt” és a „szlovenszkói Magyar Nemzeti Párt” megállapodott abban, hogy
az előbbi szabad kezet kap az autonómia és a kárpátaljai adminisztrációs ügyekben.712
1926. szeptember 4-én Beregszászban tartották a Magyar Nemzeti Párt kárpátaljai kerületének választmányi ülését. Tárgy: a párton belüli szembenállás tisztázása. A helyszínválasztásoka, hogy az MNP ellenzéke Beregszászban alakult ki. Két elkülönülési kísérlet történt: elsőalkalommal a legutóbbi parlamenti választásokat megelőző időszakban, amikor a beregszásziak a választási szövetséggel nem értettek egyet; másodszor a nyár folyamán a Kárpátaljai
Magyar Gazda, a párt hivatalos sajtóorgánuma körül alakult ki vita. A laptulajdonos Bakó
Gábor, a beregszászi pártszervezet elnöke nem fogadta el a választmánynak azt a döntését,hogy a megjelenés helyszínét tegyék át Ungvárra. Erre a kerületi vezetés júliusban kimondta,
hogy a lap beleolvad a Ruszinszkói Magyar Hírlapba. Augusztusban ismét megindult
Beregszászban a Kárpátaljai Magyar Gazda Kovách Béla szerkesztésében, de ellenzékben
Egry Ferenccel, Korláth Endrével, mint akik nem a Szentiványi-féle program képviselői.
Most, a gyűlés alkalmával a jelen levő Egry és Korláth azt bizonygatták, hogy Szentiványival
a legnagyobb egyetértésben vannak. Ibrányi György kerületi ügyvezető lemondott, Kovách
Béla revideálta korábbi álláspontját, Bakó Gábor betegségre hivatkozva egy éves szabadságot
709

ANGYAL (2002) i. m., 120–128.

710

RMH, 1925. október 25.

711

RMH, 1926. február 7.

712

RMH, 1927. február 16.

214kért, helyette a párt körzeti ügyvezetője Polchy István lett. 713 Nem sokkal ez után akormánnyal tárgyalásokat folytató MNP714 nemzetgyűlési képviselői úgy döntöttek, hogy aköltségvetés elleni szavazással nem akarják befolyásolni a tárgyalások menetét, ezért aszavazáson nem vesznek részt. Korláth egyedüliként az MNP képviselői közül részt vett aköltségvetés végszavazásán és ellene szavazott. Eljárását a Prágai Magyar Hírlapban azzal
indokolta, hogy „a kormány eljárásában pártunk követeléseinek honorálása tekintetében
komolyságot nem láttam.”715 Az MNP-én belül Korláth volt az egyetlen, aki ellenezte az
aktivista politikát, ami végül is kudarca fulladt. Az ok, hogy a német pártok a választásokon
szövetséges magyaroktól függetlenül beléptek a kormányba, és maga a kormány is óvatos volt
egy olyan magyar párttal, amelyik Budapestről instruáltak. A Rothemere-akció is ellene
dolgozott annak, hogy egy utódállamban magyar aktivista párt működjön.716 Egyértelmű volt,
hogy Korláth a keresztényszocialistákhoz húz. „[...] a Magyar Nemzeti Párt kizárólag amagyarság saját erejére támaszkodva akarja elérni, vagy megközelíteni a közös nagy célt, míga Keresztényszocialista Párt az összes elnyomottak tömörítésével akar ugyanezen célhoz
eljutni.” Intranzigens ellenzékiség vagy kormányba lépés? Kossuth vagy Deák elve? Korláthszerint „nincs itt még a kiegyezés ideje.”717
Az 1929-es parlamenti és szenátusi választásokra a két magyar pártnak sikerült szövetséget
kötni, s közös listát indítani a Szepesi Német Párttal.
A gazdasági válság időszaka az irredenta mozgalmak megerősödését hozta.718 1932.
júniusában a Magyar Nemzeti Párt kárpátaljai kerületének beregszászi gyűlésén 38 község
120 küldöttje vett részt. Korláth Endre kijelentette: „minden jó szándékú ember a békeérdekében a /béke/szerződések revízióját tartja szükségesnek”.719
1935-ben a Kárpáti Magyar Hírlap felhívást adott közre, melyben többek között ez olvasható: „Testvéri szavunk a kárpátaljai zsidó vallású magyarsághoz!” „Zsidó vallású magyar
testvérek! Itt az utolsó óra! Térjetek vissza abba az őslakos közösségbe, amely a ti éltető
elemetek is! Helyezkedjetek vissza a Magyar Nemzeti Párt politikájának alapjára!”720
A kisgazdapárt, majd az MNP elnöke Egry Ferenc (Kisgejőc, 1864 – Dunántúl, 1945)
kisgejőci harangöntő mester volt, akinek műhelye 1793-ban lett alapítva. Harangjai a köztársaság egész területére eljutottak, Magyarországról is számos rendelést kapott. A kiállításokon
rendszerint aranyérmet nyert. Keresetéből adományozott pártcélokra, kultúraszolgálatra,
megesett, hogy a harangot ingyen adta valamely kárpátaljai egyházközségnek, felekezeti
713

RMH, 1926. szeptember 8. Szentiványi nyilatkozata: „a Kárpátaljai Magyar Gazda körül csoportosult urak sem tudtak rávenni arra, hogy pártom ruszinszkói körzetének adminisztratív ügyeibe
beleavatkozzam, még kevésbé arra, hogy Korláth vagy az ottani alkotmányos pártvezetőség ellenvalamit tegyek.” = RMH, 1927. január 23.

714

A Magyar Nemzeti Párt kormánytámogatásának feltételei. = FEDINEC (2004a) i. m., 179.

715

(Korláth Endre nyilatkozik parlamenti szerepléséről.) Prágai Magyar Hírlap, 1926. december 1.

716

ANGYAL (2002) i. m., 151–152.

717

Korláth Endre cikke az Ungváron megjelenő Ruszinszkói Magyar Hírlapban Ne viaskodjunk!
címmel az egységes magyar politizálásról. = FEDINEC (2004a) i. m., 180–182.

718

A ‘magyar irredentizmus’ összefoglalása ukrán szemszögből: Вегеш М. М.–Гиря В. І.–Король І. Ф.:Угорська іредента на Закарпатті між двома світовими війнами (1918–1939). Ужгород:Вид-вo УжДУ, 1998. A kérdés szakirodalma uo. 122–128.

719

1932. június. (nap nincs feltüntetve) MTI. MOL, K. 428., 711. csomó (Csehszlovákia, 1932).

720

KMH, 1935. május 5.

215

megkülönböztetés nélkül. Róla, Egry Ferencről, aki a két világháború között Kárpátalja talánlegnagyobb köztiszteletnek örvendő férfija volt, „váltott egymással verset” az ungvári
Ruszinszkói Magyar Hírlap hasábjain Mécs László és Reményik Sándor.721 1924-es és az
1925-ös választásokon szenátori mandátumot nyert. Első szenátusi beszédében sajnálatosnak
nevezte, hogy a kormány még mindig nem váltotta be az autonómiára vonatkozó ígéretét,
Kárpátalja határait nem a megállapodások értelmében vonták meg, földrajzi és néprajziértelemben hozzá tartozó területeket vettek el, a rossz erdőgazdálkodás karsztosítással
fenyeget, felvetette az állampolgársági ügyek rendezetlenségét, az elbocsátott alkalmazottakés a nyugdíjasok problémáját, a magyarság nehéz gazdasági helyzetét, rámutatott a vallási életkuszaságára.722 A Csehszlovákiai Magyar Népszövetségi Liga kárpátaljai elnöki tisztét isbetöltötte.723 Egry névnapjára negyed századon át minden évben Kisgejőcre zarándokoltak akárpátaljai magyarok fontos személyiségei. 1934-ben 70. születésnapján mint „a kárpátaljai
magyarság őszbeborult, de még mindig daliás vezéré”-t ünnepelték.724 1939-ben még
elvállalta a Baross Szövetség ungvári szervezetének, 725 majd Ung vármegye Mezőgazdasági
Bizottságának vezetését.726

Magyar pártszövetség (1920–1936)
A kárpátaljai magyar pártok – a Jogpárt, a Keresztényszocialista Párt és a Kisgazdapárt –1920. november 30-án Ungváron megalakította a Ruszinszkói Magyar Pártok Szövetségét. A
határozat szerint: „a pártkereteket fenntartva egymással szövetségre lépnek s egységessé
váltan, egységes irányítás alatt harcolnak a magyarság jogos törekvéseiért.”727 Elnöknek
Korláth Endrét, titkárnak Paulik Jánost választották meg. Korláth szerint „ma nem az a fontos,
hogy ki melyik magyar pártban van, hanem az, hogy mindenki, aki magyarnak vallja magát,benne legyen valamelyik pártban.”728 A Ruszinszkói Magyar Hírlap, ekkor a Jogpárt
hivatalosa, így kommentálta az eseményt: „Nem egészen úgy, ahogy mi szerettük volna, demegszületett [...] a ruszinszkói magyarság egysége. – A Ruszinszkóba szorult négy megszabdalt vármegye magyarsága végre egybefogott s kéz a kézben megy a küzdelem felé, mely
reá itt a nehéz napokban vár. – Mi többet szerettünk volna, mint kéz a kézben. Mi egy kezet
akartunk, mely nyíltan mutassa a magyarság útját. Mi a „pártok” jelzőit le akartuk mosni amagyarság lobogójáról s a pártok kereteit ledöntve, egységes táborban tudni a magyart. –Fenséges gondolat volt számunkra s hittel szolgáltuk megmozdulásunk óta annak eszméjét.
Hitünk alapja, eszménk tartalma ama parancsa volt: nem kisgazda, nem keresztényszocialista,
nem szociáldemokrata, nem cionista itt ma a magyar, hanem csak magyar. – A „jogpárt”
szava is csak azért jelző számunkra, mert veszendőbe indult jogaink megmentésében a jog szó
kapcsol és nem bont. De célunkért külön pártunkról is lemondtunk volna, csak együtt
legyünk, csak egy kéz mutassa, merre menjen a magyar. Nem így lett. Egy kéz helyett csak
721

RMH, 1925. május 10.; RMH, 1925. május 24.

722

RMH, 1924. április 10.

723

RMH, 1925. március 29.

724

Ő, 1934. január 28.

725

KMH, 1939. március 30.

726

KMH, 1939. október 18.

727

RMH, 1920. december 2.; Ő, 1928. október 21.

728

RMH, 1921. augusztus 3.

216

kéz a kézben.”729 Paulik szerint a ruszinszkói magyar pártok együttműködésére azért vanszükség, mert ebben rejlik „a forrása annak az erőnek, amely képessé teszi a magyarságotarra, hogy a rá kényszerített gazdasági és kulturális harcban győzelemre vihesse a magyarság
lobogóját.”730 Úgy gondolom, a valamiféle egység megtestesítője nem annyira a Pártszövetség, hanem Korláth személye volt. A Szövetség sosem valósította meg a teljes
egységet. „A külön álló pártok ráeszméltek arra, hogy csak együttesen lehet sikerrel nekivágnia jövőnek s ez élő gondolatot, a külön államokba szórt magyarságok közül először
Ruszinszkóban valósították meg. – Nehezen ment s a szervezkedésnek még ma is vannak
hiányai. De hiába, emberek s ezenkívül magyarok vagyunk. A magyarnak pedig sok
kiválósága mellett két rossz tulajdonsága: egyik a „széthúzás ősi átka”, a másik a mindentörökké „csak bírálgató természete”.731 Korláth akkor is a Pártszövetség nevében beszélt,
amikor a csak két létező pártból az egyik külön véleményen volt, mint például az 1925. évinemzetgyűlési választások előtt: „az egységes, vállvetett munka érdekében, de meg aválasztási harc sikeres lefolytatása céljából is, szükséges, hogy a ruszinszkói ellenzéki pártok,a keresztényszocialista párt kivételével, a nemzeti gondolat lapjára helyezkedve Ruszinszkói
Magyar Nemzeti Párt név alatt menjenek a választási küzdelembe”, „a keresztényszocialistapárttal továbbra is pártszövetséget alkotva haladjon azon cél felé, amely az itt élő magyarságés őslakosság minden irányú érvényesüléséhez vezet”.732
1921. július 5-től a Szövetség hivatalos lapja a Ruszinszkói (1930-tól Kárpáti) Magyar
Hírlap, 1922-ben pedig elindította a Kárpátaljai Magyar Gazda Naptárat „Ruszinszkó és
Zemplén magyarsága” számára.
1920. december 7-én Ótátrafüreden létrejött a Szlovenszkói és Ruszinszkói Ellenzéki
Pártok Közös Bizottsága. Az egyeztető fórumban az Országos Keresztényszocialista Párt, az
Országos Kisgazdapárt, a Szepesi Német Párt, és ami számunkra különösen fontos, aRuszinszkói Magyar Pártszövetség képviseltette magát. 1921. február 14-én Pöstyénben
megalakult a csúcsszerv, a Vezérlőbizottság Körmendy-Ékes Lajos elnökletével, akit 1925ben kiutasítottak az országból, utóda Bittó Dénes.733 A Vezérlőbizottság elhatározásából 1922
februárjában létrejött a Központi Iroda, Losonc székhellyel, Petrogalli Oszkár igazgatása
mellett, akinek halála után, 1925-től az Iroda Prágába tette át székhelyét, az igazgató
Flachbarth Ernő lett 1929-ig, amikor külföldre távozott, utána az Irodát felszámolták.734
A kárpátaljai magyar pártok igényt tartottak arra, hogy a helyhatóságokkal való egyeztetésekre ne csak mint pártszövetséget hívják meg őket, hanem hallgassák meg minden
résztvevő párt véleményét.735 Korláth óva intette a kárpátaljai magyar sajtót, hogy véleményt
nyilvánítson a magyarországi politika bármely megnyilvánulása tekintetében.736 Valamiféle
naiv hittel azt gondolta, hogy a köztársasági elnök az, akihez bizalommal fordulhatnak

729

RMH, 1920. december 2.

730

RMH, 1921. szeptember 15.

731

Az Ungváron megjelenő Ruszinszkói Magyar Hírlap cikke A magyarságért címmel a Ruszinszkói
Magyar Pártok Szövetségének szerepéről. = FEDINEC (2004a) i. m., 97.

732

RMH, 1925. október 25.

733

ANGYAL (2002) i. m., 72–73.

734

Uo. 93.

735

RMH, 1921. április 20.

736KORLÁTH Endre: Kérelem az Új Közlönyhöz és a Határszéli Újsághoz. = RMH, 1922. április 30.

217

sérelmeik orvoslása ügyében.737 Ezért a trianoni szerződés becikkelyezése kapcsán is annak avéleményének adott hangot, hogy „megadjuk az államnak, ami az államé, de nemzeti öntudatunk birtokában megköveteljük és meg is fogjuk követelni azt, ami a miénk”.738 A kiábrándulás, a jó államba vetett hit elvesztése a köztársaság fennállásának 10. évfordulója kapcsán
vált nyilvánvalóvá, amikor az ungvári főpolgármester ünnepi meghívójára Korláth a magyar
pártszövetség nevében azzal válaszolt, hogy: „az a felszabadulás, és az azt követő államalkotás,
amely a csehszlovák nemzet újraéledésének alapját adta meg, a nagy nemzettesttől elszakított ésakarata ellenére ez állam határai közé zárt magyarság számára súlyos kisebbségi sorsot
eredményezett. [...] Ha [...] tiszteletben tartja a világháború után vesztes magyarság nemzetiérzéseit, ne kényszerítse a cseh nemzeti dicsőség ünneplésére és ne sokszorozza a magyarság
fájdalmát azzal, hogy kisebbségi sorsa 10 éves gyászában örömünnepet kelljen ülnie.”739
1923. május 6-án a Ruszinszkói Magyar Pártok Szövetsége Munkácson rendezte meg akorszak egyetlen „Magyar Nemzeti Kongresszusnak” titulált eseményét. A kongresszus
jelentősége, hogy: „A történelmi Magyarország megszaggatása, az új államalakulatok összeállítása óta a Podkarpatszka Rusz területére zárt magyarság egyetemének első ízben van
alkalma, hogy nem pártokra szakadva, hanem együttesen jött légyen össze kinyilvánítani
akaratát itteni jövő életére vonatkozóan.”740 Korláth Endre többek között kijelentette: nem
ruszin, hanem ruszinszkói autonómiára van szükség; a zsidóság magyarellenes, amikor
elszakadni kíván tőle.
Szentiványi pártegyesítési törekvéseivel kapcsolatban a Ruszinszkói Magyar Pártok
Szövetsége 1925 áprilisában Ungváron tartott ülésén úgy határozott, hogy tiszteletben tartja a
két nagy párt – az OKP és az OKgP – által megkötött ún. érsekújvári egyezményt, s egyedül
az ennek szellemében működő Vezérlőbizottságot tartja illetékesnek – szemben a KörmendyÉkes és Petrogalli által Ótátrafüreden kezdeményezett Intéző Bizottsággal – a magyar politika
irányításában. Ezért nem foglal állást az egységes magyar párt ügyében, hanem mindenben apártközi Vezérlőbizottság döntésének veti alá magát. Az ülésen résztvevő Szentiványi kifejtette: „csak erős és nemzeti alapon való tömörüléssel lehet az idezárt magyarság kulturális
megmaradását biztosítani.”741
A Szövetség által napirenden tartott kérdések: az autonómia, az állampolgárság rendezése,a földreform revideálása, az iskolaügy, a ‘30-as évek elején az ínség. A Szövetség 1934
októberi ungvári nagygyűlésén Korláth arról beszélt, hogy lehetségesnek tartaná „a
Kárpátalján szórványban élő magyarság és a békéscsabai szlovákok kicserélését”. Ez ügyben
felkereste Szeberényi Lajos békéscsabai evangélikus esperest, aki a terv ellen erélyesen tiltakozott.742
737„Van még a helybeli kormányzóságon kívül egy magasabb fórum is, ahol a tisztultabb politikaibelátás és elfogulatlanabb ítélet nekünk, Ruszinszkó őslakosainak föltétlenül igazságot fog adni. Ez
a Köztársasági Elnök személye!” = RMH, 1921. március 24.

738KORLÁTH Endre: Szózat 1922. július 26-án a Ruszinszkóba zárt magyar nemzethez! = RMH, 1922.
július 27.

739

A Ruszinszkói Ellenzéki Magyar Pártok Szövetségének egységes állásfoglalása a Csehszlovák
Köztársaság 10 éves jubileumának megünneplése tárgyában. = FEDINEC (2004a) i. m., 237.; 1928.
május 10. MTI. MOL, K. 428., 707. csomó (Csehszlovákia 1926–1928).; Magyarság, 1928. május 11.

740

FEDINEC (2004a) i. m., 99. A kongresszuson elhangzott felszólalások szövegét lásd. ugyanitt a 99–
114. oldalakon.

741

RMH, 1925. április 26.

742

KMH, 1934. október 19.; Magyarság, 1934. november 8.

218

A Szövetség a két magyar párt egyesítésére vonatkozó törekvést úgy értelmezte, hogy „az
egységes szlovenszkói magyar párt” megalakítására vonatkozik. 743 1936 januárjában Korláth
még azt nyilatkozta, hogy: „Ezen elgondolás nálunk, Kárpátalján már régen nem aktuális,mert nálunk az egységes párt gondolata a pártszövetségi szervezet alakjában már [...] kifejezésre jutott.”744 Úgy vélte, nem lenne helyénvaló a Pártszövetséget az egységes párttal
felcserélni. „Éspedig azért nem, mert mi itt Kárpátalján nemcsak a magyar nemzeti
gondolatot, de a szélesebb körű őslakos gondolatot is képviseljük. – Azt a gondolatot, mely
bennünket az élvszázadok óta együtt élő többi kárpátaljai néppel összeköt [...] Nekünk
szélesebb körű és az egész Kárpátaljára kiterjedő őslakos gondolatot azzal megbontani, hogy
kifejezetten bárhogy vesszük, mégiscsak szűkebb körű magyar nemzeti alapra helyezkedni
nem szabad! – Nekünk inkább áll érdekünkben e föld népeinek őslakos egysége politikailag
és gazdaságilag is, mert ez nagyobb erőt jelent az annyira szent magyar egység gondolatánál
is, amely a pártszövetségben amúgy is teljes mértékben kidomborodik. [...] Kárpátalja
autonómiáját csakis az őslakos egység harcolhatja ki. Most pedig többek között ez is a legfőbb feladatunk.”745 A Szövetség hivatalosa azonban azt írta: „A magyar pártok szövetsége,
megalakulása első pillanatától kezdve a kárpátaljai autonómia alapján állott, de sohase
kezdeményezett semmiféle szövetkezést semmiféle politikai párttal ennek az autonómiának akiharcolása végett, mert tisztában volt először azzal, hogy Kárpátalja autonómiáját abékeszerződések biztosítják, ezt az autonómiát a prágai kormánynak előbb vagy utóbb,
jószántából vagy inkább a külföld nyomására életbe kell léptetnie, másodszor mindenkor meg
akarta szabad kezét e kérdésben őrizni.”746 Nem változott meg az a hozzáállás, amiről Korláth
már a kezdetekkor, 1922-ben azt nyilatkozta, hogy „fontosnak tartják az autonómia ügyét, aruszin pártvezetőkkel azonban nem keresik a kapcsolatot, mert biztosak abban, hogy így is „eterület autonómiája keretében a ruszin nép részéről biztosítva lesznek a magyarság jogai”.747
A hivatalos magyar kormányzat a ‘20-as években a Társadalmi Egyesületek Szövetségének
Központján, a ‘30-as években közvetlenül a miniszterelnökségen és a külügyminisztériumon
keresztül juttatott pénzek révén gyakorolt befolyást a Felvidéken a magyar politizálásra.
Kárpátalján önálló tételként szerepeltek a kisgazdák és a keresztényszocialisták, illetve külön
támogatásban részesültek a szepességi németek és Kurtyák pártja (majd Bródy is). Kárpátalja
finanszírozási különállását a két világháború közötti időszakban végig megőrizte.748 A
ruszinszkói támogatásokat általában Korláth Endre vagy közvetítője vette át.749 Korláthszerepelt a Rákóczi Szövetség által összeállított listán, akik garanciát kaptak, hogy ha
743

KMH, 1936. január 17.

744

Uo.

745

Uo.

746

KMH, 1935. július 12.

747

Korláth Endrének, a Ruszinszkói Magyar Pártok Szövetsége elnökének nyilatkozata Kárpátalja
politikai helyzetéről. = FEDINEC (2004a) i. m., 93–95.

748

L. erről részletesen: ANGYAL Béla: A csehszlovákiai magyarság anyaországi támogatása a két
világháború között. = Regio, 2000, 3. sz. 133–178. A különállás a párttevékenységre is vonatkozott. Az Egyesült Magyar Párt 1936. június 21-i érsekújvári alakuló ülésén például Hokky Károly
így fogalmazott: „A kárpátaljai országos magyar pártszövetség részéről ünnepélyesen jelentem becsatlakozásunkat az egységes politikai vezetés kimondásához és elfogadásához annak biztosítottsága mellett, hogy Kárpátalja eddig elismert és gyakorolt belső adminisztratív és szervezeti
autonóm önállóságát továbbra is az egységes keretben minden vonatkozásban fenntartja.” = KMH,
1936. június 25.

749

ANGYAL (2002) i. m., 104.

219

csehszlovák területről kiutasítják őket vagy menekülniük kell, Magyarországon azonnal állást
kapnak.750 Amikor Teleki Pál miniszterelnökként szorgalmazta a ruszin autonómia ügyét, akésőbb az első kormánybiztosnak kinevezett Perényi Zsigmond már az első értekezletenkijelentette: „igaz, hogy biztattuk őket autonómiával és csináltunk tervezeteket is, de ezt acsehekkel szemben csináltuk”.751 Teleki szavai a soros tervezetet megvitató 1940. április 25-i
miniszterelnökségi értekezleten: „a mi segítségünkkel jöttek létre és részben itt isszerkesztődtek – magunk között vagyunk, ma már beszélhetünk róla – azok az autonómiajavaslatok és követelések, amelyekkel Kárpátaljának, Ruszinszkónak népe Csehszlovákiávalszemben előállott.”752 A miniszterelnök szerint ez erkölcsi felelősséggel is jár a kérdés
végleges megoldása tekintetében. Ebben azonban azok a politikusok sem támogatták, akik a‘20–30-as években a kérdés exponensei voltak.
Korláth Endrét (Botfalva, 1881) „az elbocsátott Ung vármegyei tiszti ügyészből” lettpártvezért a visszacsatolás után Ung vármegye főispánja lett, behívták a magyar parlamentbe.
Az autonómia-ellenes kárpátaljai magyar lobbi vezető figurájaként tartották számon. Korláthról és köréről Kozma Miklós úgy beszélt, mint rövidlátó és „soviniszta határszéli magyar
intelligenciáról”. Korláth az autonómiát csupán a kultúrára, a nyelvre, az egyházi életre és ahelyi igazgatásra szerette volna korlátozni. Ráadásul mindezt olyan előfeltétel teljesüléséhez
kötötte, mint a „veszélyes ruszin” intelligenciának Kárpátaljáról történő eltávolítása, melynek
tagjait átnevelés végett szerinte négy-öt évre az ország belsejébe kell helyezni. Szerinte az
autonómia problémájának megoldása korántsem társadalmi, az ígéretek miatt legföljebb
politikai követelmény.753 Teleki Pál miniszterelnök súlyosan megfenyegette Korláthot, azzal,
hogy ha tiltakozásul lemond az ungi főispánságról, akkor „azonnal főbelöveti”.754

Egyesült Magyar Párt (1936–1940)
1936. március 10-én az OKP Pozsonyban, az MNP pedig érsekújvári gyűlésén döntött az
egyesítésről (azaz a keresztényszocialistákkal való egyesülésről), amit Budapest már régóta
szorgalmazott. Az egyesülést ellenző Szüllő Gézának is ezért kellett távoznia pártja éléről,amit a magyarországi anyagi támogatás megvonásának kilátásba helyezésével kényszerítettek
ki. A tárgyalásokon Kárpátalja részéről Korláth Endre vett részt, akivel közölték, hogy vagy
csatlakozik, vagy buknia kell.755 Március 18-án Beregszászban a Kárpátaljai Magyar Pártok
Szövetsége hozott határozatot arról, hogy a csatlakoznak a szlovenszkóiak pártegyesítési
törekvéseihez és e célból egyeztető bizottságot hoznak létre. Korláth Endre felszólalásában
kifejtette, hogy a magyar pártok Kárpátalján nem folytattak egyoldalú politikát, hanem teljeserővel küzdöttek a ruszin, a román és a német lakosság érdekeiért is.756 Az Egyesült Országos
750

Uo. 88.

751

Egyed-iratok. MTA Kézirattár, Ms 10-734/25.

752

Uo. Ms 10-734/20.

753

VASAS i. m., 180.; egy cikk címe Az Őslakó 1939. április 23-i számában: A ruszin népet öleljük akeblünkre, de a ruszin intelligenciával szemben legyünk óvatosak!

754

TILKOVSZKY Loránt: Revízió és nemzetiségpolitika Magyarországon 1938–1941. Budapest, 1967.
167.

755

ANGYAL (2002) i. m., 204.

756

Ő, 1936. március 21.; 1936. március 20. MTI. MOL, K. 428., 714. csomó (Csehszlovákia 1935–
1936).

220

Keresztényszocialista és Magyar Nemzeti Párt, röviden: az Egyesült Magyar Párt létrejöttét
június 21-én Érsekújvárott mondták ki. A párt célja harcolni Szlovenszkó és Kárpátalja
autonómiájáért oly módon, hogy azon belül biztosítani kívánja minden nemzet külön nemzetiönkormányzatát. A párt négy alapelve: nemzeti eszme, keresztény valláserkölcsi felfogás,szociális igazságosság, demokrácia. Hokky Károly beszédéből: „A kárpátaljai országos magyar pártszövetség részéről ünnepélyesen jelentem be csatlakozásunkat az egységes politikaivezetés kimondásához és elfogadásához annak biztosítottsága mellett, hogy Kárpátalja eddig
elismert és gyakorolt belső adminisztratív és szervezeti autonóm önállóságát továbbra is az
egységes keretben minden vonatkozásban fenntartja.”757 A párt elnöke: Jaross Andor.
Ügyvezető: Esterházy János. Kárpátalja részéről az alelnök: Korláth Endre nemzetgyűlési
képviselő. A párt kárpátaljai kerületének elnöke Kerekes István, ügyvezetője Korláth Endre,főtitkára Köszörű Károly.
Az Egyesült Magyar Párt kárpátaljai kerületének 1937 szeptemberi beregszászi gyűlésén avidék magyar kisebbségének gazdasági, kulturális és szociális problémáival, valamintidőszerű politikai kérdésekkel foglalkoztak. Az elfogadott határozatból: fokozottan szolgálni amunkásság („a nemzeti közélet egyik legjelentősebb tényezője”) érdekeit, egyetértésben és
megértésben élni a más nemzetiségű őslakosokkal, tiszteletben tartani nemzeti törekvéseiket,„magyarnak csak az tekinthető, aki nem támogat a magyarság ellen irányuló törekvést,
politikai irányzatot”, továbbra is megmaradni az ellenzéki úton, a párt nem fogadja el a prágai
parlament által a kormányzói hatáskör kibővítéséről hozott törvényt, „az autonómia kenyeret,megélhetést jelent, annak elmaradása pusztulást és tönkremenést”, fokozott figyelemmel kellkísérni a kárpátaljai magyar iskolaügyeket.758 1938 nyarára, a külpolitikai tényezőktől isbefolyásolva, megérett a (magyar) nemzeti autonómia követelésének gondolata.759
Nyilvánvalóan megváltozott az autonómia kezelésének kérdése. Korábban a hivatalos
magyarországi kormányzati politika „két évtizeden keresztül hol nyílt, hol titkos eszközökkel
arra törekedett, hogy a szláv népek közötti közeledést megakadályozza, illetve a nyelvi,
vallási különbségeket elmélyítse és ezzel megingassa az államot. Ehhez igyekezett felhasználni a szlovák és a ruszin autonómia törekvéseket.”760 Gömbös Gyula magyar miniszterelnök
részére 1934. november 24-i keltezéssel készített bizalmas jelentésben például ez állt:„Kurtyák Iván huszti rutén képviselő halálával [1933. január 2.] a Magyarországhoz való
csatlakozás gondolata meggyengült a rutén nép között.” A „rutén földön” az alábbi hárommozgalom él: 1. „pravoszláv nagyorosz mozgalom”. Ezt „görögkeleti pravoszláv papok” és„nagyorosz emigránsok” irányítják. A leventéhez hasonló intézménybe tömörítik az ifjúságot,az irányítók közt sok a volt cári tiszt. Fő törekvésük az Oroszországhoz való csatlakozás. 2.
„ukrán–kisorosz mozgalom”. Különösen az értelmiség és a tanulóifjúság körében terjed. Célja
757

Ő, 1936. június 27.; KMH, 1936. június 25.

758

Az Egyesült Magyar Párt kárpátaljai kerülete beregszászi országos gyűlésének határozata. =FEDINEC (2004a) i. m., 408–416.

759

Nemzeti önkormányzatot a magyarságnak – Szlovenszkó és Kárpátalja autonómiájának keretében!
= KMH, 1938. július 7.; „ha Kárpátalja területi autonómiájának ügyét nélkülünk akarják megoldani, előtérbe tolul a nemzeti autonómia kérdése, mint amely a kárpátaljai, nemkülönben a szlovákiai
magyarság önkormányzati törekvéseinek jobban megfelel.” = KMH, 1938. július 10.; az EMP
hivatalos álláspontja: „a nemzeti önrendelkezés elvi álláspontján állunk. [...] A nemzeti eszme
követeli, hogy Szlovákia és Kárpátalja területén a nemzeti önkormányzat érvényesüljön. [...] Azegyes nemzetek saját önkormányzatukat országgyűlésük által gyakorolják. – Az itteni magyarság
ezt a hatalmi jogkört Szlovákia és Kárpátalja keretében a magyarlakta területen gyakorolja.” =Budapesti Hírlap, 1938. augusztus 27.

760

ANGYAL (2002) i. m., 135.

221

az önálló ukrán államon belül egyesíteni az összes „kisoroszt”. 3. „kommunista mozgalom”,
ami a leginkább a szegény nép körében van elterjedve. „[...] egy esetleges későbbi időpontbani népszavazásnál a magyarhű lakosság kisebbségbe kerülhet”.761 Megítélésem szerint az„őslakos egység” gondolatának szorgalmazása is azt szolgálta, hogy a magyarok természetes
hajlandósága mellett a többi nemzetet is Magyarország felé hajlítsák (nem utolsó sorban
területi megfontolásból).
Az EMP ehhez képest más irányba fordult. Kerekes István a következőket nyilatkozta a
Kárpáti Magyar Hírlapnak: „Kárpátalján az őslakos ruszinok az utóbbi időben légmentesen
elzárkóztak a magyarságtól [...] A közös és életbevágó ügyeket, mint amilyen az autonómia
is, a magyarság nélkül készülnek elintézni.”762 Rácz Pál írta a Kárpáti Magyar Hírlapban: „ha
Kárpátalja területi autonómiájának ügyét nélkülünk akarják megoldani, előtérbe tolul anemzeti autonómia kérdése, mint amely a kárpátaljai, nemkülönben a szlovákiai magyarságönkormányzati törekvéseinek jobban megfelel.”763
1938. március 28-án a prágai parlamentben Szüllő Géza az Egyesült Magyar Párt nevébena következő nyilatkozatot olvasta fel: „A képviselőház nyilvánossága előtt szögezem le, hogy
ebben a köztársaságban nemcsak szlovák, német, rutén, hanem magyar kérdés is van [...] amagyarság pártjai már megalakulásuk óta Szlovákia és Kárpátalja autonómiájáért harcoltak[...] Az autonómia alapját a pittsburgh-i szerződés teremtette meg, a Kárpátalja önkormányzatát maga a békeszerződés írta elő. Egyik feltételnek sem tesz eleget a kormány és ez az oka
mostani megrendült helyzetének. [...] Meg kell hogy értse a kormány, hogy másként itt
boldogulást nem tud elérni, mintha a teljes jogegyenlőség alapján állva megadja minden itt
élő nemzetnek, ami őt isteni és emberi törvény alapján megilleti.”764
Az Egyesült Magyar Párt kárpátaljai kerületének június 26-i munkácsi kongresszusán 124
tagszervezet képviselői és kárpátaljai németek, ruszinok és románok több mint 600 küldöttje
vett részt. A kongresszus megállapította: a kárpátaljai magyarság politikai képviseletére
kizárólag az egyesült párt képviselői jogosultak. A gyűlésen határozatban mondták ki:
követelik Kárpátalja önkormányzatát, a tartománygyűlési választások azonnali kiírását, arendszertelen erdőirtások beszüntetését, a végrehajtott földreform kiigazítását, a kártalanítást
az autonómia bevezetésének 19 év óta tartó halasztgatása miatt stb. (Az EMP 81 pontjának
kiegészítése.) Korláth Endre nemzetgyűlési képviselő az autonómiával kapcsolatban
kifejtette: „Kárpátalja autonómiája kérdésében továbbra is ragaszkodunk ahhoz az álláspontunkhoz, hogy az autonómia minket is megillet, mert a békeszerződés szerint nemcsak arutén népet illeti meg, hanem a Kárpátok alatt lévő, többségében rutén területen élő összesőslakos népeket. E megvalósítandó autonómia keretében meg fogjuk találni a megegyezést arutén néppel”.765
Június 29-én Milan Hodža miniszterelnök fogadta az Egyesült Magyar Párt képviseletében
Szüllő Gézát, Jaross Andort, Esterházy Jánost és Korláth Endrét, akik átnyújtották a magyarság követeléseit, melyek leglényegesebb pontja a nemzetiségi önkormányzat megadásának
761

MOL, K. 28. (Miniszterelnökség), 156. csomó, 322. tétel (ruszinok Csehszlovákiában).

762

KMH, 1936. október 24.

763(RÁCZ Pál írása.) KMH, 1938. július 10.

7641938. március 29. (1938. március 28.) MOL, K. 609. (Külügyminisztérium, sajtóarchívum), 99.
csomó, 1. dosz. (kisebbség 1938)

765

KMH, 1938. június 9; KMH, 1938. június 22.; KMH, 1938. június 29.; Az Egyesült Magyar Párt
kárpátaljai kerülete munkácsi magyar kongresszusának határozata. = FEDINEC (2004a) i. m., 446–
449.; Pesti Hírlap, 1938. június 28.

222

követelése.766 Az MTI szerint ugyanezen a napon a miniszterelnök külön fogadta a kárpátaljai
magyarság részéről Korláth Endrét, Hokky Károlyt, R. Vozáry Aladárt és Köszörű Károlyt,
akik átnyújtották a kárpátaljai magyarság külön kívánságait tartalmazó memorandumot,
ismertették a június 26-i munkácsi nagygyűlés határozatát.767
1938. október 7-én Pozsonyban az Egyesült Magyar Párt szenátorai, nemzetgyűlési, tartománygyűlési képviselői megalakították a Magyar Nemzeti Tanácsot, mint a cseh-szlovákiai
magyarság legfőbb nemzeti szervét. Időközben Kárpátalján a Volosin-kormány betiltotta azösszes politikai pártot, közte az Egyesült Magyar Pártot.768 1939. január 28-án Hokky Károly
kárpátaljai szenátor interpellációt jegyeztetett be az Egyesült Magyar Pártnak Kárpátukrajnában történt betiltása és a magyarságnak a választásokból való erőszakos kirekesztése miatt. Az
ügyben Esterházy János országos elnök – elődje, Jaross Andor tárca nélküli felvidéki
miniszter lett az Imrédy-kormányban – is tiltakozott Hácha Emil köztársasági elnöknél.769 E
naptól az ungvári Kárpáti Magyar Hírlap „Ung–Bereg–Ugocsa egyesített vármegyék és aFelvidéki Egyesült Magyar Párt Kárpátaljai Kerületének hivatalos lapja”-ként jelent meg
Kováts Miklós szerkesztésében. A lap egyik felhívása: „Lépjen be minden magyar a Felvidéki
Egyesült Magyar Pártba! – A volt kárpátaljai, ma felvidéki magyarsághoz szól ez a felhívás!”770 1940. március 15-én kimondták az Egyesült Magyar Párt (volt Keresztényszocialista Párt és Magyar Kisgazda, Földműves és Kisiparos Párt, későbbi nevén Magyar Nemzeti
Párt) feloszlását, illetve a Magyar Élet Pártjába történő beolvadását. (A MÉP-et Teleki Pál
hozta létre 1939-ben, s 1944 márciusáig volt kormányon.) Korláth Endre már a magyar parlament képviselőjeként kijelentette: „akik nem az Egyesült Magyar Pártnak, hanem csehszlovák
pártoknak voltak tagjai, nem voltak sem nemzethűek, sem tisztességes magyarok.”771

Összegzés
Kárpátalja politikai régióvá szerveződése nyomán az elsősorban ruszin kérdésként jelentkező
hivatalos politikai történésekkel párhuzamosan a helyi magyar közösség is sajátos utat járt be.
Hosszú időt vett igénybe annak a ténynek a tudatosítása, hogy az új határok nem ideiglenesállapotot jeleznek, hanem véglegesek. A magyar közösségen belül az első lépések között
szerepelt saját politikai szervezeteinek létrehozása. Ebben a korai időszakban megalakult
kárpátaljai magyar pártok: Magyar Jogpárt, Őslakosok Autonóm Pártja, Keresztényszocialista
Párt, Kisgazda-, Kisiparos és Földműves Párt. Kezdettől nagy befolyása volt a lakosságra a
Csehszlovákiai Kommunista Párt magyar tagozatának. A magyar pártok közül a ‘20-as évekmásodik felére megszűnt a Magyar Jogpárt és az Őslakosok Autonóm Pártja. A Kisgazda-,
Földműves és Iparos Párt átalakult Magyar Nemzeti Párttá, amely a Keresztényszocialista
Párttal kötött az együttműködést lehetővé tevő szövetséget. A magyar pártok választások
alkalmával a német pártokkal kötöttek szövetséget. Az időszakban Magyarország hivatalos
766

MOL, K. 609., 99. csomó, 1. dosz.

767

Uo. 2. dosz. (kisebbség 1938)

768

VEGESH, Mykola: Kárpáti Ukrajna belpolitikai helyzete, 1938–1939. = FEDINEC (2004b) i. m., 30–
32.; KMH, 1938. október 27.; KMH, 1938. október 29.; KMH, 1939. január 25.; 1939. január 15.,
1939. február 3. MOL, K. 428., 1078. csomó (Ruszinszkó 1938–1939).

769

MOL, K. 609., 100. csomó, 2. dosz. (kisebbség 1939–1941)

770

KMH, 1939. december 9–10.

771

KMH, 1939. december 15.

223

körei e pártokat, valamint azon ruszin pártokat, amelyek az autonómia követelését helyeztékelőtérbe, rendszeres anyagi támogatásban részesítette. Számottevő szerepet játszott a
Kommunista Párt (Csehszlovákiában az egyetlen minden etnikumot összefogó párt). A
választási eredmények tanulsága szerint a ‘20-as években Kárpátalján a lakosság 70 százalékatámogatta a munkáspártokat (az országban ennek körülbelül fele), illetve a centralista pártok
fölényben voltak az autonómiát követelőkkel szemben, s ez a helyzet később sem változott
lényegesen. A magyarlakta járásokban a kommunisták mindig több szavazatot kaptak, mint amagyar pártok. A visszacsatolás után a helybeli lakosság körében visszatetszést keltett többek
között a liberális csehszlovák demokráciához képest a véleményszabadságot sokkal inkább
kordában tartó Horthy-rendszer. Ez azonban nemcsak a rendszernek tudható be, hanem
közrejátszott az is, hogy határterületről, katonai szempontból kiemelt területről volt szó. A„húszéves küzdelemben kivívott” intézmények megszűntek, köztük a politikai szervezetek is.

224

FLEISZ JÁNOS
Városok és a magyar kisebbség Erdélyben, a Partiumban
és a Bánságban a két világháború között (1919–1940)

1. A városfejlődés általános feltételei a két világháború között
Az első világháborút követő nagyhatalmi döntések nyomán kialakult helyzetben Erdély, aPartium és a Bánság városainak fejlődési lehetőségei lényegesen megváltoztak. Az általános
körülmények ismertek, emiatt csak néhány jellegzetességet kell aláhúznunk.
A szóban forgó, több mint 102.000 km2 nagyságú területen fekvő városok fejlődési lehetőségei eltértek, ennek történelmi, politikai, gazdasági, társadalmi okai voltak, de ezek mellett
megjelentek a demográfiai, település-földrajzi és helyi okok is. E városok nagy hagyományokkal és bonyolult fejlődéssel érkeztek el a 20. század elejéig. Az impériumváltozás
után a számos korlátozás fékezte e városok haladását és leállította hosszú időre a beindult
felzárkózási folyamatot.
A Partium és részben a Bánság városai, amelyek addig a történelmi Magyarország
csaknem közepén helyezkedtek el, a határszélre szorultak és rövidesen halmozottan hátrányos
periférikus helyzetbe kerültek. Ez érvényes Máramarossziget, Szatmárnémeti, Nagykároly,
Nagyvárad, Arad és részben Temesvár esetében is. A helyzeti, fejlettségi és hatalmi periféria
egyaránt jelen volt.
A történeti Erdély városai közül a román politika által regionális fővárosnak kiszemelt
Kolozsvár helyzete a legellentmondásosabb. A többi város esetében is bonyolult képpel
találkozunk, de általában kizökkentek a normális demográfiai ciklusból és számottevő
átalakuláson mentek keresztül. A korlátozó intézkedések gyengítették e városok lehetőségeit,
alárendelve őket az integrálási és homogenizálási céloknak.
A városok jelentősége szempontjából fontos kérdés a rangsor és ennek változása. A legegyszerűbb hierarchia a népességszámon alapul. Érdekes módon az 1910-es magyar népszámlálás statisztikai adatai szerinti sorrend első 10 helyezettje, egy kivétellel, megegyezik az
1930-as román népszámlálás adatai szerintivel. Az egyetlen változást Kolozsvár negyedik
helyről első helyre való kerülése jelenti, országosan is legnagyobb – húsz év alatt közel
40.000 lakossal való – gyarapodásával. Íme az 1930-as népességszám szerinti rangsor: 1.
Kolozsvár, 2. Temesvár, 3. Nagyvárad, 4. Arad, 5. Brassó, 6. Szatmárnémeti, 7. Nagyszeben,
8. Marosvásárhely, 9. Máramarossziget, 10. Lugos.772
A funkcionális és komplex típusok alapján 1910-ben a tárgyalt területen teljes körűregionális központnak volt tekinthető Kolozsvár és Temesvár, valamint hiányos funkciókkal
Nagyvárad. A részleges regionális központok között Arad és Brassó foglalt helyet.773 Fejlett
megyeszékhelyek voltak Nagyszeben, Szatmárnémeti, Marosvásárhely és Máramarossziget.774
772

Recensământul general al populaţiei României din 29 decembrie 1930, vol. I., Bucuresti, 1938.

773

BELUSZKY Pál–GYŐRI Róbert, Magyar városhálózat a 20. század elején, Budapest–Pécs, 2005,
185.

774

Uo. 197.
225

1930-ban teljes értékű regionális központnak csak Kolozsvár tekinthető, míg részleges
regionális központ Temesvár és Brassó volt. A fejlett megyeszékhelyek közé esett vissza
Nagyvárad és Arad, ebben a csoportban maradt Nagyszeben és Marosvásárhely, a részlegesszerepkörűek között pedig Szatmárnémeti.775 1930 után lényeges elmozdulás a sorrendben
már nem történt.

2. A város a román köztudatban és településtörténetben. Koncepciók, szemszéletek
A román lelki alkathoz, hagyományos mezőgazdasági irányultsághoz a falusi település álltközelebb, ezért a köztudat sokáig az úgynevezett falusi községet felsőbbrendűnek tartotta avárosi községgel szemben, emiatt a figyelem is az előbbi felé fordult.
A két világháború között megnagyobbodott ország településszerkezete is számos kérdést
vetett fel, ezek egyike volt a városokkal összefüggő szemlélet. A román városok eredetével
kapcsolatban az ismert román történész, Nicolae Iorga kijelentette: „Semmi kétség ma afelől,hogy városainkat nem románok alapították”.776 Hasonló véleményt fejtett ki Ion Nestor történész is, aki szerint: „A moldvai városok nagy része német eredetű, mások a román falvakból
fejlődtek ki, melyekbe fokozatosan leheltek városi életet, megint mások szász, székely
településeken jöttek létre, a kikötőknek pedig genovai jellegűk volt”.777
Virgil N. Madgearu román szociológus 1927-ben megjelent tanulmányában kifejti: „Atörténelem viszontagságai eredményeként, amelyeken nemzetünk Erdélyben, Bánságban,
Besszarábiában és Bukovinában keresztülment, városok fejlődtek ki, amelyek idegen szigetek
voltak a nemzeti román lakosság között”.778 Majd hozzáteszi: „Nyilvánvaló városaink
nacionalizálása nem beteljesült tény, csak akkor valósulhat meg, ha folyamatos kulturális
munkánkkal egy olyan erős román civilizációt valósítunk meg, amely valós vonzási pont,asszimilációs központ lehet az idegenek számára”. 779
A településfejlődéssel foglalkozó szakirodalom is kitér az erdélyi (partiumi) és bánáti
városok helyzetére, kiemelve a románosítás sürgősségét. Ennek két formáját tartották megfelelőnek: az egyik a vidéki lakosság beözönlése a városokba, a másik a románok politikaigazdasági támogatás általi megerősítése. Amíg az elsőt annyira sikeresnek ítélték, hogy egyfajtaromán honfoglalásról beszéltek, a másodikat kevésbé látták hatásosnak.780 Mivel a falvaikat isféltették, az egyik javaslat a városok és falvak közötti ozmózist helyezte előtérbe.781
Mások, kiemelve az erdélyi városok szépségét, megállapítják: „Nem elég, hogy a város
nevét Nagyváradról Oradea-Mare-ra változtassuk, és az sem, hogy ott büszke szobrokat
emelünk. Minden erővel azon kell lennünk, hogy a város – a kultúra által – a (román) nemzetvédőbástyájává váljon a Puszta ellen”.782
775

Saját kutatások alapján összeállított hierarchia.

776

Román eszmetörténet 1866–1945. Önismeret és modernizáció a román gondolkodásban, h.. n.,
1994, 148.

777

Uo.

778

Uo. 157.

779

Uo. 158.

780

NEMOIANU:, P., Ardealul si Banatul după Unire, Cluj, 1925, 9–11.

781

Uo., 53.

782

SIMIONESCU, I., Oraşe din România, ed. a II-a Buc., 1929, 204.

226

A román értelmiség folyóirataiban visszatérő téma az erdélyi városok kérdése. Így évről
évre figyelemmel kisérték a városi román elem térhódítását és szorgalmazták a városok
gyarmatosítását.783 Mivel a régi városok központja már foglalt volt, így a román betelepedéscsak a városok környékén válhatott tömegessé. Ennek leküzdésére javasolták a román
többségű kisvárosok, vásárhelyek fokozott fejlesztését.784
1927-ben ankétot szerveztek, amelynek következtetéseiből csak egyet idézünk: „Az erdélyi
városok nem a mieink, sem gazdaságilag, sem demográfiailag. A városok meghódítása nem
politikai probléma, hanem a gazdasági és kulturális harcé...”785
A később megjelent írások, mintegy 15 év elteltével nem voltak megelégedve arománosítás előrehaladásával, s egyenesen ennek válságáról beszéltek. Elégedetlenek voltak
mind a menetével, mind a ritmusával és hatásfokával, sőt félelmeket fogalmaztak meg azzal
kapcsolatban, hogy a folyamat megfordulhat, vagy hogy a románok mindössze csak a városi
proletariátus számát növelik.786
Az 1920-as évek végétől főleg a településföldrajzzal foglalkozók értették meg a városok
jelentőségét, hangsúlyozva, hogy a városok és a civilizáció között szoros a kapcsolat és hogya város a haladás fő tényezője. Persze itt is előkerül a románok és az etnikai kisebbségek
közötti arány kérdése, kiemelve, hogy a románok előretörése lassú volt és a magyarok növekedése még mindig számottevő, a repatriálások ellenére is.787 Azt azért elismerik, hogy apolitikai változások következtében a románok száma lényegesen megnőtt, és hogy arománosítás természetes úton is végbe fog menni, de az államnak minden politikai és
gazdasági eszközt be kell vetni ennek gyorsítása érdekében.788
Egy-két írásban felsejlik a városok kulturális és civilizációs szerepe is, melyet éppen atömeges betelepítésekkel kapcsolatban vetnek fel: „Mit ér, ha van egy jól kövezett utunk, ha aváros lakói ennek tönkretételét keresik”.789
E néhány példán keresztül igyekeztünk a Nagy-Romániába került városokkal kapcsolatos
néhány román elgondolást ábrázolni. Ezekből több alapelem emelhető ki, ebből kihangsúlyozzuk: a románok a községeket, falvakat magukénak érezték, a város számukra sokáig
idegen terepet jelentett. Emiatt Nagy-Románia létrejötte számos addig tisztázatlan kérdést
vetett fel, amelyet a román politika és társadalom a saját nemzeti érdeke mentén akart megoldani.
A történelmileg kialakult, számukra kedvezőtlen viszonyok megváltoztatása érdekében
kidolgozták a városok úgynevezett nacionalizálásának egyfajta forgatókönyvét, amely a két
világháború között irányadóvá vált, de a későbbi politikai rendszerek is lényegében ezekre az
alapokra építették fel várospolitikájukat.

783

Societatea de Mâine. Anul I. nr. 4 din 4 mai 1924, 87–88.

784

Societatea de Mâine, nr. 26 din 12 octombrie, 1924. 517.

785

Societatea de Mâine, Anul IV. nr. 10–11 din 13 şi 20 martie 1927, 135–137.

786

Revista Fundaţiilor Regale, Anul II. nr. 2. februarie 1935. Buc., 368.

787

Uo. 30.

788

Manuilă, SABIN, Evoluţia demografică a oraşelor şi minorităţile etnice din Transilvania, Buc.,
1929, 114–119.

789

Mihai BERCEANU, Rolul cultural al oraşelor din România, Buc., 1927.

227

3. A városokkal kapcsolatos román jogi, közigazgatási és regionális politika
Nagy-Romániában a közigazgatás terén az alapokat az 1925. június 14-i, a közigazgatás
egységesítéséről szóló törvény rakta le. Eszerint „Románia területe közigazgatási szempontból megyékre, a megye községekre oszlik.”790 Utóbbinak két csoportját különböztették
meg, a falusi (vidéki) és városi községet. A törvény módot adott az addigi történelmi
alapokon nyugvó közigazgatási beosztás politikai megfontolások szerinti megváltoztatására,egyes megyeszékhelyek román többségű városokba való áthelyezésére.791
Az 1929. augusztus 3-i közigazgatási törvény hatályon kívül helyezte az előzőt, de azáltala megvalósított helyi önkormányzat és decentralizáció csak látszólagos volt. Valódi
választott tanácsok csak kivételesen, rövid ideig tevékenykedtek, gyakorlatilag kinevezettidőközi bizottságok vezették a városokat.792
Az 1936. március 27-i közigazgatási törvény a városok szempontjából nem sok változást
hozott.793
Az 1938. augusztus 14-i közigazgatási törvény új közigazgatási egységet állít fel atartományt (ţinut), a megye pedig elveszti jogi személyiségét.794 A törvény rendezi a városok
törvényhatósági jogát. Eszerint municípiumok a tartományok székhelyei és az 50.000 lakosnál
többel rendelkező városok. E kitétel által municípium lett Kolozsvár és Temesvár mellett
Nagyvárad, Arad, Brassó, Nagyszeben, de – mint tartományi székhely – az időközben román
többségű várossá vált Gyulafehérvár is. A magyar többségű Marosvásárhely és Szatmárnémeti viszont elvesztették ezt a minőségüket.795
Nagy-Románia 172 városát a szakemberek nagyságuk és jelentőségük szerint három
csoportba osztották: a municípiumok, az egyszerű megyeközpontok és a nem megyeközpont
városok. Az 1930-as népszámlálás népességi adatai szerint a 20 municípium lakossága volt alegnagyobb, mindegyik 30.000 lakos fölötti. Itt kaptak helyet Kolozsvár, Temesvár, Nagyvárad, Arad, Brassó, Szatmárnémeti, Nagyszeben, Marosvásárhely. A második csoportba
további 51 megyeszékhely város következett. Ezek közé került például Máramarossziget,
Lugos, Torda és Dés. A harmadrangú, nem megyeszékhely városok közt 101-et jegyeztek fel,ezek között a legnagyobb volt Resicabánya, de ide tartozott még másokkal együtt Nagykároly, Nagyszalonta, Belényes stb. A városi lakosság száma és aránya összességében ismegnőtt.796
A különböző hagyományú, jellegű és lakosságú országrészek miatt a regionális politika
Nagy-Romániában kezdettől fogva sok szempontból előrehaladott volt. Mivel ezek befolyásolták a városok súlyát, helyét és szerepét, röviden szükséges érintenünk a regionalizmus
kérdését.

790

NAGY Lajos, A kisebbségek alkotmányjogi helyzete Nagyromániában, Kolozsvár, 1944. Reprint.
17.

791

Uo.

792

Uo. 179–180.

793

Uo. 180–181.

794

Uo. 182.

795

Uo. 183.

796

Buletinul Statistic al României, nr. 1 martie, 1932. Buc.

228

Nagy-Románia megalakulása után rövid ideig az egyes új tartományok bizonyos önkormányzati jogokkal rendelkeztek, illetve módosításokkal ezek esetében az addig hatályos
törvények maradtak érvényben. Az 1925-ös törvényt kiegészítő 1926. februári határozat a 71
megyét 9 közigazgatási kerületbe (circumscripţie) osztotta, ebből Erdély, Partium és Bánság
21 megyéje az I. (Kolozsvár központú), a II. (Temesvár központú), a III. (Nagyszeben
központú) kerületbe lett beosztva, Brassó és Csík megye viszont az V. (Ploieşti központú)
kerületbe került. Mivel két év alatt sem sikerült ezeket felállítani, 1927 novemberében aregionális közigazgatási kerületeket átszervezték, előbb számukat 10-re növelve, majd 1928tól ismét 9-re csökkentve. A tárgyalt terület 23 megyéjét a VII. (Brassó központú), a VIII.
(Nagyvárad központú) és a IX. (Kolozsvár központú) kerületbe osztották be. Ezzel véget ért
az új állam közigazgatási egységesítése. 797
Az 1929-es törvény a decentralizációt és a helyi önkormányzat kiépítését irányozta elő,ennek megfelelően 7 közigazgatási központot és helyi felügyeletet hoztak létre, amelyeket
helyi minisztériumi igazgatóságoknak neveztek el. E 7 igazgatóságot a történelmi tartományok szerint csoportosították. A IV-es számú az Erdély nevű, központja Kolozsvár volt, és 18
erdélyi és partiumi megyét tömörített. A VII-es számú, Bánát nevűbe Temesvár központtal 5
megye tartozott.798 Ez a beosztás is rövid életűnek bizonyult, mivel az 1931-es kormányváltás
következtében megszüntették.799
Az 1938-as közigazgatási törvény a 71 megyét 10 tartományba (ţinut) csoportosította. A
Maros nevet viselőhöz Gyulafehérvár központtal 9 megye, a Szamoshoz Kolozsvár központtal 7 megye, a Temeshez Temesvár központtal 5 megye tartozott.800 Ez a beosztás semérte meg a két évet, mivel a politikai és határmódosítások miatt 1940 szeptemberében
Antonescu a megmaradt román területeken visszaállította a megyerendszert.801

4. Erdély, Partium és Bánság városainak etnikai-nemzeti sajátosságairól
Az első világháborút követően Magyarország és benne Erdély, Partium és Bánság magyar
lakta sávjainak, városainak, megszállása előrevetítette a gyökeres változásokat. 1919 áprilisától – Trianonon át – a létrejött kényszer-kisebbségek közül a legjelentősebb lélekszámú NagyRomániába került. A terület városainak nagy része Trianonig etnikai tekintetben egyértelműen
magyar (kisebb mértékben német) többségű volt, román többség csupán néhány kisebb
városban alakult ki, például Abrudbányán, Hátszegen, Karánsebesen, Szászsebesen stb.802
Lényegében már 1919-től elkezdődött az a politika, amely fő stratégiai célként hivatalosan
is a városok nacionalizálását, vagyis románosítását tűzte ki. Ezt a kérdést a tanulmány más
részében érintjük.
A Nagy-Romániába került különböző múlttal és fejlettségi szinttel rendelkező területek
közül közismerten az erdélyi, a partiumi és a bánáti részek voltak a legfejlettebbek. Emiatt az
ottani városok is nyilvánvalóan többet teljesítettek gazdaságilag az ország többi területén
797

NISTOR, Ioan Silviu, Comuna şi judeţul. Evoluţia istorică, Cluj-Napoca, 2000, 169–173.

798

Uo. 124.

799

Uo.

800

Uo. 125.

801

Uo. 126.

802

Magyar Statisztikai Közlemények, Új sor, 42. köt., Budapest, 1912.

229

fekvő városánál, ez kimutatható például a jövedelem és az egy lakosra jutó bevételek
tekintetében is. E gazdasági-strukturális fölény az évek során az ennek lebontására irányuló
politika dacára sem csökkent számottevően. Így az 1938–1939-es gazdasági évben, az összes
városi bevétel alapján a főváros, Bukarest után országosan a második legnagyobb jövedelemmel Temesvár rendelkezett, Brassó a harmadik, míg Kolozsvár a hetedik volt. Az egy
lakosra jutó bevételek alapján még előkelőbbek a helyezések: Brassó első, Temesvár másodikés Kolozsvár a hetedik.803
1939-ben, Bukarestet 100-nak tekintve, az életszükségleti költségek aránya százalékban aszóban forgó terület városaiban a következő volt:
2. Brassó 87, 6
4. Kolozsvár 84, 4
6. Arad 77, 7
7. Nagyszeben 75, 5
12. Nagyvárad 73, 9 804
Mindez egyértelműen, azt bizonyítja, hogy a terület nagyvárosai minden megszorító
intézkedés és a számukra végig hátrányos gazdasági rendszer ellenére az időszak végéig,
többé-kevésbé meg tudták tartani gazdasági főlényüket.
Ami a városok etnikai-nemzeti összetételét illeti, román elemzések szerint a magyarok
térvesztése már a világháború idején elkezdődött és ez a háború, majd az azt lezáró
békeszerződések után, főleg a tömeges repatriálás által valóban súlyosbodott.
1923-as román becslések szerint az erdélyi, partiumi és bánsági 8 legnagyobb város
lakosságnak etnikai-nemzeti összetétele a következőképpen alakult:román 26,13%
magyar 42,69%
német 14,65%
zsidó 14,59%,
egyéb mindössze 1,94%.805
Ugyanez a terület többi 32 kis és középvárosában így mutat:
román 36,30%,
magyar 35,44%,
német 13,05%,
zsidó 13,52%,
egyéb 1,69%.
A községekben viszont az adatok már jelentős román többséget mutatnak ki.806 A számok
ugyan nem megbízhatóak, mégis a megfogalmazott általános következtetéssel nagyrészt
egyetérthetünk: a románok aránya a városi lakosság keretében, a városok nagyságával csökken, illetve, minél kisebb egy város lakossága, annál jobban megnövekszik a román lakosság
aránya.807
803

Enciclopedia României, Vol. IV., Buc., 1938.

804

Anuarul Statistic al României 1939 şi 1940, Buc., 1940, 656–657. A sorszámok természetesen az
országos rangsorban elfoglalt kiemelkedő helyet mutatják.

805

MANUILĂ, S., Uo. 57.

806

MANUILĂ, S., Uo. 58–60.

807

Uo.
230

A román források, vizsgálva az etno-demográfiai folyamatok alakulását a városokban az
1910 és 1923 közötti időszakra, kiemelik a románok fokozatos térnyerését. A fent már idézett
elemzés az erdélyi magyarságot 4 részre osztja: első rész a városokban lakó (szerinte 30%), amásodik a határmenti (20%), a harmadik a székelyföldi (40%), a negyedik az erdélyi
falvakban szétszórt magyarság (10%).808
Az írás egyben felhívja a figyelmet, hogy a román kormánynak nem kell mesterséges
eszközökhöz nyúlnia a románosítás (máshol „vissza-románosítás”) érdekében, mert ez
természetes úton is végbe fog menni, békés asszimiláció által. Ebben az állam feladatait
többek között az alábbi problémák megoldásában látja:– egészségügyi ellátás falun és városon– népmozgalom állandó figyelemmel követése– a belső kolonizáció, új városok és ipari központok létrehozása– a falusi lakosság városokba irányítása és tömörítése.809
Érdekesek a konklúziók is:– a városi lakosság biológiai ereje alacsony, a falusi lakosságé általában magas– a városi lakosság néhány évtized múlva eltűnik, az alacsony születési arány miatt– a városokba tömörülő lakosság első generációja a városkörnyéket foglalja el– a falvaktól függ a városok jövőbeni etnikai összetétele
– a városok a falvak lakosságát annál jobban vonzzák, minél közelebb van az illető falu avároshoz– az etnikai kisebbségek – a zsidókon kívül – csak akkor fognak létezni, ha rendelkeznek
jelentős számú falusi lakossággal
– az államnak állandó védelmet kell nyújtana az emberi tőkének (ma emberi erőforrásnak
mondanánk) főleg a falvakon– az erdélyi demográfiai politikának különbözőnek kell lennie a Regátitól, mivel ott az
urbanizáció jóval alacsonyabb szintű
– meg kell oldani majd a kisebbségi kérdést is.
A végkövetkeztetés pedig: a román népelem megerősítése a határokon, a centrifugálistendenciákat mutató elemek gyengítése nemcsak jog, amelyet el fog ismerni az egész
civilizált világ, hanem kötelessége is a mindenkori román kormánynak.810
Ez a szemléletmód és megközelítés jellemző az egész időszakra, de kiindulási alapulszolgált a későbbi koncepciók kidolgozásához, amelyek a 20. század második felében nagy
hatásfokkal érvényesültek.

808

Uo. 94.

809

Uo. 118.

810

Uo. 119.

231

5. A városi magyar közösségek helyzete, a közösségépítés lehetőségei, kisebbségi alternatívák
A romániai magyar kisebbség helyzete a két világháború között általában ismert, emiatt csak
néhány fő kérdést szükséges érintenünk. Az általunk kutatott területen megállapíthatjuk, hogya magyarság helyzetét kezdettől fogva hátrányosan befolyásolta az addig kialakult
településszerkezet. A sok esetben idegen nemzetiségi környezetben elhelyezkedő városi
magyar közösség ki volt téve egyrészt az országos szintű megszorításoknak, de ki volt téve az
asszimilációs hatásoknak és a hatalom manipulációinak is.811 Ráadásul az ilyen környezetbenfekvő városok gyakran el voltak zárva a magyar anyanyelvű utánpótlástól, és így „elkezdődött
az a folyamat, mely végső soron a nagy múltú és kultúrájú magyar városok jellegének lassú
megváltozásához vezetett”.812 Ennek alapját a számos korlátozó intézkedés és törvénysértés
adta. Anélkül, hogy kitérnénk a részletekre, megemlítjük, hogy a városok magyar közösségét
is erősen érintették a jogi rendelkezések hiányosságai, valamint azok be nem tartása vagy
figyelmen kívül hagyása.
Az egyik súlyos rendelkezés, amely a városok magyar közösségét nyomorította, az állampolgársághoz való joggal kapcsolatos. Az állampolgárság megadásának elutasításával vagy
megnehezítésével próbálták elérni a kisebbség létszámának csökkenését.8131939-ig emegszorítás által a magyarok tömegesen kényszerültek a helyi társadalom perifériáján élni,vagy az országot elhagyni. Ezen az alapon (is) sokakat távolítottak el állásukból, fosztottak
meg egzisztenciájuktól, vagy hontalanként nem kaptak nyugdíjat. A nyelvhasználatot avárosokban is évről évre korlátozták, igyekezvén az összes feliratokat román nyelvre
változtatni, az intézményekben pedig csak a román nyelvet lehetett használni.
Az oktatásügy volt az, ahol a két nemzetépítő stratégia, a román és a magyar a legjobban
összecsapott. A román iskolarendszer a sorozatos hivatalos rendelkezések hatására állandóanbővült a fontosabb városokban, a magyar (és persze a többi kisebbség) iskolarendszere pedig
mind jobban visszaszorult, az erős ellenállás dacára. Ezzel egy időben a magyar történelmi
egyházak is meggyengültek a magyarság intézményrendszerével együtt.
A helyzet kedvezőtlen volt a politikai jogok terén is, mivel a választási törvény elkobozta avárosok külön képviselő-küldési jogát. Európában páratlan módon, a városi központok a
megyében lévő községekkel alkottak közös választókerületet, emiatt a városok a politikaiképviselet szempontjából az egész periódusban alulreprezentáltak voltak.
A helyi önkormányzat – egy rövidebb időszak kivételével – voltaképpen egyáltalán nemműködött, hiszen a városvezetőséget állandóan lecserélték, a decentralizációs kísérletek pedig
rendre kudarcot vallottak.
A hátrányos megkülönböztetések másik formája az úgynevezett kultúrzóna felállítása volt,
amely nemcsak a tisztán magyar lakta megyéket érintette, hanem az összes azon megyéket is,amelyekben jelentős számú magyar kisebbség volt. 814 Mindezek mellett a gyakori statáriumok, a cenzúra, a gyülekezési tilalom és a törvények kijátszása, ellehetetlenítette avárosokban élő magyarság életét.
Ilyen körülmények között a városokban élő magyarok közösségépítésének lehetőségeierősen korlátozottak voltak. Ennek legfontosabb területei az egyházi-vallási élet, a politikaiképviseletre való törekvés, a társadalmi szervezetekben való tevékenység stb. voltak. Mind811

Ld. Hetven év. A romániai magyarság története 1919–1989, Budapest, 1990, 18–19.

812

Uo.

813

Uo. 21.

814

NAGY L., i. m., 122–123.

232

ezek az erőfeszítések természetesen főleg a városokban összpontosultak, hiszen ezek képezték
a legfontosabb csomópontokat. A nagyobb városokban a közművelődési szükségleteket akülönféle egyesületek, a magyar sajtó, a feltörekvő magyar irodalom és a színházi előadások
próbálták kielégíteni. A más területeken igen eredményes román elnyomás ezeken a területeken kevésbé tudott érvényesülni. Máig elismerésre méltó a szélesebb értelemben vett Erdélyben az a mennyiségi és minőségi teljesítmény, amelyet az irodalom, a sajtó, a színművészet ésa tudományos-kulturális egyesületek értek el. Ezekhez kötődtek a két világháború közötti
magyarság kisebbségi alternatívái, amelyek módosulásokat szenvedtek az általános helyzet,
illetve a változó lehetőségek függvényében.
Az egyes városokat érintő 1919-es román megszállás idején a magyar lakosság eleinte
beletörődéssel, de egyúttal reménykedve fogadta az új helyzetet. Általános volt az a vélekedés, hogy a háború után kialakult állapot csak időleges és rövidesen kedvezőbb változások
fognak bekövetkezni. 1920. június 4-e után látva, hogy a folyamat iránya nem változik,
elkezdődött a magyar közösségekben az útkeresés. Az egyik első lépés ebben a politikai
aktivitásra való áttérés volt. Amikor kiderült, hogy ennek rendkívül alacsony a hatásfoka,
kezdtek nagyobb hangsúlyt fektetni a magyar kultúrára, a nemzeti önértékelés és öntudat
fenntartására, az értékek és hagyományok őrzésére. Ezeknek a törekvéseknek lett eredménye
az a páratlan teljesítmény, amelyet e közösség 1935 táján, másfél évtized elteltével, elért. Az
1930-as évek végén, a városok magyar közössége megpróbált alkalmazkodni és ismét
várakozó álláspontra helyezkedett, azt remélve, hogy az európai nagyhatalmi erőviszonyok
megváltozása kedvező eredményeket hozhat.
*
A két világháború közötti időszakban Erdély, a Partium és a Bánság városainak magyar
lakossága ki volt téve Nagy-Románia nacionalista politikájának. Mivel ez egységes nemzetállamban, az új területek teljes asszimilációján alapuló integrálásban gondolkodott, a magyar
társadalom alapjában véve minden tekintetben elkülönülve próbálta elérni saját, elsősorban
megmaradását célzó nemzetstratégiáját.815 Ez vagy defenzív hagyományőrző, vagy érdekérvényesítő alternatívát eredményezett, melyek ugyan tekintélyes veszteség mellett, de elérték,
hogy e közösségek mintegy 21 év után is megmaradjanak, sőt fejlődési lehetőségei ésperspektívái is életben maradtak. Ilyenformán az egész tárgyalt időszakot tekintve kisebbségi
alternatívaként jelen volt a kialakult helyzet elutasításából fakadó kiváró és a kitörést
előkészítő válaszút mellett, a lehetőségeket mérlegelő, a román politikai-társadalmi rendszerbe integrálódni próbáló alternatíva is. Gyakran ezek keveredése is nyomon követhető, deösszességében megmaradt az egymástól válaszfalakkal elkülönült, párhuzamosan létező és
ellenkező irányú tendenciáktól vezérelt román és magyar nemzeti társadalom.
A második világháború idején végbement határ- és erőviszony-módosulások ezt a helyzetet
csak tovább bonyolították anélkül, hogy lényegi megoldást hoztak volna. Ennek elemzése
azonban már meghaladja jelen tanulmányunk időrendi határát.
Végezetül csak annyit szükséges aláhúzni, hogy az erdélyi, a partiumi és a bánsági városok
sorsa hűen tükrözi mindazokat a változásokat, amelyek e területen a két világháború között
végbementek. Emiatt e kérdéskör várostörténeti nézőpontból való vizsgálata számos fontos,
gyakran figyelembe nem vett következtetés és tanulság megfogalmazásához vezet, amelyszámottevő adalékot szolgáltat a kisebbségtörténeti és egyéb hasonló kutatásoknak.

815

Vö. SZARKA László, Védtelen védhatalom. A magyar kisebbségek Magyarország 1919–1920. évibékepolitikájában, in Kárpát-medencei önismeret. Tanulmányok a régió kultúrájáról és történelméről, Budapest, 2001, 191–192.

233

GYŐRFFY GÁBOR
A Romániai Magyar Szó sajtókampányai 1947–1949 között

A központi magyar nyelvű sajtóorgánum
A romániai kommunista hatalom megszilárdulásával a sajtórendszer is jelentős változáson
ment keresztül. A propaganda hatásos terjesztésére Bukarestben szerkesztett központi lapok
indultak, melyek irányadó politikai szempontokat tartalmaztak a helyi újságok számára. A
magyar nyelvű politikai propaganda céljait elsősorban az 1947 őszétől megjelenő Romániai
Magyar Szó szolgálta. Szerepe kezdettől fogva az RKP hivatalos lapja, a Scânteia által
megjelentetett pártpropaganda magyar nyelvű terjesztése volt. Ezért a helyi újságokhoz képest
nagyobb terjedelemben és részletesebben közölte a pártdokumentumokat, illetve tudósított apárt különböző szintű gyűléseiről, konferenciáiról és kongresszusairól. Az egész országra
kiterjedően tájékoztatott a „szocialista építés eredményeiről”, mozgósított az aktuális politikaiés gazdasági feladatok teljesítésére; a külpolitikai helyzet bemutatása során a lap kizárólagos
szempontja a nemzetközi imperializmus leleplezése, illetve a Szovjetunió által vezetett
béketábor harcának bemutatása volt.

Sajtókampányok a Romániai Magyar Szó hasábjain
A kommunista sajtó kampányai azon politikai mítoszok816 mentén bontakoztak ki, amelyek ahatalom átvételét és gyakorlását voltak hivatottak legitimálni; szerkezetüket a hivatalosan
elfogadott duális tagolás jellemzi, amely a Jó és a Rossz kategóriái szerint jött létre: apropaganda haladó és reakciós erők, dolgozó és zsíros parasztok, proletárok és burzsoák, népi
demokráciák és imperialista hatalmak, béketábor és háborús uszítók ellentétét jelenítette meg.
Az ennek megfelelő társadalom ábrázolása a negyvenes évek végére már kanonizált formában
jelenik a sajtóban.817
A második világháború utáni sajtókampányok közvetlen módon a politikai élet eseményeinek hatására jelentek meg és a megszilárduló kommunista hatalom diskurzusát követték.
Az népi demokratikus sajtó első éveinek legjellemezőbb vonása a reakcióellenes harc volt.
Mivel a kommunista rendszer teoretikusai szerint a forradalmi átalakulás megköveteli akapitalizmus bukását és a szocializmus győzelmét, illetve ezáltal teljesül a meghirdetett
történelmi fejlődés, a reakciós magatartás vádja bárkit érhetett, aki nem csatlakozott feltételek
nélkül az új társadalmi rendhez. Ennélfogva a szocialista hatalom ellen, illetve a hatalommal
azonosított nép ellen tevékenykedő reakció olyan gyűjtőfogalommá vált, amely magába
foglalhatta a vezető szerepet betöltő párt összes valós és vélt ellenfelét. A történelmi románpártokat érő támadások, a hagyományos magyar intézményekben megkövetelt tisztogatás ésaz egyházak elleni kampányok ugyanazon szlogen, a reakcióellenes harc jegyében folytak.
816

A fogalom tekintetében lásd Harold LASSWELL, A hatalom nyelve, in Szövegváltozatok a politikára.
Nyelv, szimbólum, retorika, diskurzus, szerk. SZABÓ Márton, KISS Balázs, BODA Zsolt, Nemzeti
Tankönyvkiadó, Budapest, 2000, 18.

817

L. GAGYI József, A magyar kisebbségi elit társadalomképének változása Erdélyben az ötvenes–
hatvanas években, Látó, 2005, 5. sz.

234

Az ideológiai harc irányvonala 1947-től kezdve lényegesen differenciálódik; az ellenséges
külföldi reakció a kapitalista országok törekvéseit tükröző imperializmus fogalma révén
mutatkozik meg. A katolikus egyházak ellen folytatott kampányokhoz az „imperializmus
szolgálatában álló Vatikán” befolyásának megszüntetése szolgáltat ürügyet. A kommunistapárt politikai ellenfeleinek felszámolását az „áruló jobboldali szociáldemokrácia” és a„nemzetközi imperializmus” tevékenysége indokolja. A „titoista elhajlás” fogalma 1948 nyara
után kerül be a kommunista propaganda szótárába, miután a Tájékoztató Iroda antimarxista ésszovjetellenes politikával vádolja meg a Jugoszláv Kommunista Pártot.
A leleplezések sorozata a cionista mozgalmat érő támadásokkal folytatódik. Valójában a
kommunizmus ideológusai nem tudták pontosan meghatározni a cionizmus fogalmát, illetve
körvonalazni ennek demokráciaellenes jellegét; ezért a meglehetősen homályos értelmezések
úgy jelenítik meg, mint a nemzetközi imperializmust szolgáló, a burzsoá zsidósággal kapcsolatban álló, reakciós elemeket támogató és a népi demokráciára veszélyes irányzatot.
A kozmopolitizmus elutasítása 1949-től kezdődően a fokozódó hidegháború légkörében
következik be, a két világhatalom és az általuk képviselt társadalmi berendezkedések között
egyre inkább elmélyülő ideológiai ellentétek folytán. A kommunista propaganda ugyanakkor
a proletár internacionalizmust hirdeti, amely megköveteli a munkásosztály nemzetközi
egységét az imperialista törekvések ellen folytatott harcban.
Az ideológiai kampányokból nem hiányozhatott másfelől a Szovjetuniót és kommunistapártját dicsőítő, Sztálin személyes kultuszát megteremtő propaganda. Az RKP és vezetői
szintén kiveszik részüket a népi demokrácia történelmi jelentőségét és eredményeit bemutató
sajtókampányokból. A háborúra uszító imperializmus ellentéteként megjelenik a békeharc
eszméje, amely a legváltozatosabb összefüggésekben hirdeti a szocialista országok és békeszerető népeik azon törekvéseit, hogy megakadályozzák az újabb háborút és biztosítsák avilágbékét.

A reakcióellenes sajtókampányok
A kiépülőben levő kommunista rendszer számára a reakció ellen folytatott harc megfelelő
propagandaeszköz volt arra, hogy leszámoljon a hatalom összes ellenfelével. Kezdetben afogalmat a sovinizmussal és fasizmussal kapcsolja össze a sajtó, majd 1947-től kezdődően
elsősorban az imperializmussal társítja.
Az 1947 szeptemberében induló Romániai Magyar Szó első száma az erdélyi magyarságéletében tapasztalható népellenes irányzatok szempontjából készíti el az elmúlt három évmérlegét. Csákány Béla cikke az éberség hiányát rója fel, az aktív részvételt a politikai életben, ami elősegítette, hogy a „nemzetközi politika reakciós áramlata” és az „az egyház palástja alatt megbújó reakció” teret hódítson a romániai magyarság körében. A megfogalmazások
rávilágítanak arra, hogy a kommunista párt elsősorban a nyugati államok és a független
egyház befolyásában látta a legnagyobb veszélyt, amely saját hatalmának kiépítését meggátolhatta volna.
A kommunista hatalomnak egyértelműen útjában álló monarchia kérdését viszont nem
meri feszegetni a romániai sajtó. Egészen 1947. december 30-ig, a népköztársaság kikiáltásáig
a király személye kedvező fényben jelenik meg; a lapok hangsúlyozzák, hogy jelentős
szerepet játszott a fasizmus feletti győzelem kivívásában, majd ezt követően együttműködött ademokratikus erőkkel. A monarchia létjogosultsága ellen egyetlen negatív cikk sem jelenik
meg 1944–1947 között. Ellenben az 1948. január elején megjelenő lapok már megengedhetik235

maguknak, hogy visszamenőleg is elítéljék a monarchiát, a „főúri és földesúri reakció utolsó
bástyáját”, amelynek fennállása végig gátolta a „polgári demokratikus forradalom
beteljesedését” Romániában. A király lemondását és a Román Népköztársaság kikiáltását a
nép akaratának megfelelő, természetes történelmi folyamatként mutatják be a lapok, mellőzve
bármilyen utalást arra vonatkozólag, hogy a trónfosztás erőszakos módon történt volna. A
korabeli propaganda a népi demokratikus forradalom kezdetét látja a monarchia megdöntésében; általa egy új rendszer csírái bontakoznak ki a román történelemben, amely a reményt
jelképezi a dolgozó nép számára. Eszerint a népköztársaság kikiáltása egy forradalmi ciklus
beteljesülésének, a kizsákmányoló osztályok feletti győzelemnek tekintendő. 818
Habár 1948 elejére már szinte teljes mértékben felszámolták az úgynevezett reakciós politikai pártokat és intézményeket, az osztályharc fokozódása következtében a sajtóra további
feladatok vártak. A demokrata sajtónak harcos, haladó szellemben kell nevelnie a tömegeket
és élére kell állnia az imperialista- és reakcióellenes harcnak, a legnagyobb figyelemmel kellelzárnia az utat minden „reakciós ideológiai beszüremlés elől, bármilyen formában rejtőzzék
is”.8193.2. Sajtókampány az imperializmus és ügynökei ellen
Az imperializmus ellen folytatott sajtókampányok a reakciót megbélyegző hadjáratokból
bontakoznak ki a Truman-doktrína és a Marshall-terv 1947-es kihirdetését követő időszakban.
A reakció és az imperializmus fogalmai kezdettől fogva szoros kapcsolatban állnak egymással: az amerikai terjeszkedési politika a szocialista fejlődést akadályozó maradi erőkkel
kerül összefüggésbe. Az imperializmus érdekkörei szerte a világon a reakció erőit támogatják,
ugyanakkor veszélyt jelentenek a világbékére.
A lapértelmezések szerint Truman elnök a reakciós görög kormánynak akar támogatást
nyújtani, Törökországban pedig a reakció közel-keleti bástyáját építi ki. Valójában az amerikai külpolitika célja az volt, segélyt nyújtson a görög és török demokratikus kormányoknak,
és ezzel elejét vegye a szocializmus balkáni terjeszkedésének. Erről azonban az olvasó vajmi
keveset tudhatott meg, mivel a szocializmus és demokrácia fogalmait a kommunista sajtó
egyenértékű fogalmakként kezelte, a nyugati demokráciákat pedig egyszerűen a kizsákmányolás és a háborús propaganda eszközeként mutatta be.
Ezzel szemben a Szovjetunió és a többi szocialista ország által folytatott békeharcról szóló
jelentések folyamatosan a napilapok első oldalára kerülnek. Ugyanakkor az imperializmus ésa reakció érdekeit szolgálják mindazok az államok, amelyek nem léptek a szocialista fejlődés
útjára, és kapcsoltban állnak a Egyesült Államokkal. A Pravda és egyéb szovjet lapok nyomán
számos külpolitikai elemzés jelenik meg a romániai magyar sajtóban. Ezek lényegében azt
sulykolják az olvasóba, hogy a Marshall-terv Európa kettészakítását eredményezi, miközben atervhez csatlakozó európai államok függetlenségük feladására kényszerülnek. A szocialistaországok ellenben képesek arra, hogy függetlenségüket megőrizve, önerejükből építsék újragazdaságukat, ezért határozottan visszautasítják az imperialista tervet.
A sajtóban megjelenő cikkek szerint Románia az antiimperialista harc aktív tényezőjévé
válik. Ennek a kampánynak részei azok a megnyilvánulások, amelyek 1948 nyarán akatolikus egyház ellen irányulnak. A sajtó arról biztosítja az olvasókat, hogy „a demokratikus
818

Gh. Gheorghiu DEJ, Raport politic general la Congresul PMR, Editura PMR, Bucuresti, 1948, 15.

819

L. az MNSz sajtóértekezletéről szóló beszámolót a Világosság 1948. január 31-i számában.

236

román állam jelentékenyen segíti működésükben az egyházakat”,820 azonban azt nem tűrheti
el, hogy „a felekezeti iskolákban kormányellenes politikát folytassanak”.821 Számos cikk
jelenik meg az „imperialista érdekeket szolgáló Vatikán” tevékenységéről, amely korlátozza anépi demokrácia országaiban a vallásszabadságot. A katolikus reakció és a vatikáni imperialista politika leleplezése elsődleges céljává válik a sajtónak, amely az egyházi és vallási
palástban jelentkező népellenes irányzat mögött felismerni véli a „volt tőkés és földesúri
elemek reakciós ármánykodását.”822
A sajtókampány a Vatikánnal 1927-ben kötött konkordátum felbontását készítette elő.
Valójában a lépés politikai jelentősége abban rejlett, hogy kivonta a katolikus egyházat apápai oltalom alól, és ezzel kiszolgáltatta a kommunista hatalom önkényének. A propaganda
viszont egészen másképp értelmezte a történteket: „A konkordátum egyrészt visszaadja akatolikus híveknek a teljes lelkiismereti szabadságot, másrészt megveti az alapjait annak,
hogy [...] a katolikusok is önmaguk irányítsák egyházi életüket. Véget vetett ez a határozat
annak, hogy az imperialista zsoldban álló Vatikán, amely ellenségesen viseltetik a dolgozó
demokratikus államhatalommal szemben, területen kívüli előjogait a demokráciaelleni
uszításra, a béke megbontására használja fel.”823
Az egyházellenes sajtókampányok az ateista kommunizmusnak ellenálló egyházfőkre is
kiterjedtek, akiknek tekintélyét az új hatalom rágalmazások sorozatával próbálta aláásni, majd
azokat, akik nem voltak hajlandók együttműködni a rendszerrel, erőszakkal eltávolították az
egyház éléről. Magyarországon Mindszenty József bíboros, Romániában pedig Márton Áronkatolikus püspök ellen folytak a leghevesebb hadjáratok.
A romániai sajtó terjedelmes anyagokat közölt Mindszenty bíborosról, akit a legkülönfélébb vádakkal illettek. A Romániai Magyar Szó sorozatosan közli az újabb és újabb „megdöbbentő részleteket” a bíboros kémtevékenységéről, majd hozzáfűzi: „Mindszenty pontosan
ugyanazokra a bűnökre vetemedett, mint a romániai összeesküvők [...] Kémkedésre, hazaáruló összeesküvésre. Emellett valutázása.”824 Pár nappal később Kacsó Sándor tollából
jelenik meg A Magyar Népi Szövetség új feladatai című írás, amely programszerűen fogalmazza meg a katolikus egyház elleni harc irányelveit: „az imperialistákkal szövetkezett
Vatikán utasításait követő római katolikus egyház [...] a félrevezetés, az ámítás, fenyegetés,valamint a babonákba fulladó vallási miszticizmus eszközeivel el akarja szakítani a rétegeket
a népi demokrácia fejlődéséért és megerősítéséért vívott küzdelmektől.”825
Mindszenty perének lefolyásáról 1949 februárjában áradatos címek tanúskodnak:
Mindszenty József a népbíróság előtt beismerte hazaárulását, A nemzetközi reakció csatavesztése a Mindszenty-perben, Életfogytiglani fegyházra ítélték Mindszenty Józsefet.826 Ezzel
egy időben célzott sajtókampány folyik annak érdekében, hogy az emberi jogok megsértése
820

Romániai Magyar Szó, 1947. december 9. Vásárhelyi János erdélyi református püspök nyilatkozata
az állam és egyház viszonyáról.

821

Romániai Magyar Szó, 1947. december 4.

822

Romániai Magyar Szó, 1948. július 4. KURKÓ Gyárfás, A katolikus egyháznak is a nép szolgálatába kell állnia.

823

Romániai Magyar Szó, 1948. július 19. Felmondtuk a konkordátumot!

824

A főpapi hazaáruló, Romániai Magyar Szó, 1949. január 7.

825KACSÓ Sándor cikke a Scânteiaban jelent meg 1949. január 7-én, a Romániai Magyar Szó január
10-én közölte fordításban.

826

Romániai Magyar Szó, 1949. február 5–10.

237

miatt tiltakozó nyugati közvélemény megnyilvánulásait ellenséges rágalmakként mutassák be.
A Romániai Magyar Szó átveszi a francia szocialisták orgánuma, a L`Humanité cikkét, amely
kifejti, hogy a „reakciós hírverés a Mindszenty-ügyet politikai célokra használja fel”, majd
közli a Magyar Újságírók Országos Szövetsége felhívását, amely – az egész újságíró
társadalom nevében – tiltakozik „az ellen a rágalomhadjárat ellen, amelyet az imperialista
sajtó folytat Magyarország ellen a Mindszenty-perrel kapcsolatban.”827
A Márton Áron ellen folytatott sajtóhadjárat 1949. május 30-án kezdődik, amikor a
Romániai Magyar Szó hírül adja, hogy „demokráciaellenes magatartásuk miatt töröltek aköltségvetésből több római katolikus egyházi személyt”, köztük Márton Áron gyulafehérvári
püspököt is. Júniusban majdnem naponta jelennek meg a püspököt rágalmazó hírek és cikkek:
A papi palást nem nyújthat menlevelet népellenes tevékenységre (június 1.); Márton Áron avallásszabadsággal súlyosan visszaél... (június 4.); Márton Áronnak sikkasztó zsírosparasztos
palástolása miatt menekülnie kellett a katolikus tömegek elől (június 6.); Márton Áronpüspöki palástját változatlanul arra használja fel, hogy a falusi dolgozó népet kizsákmányoló,
kiraboló zsírosparasztokat, üzérkedő kereskedőket palástolja, ugyanakkor pedig a háborúra
uszító angol-amerikai imperialisták érdekeit szolgálja (június 9.); Márton Áron gyímesvölgyi
cinkosai: feketézők, gabonaüzérek, zsírosparasztok, volt vasgárdisták és imrédista pártvezetők
(június 13.); A nemzetközi imperializmus zsoldjába szegődött Vatikán parancsait hajtva végre,Márton Áron bérmakörútját demokrácia-ellenes bujtogatásra és aknamunkára használja fel(június 19.). A hatalomnak ellenszegülő püspököt június 21-én letartóztatják és köztörvényes
bűnözőként tartják fogva. Ezt követően egyetlen megbízható hír sem szivárog ki sorsáról,egyes források halálhírét terjesztik.828 Márton Áron pere csak két évvel később, 1951. július
30-án kezdődik el a bukaresti katonai bíróságon. Miután többször is megváltoztatták az ellene
felhozott vádakat – kezdetben az ügyészek a Rajk-ügy romániai szálait keresték – végül hazaárulásért és összeesküvésben való részvételért életfogytiglani börtönbüntetést kapott; 1955ben mégis szabadon engedték és 1967-ig házi őrizetben maradt.

Koncepciós perek a romániai magyar sajtóban
Miután a szovjet–jugoszláv kapcsolatok 1948 elején látványosan megromlottak, Sztálinutasítására az összes szocialista országban elindul a „titoista elhajlók” elleni harc, majd ahelyi sajátosságoknak megfelelően elkezdődik a kirakatperek sorozata. Magyarországon Rajk
László külügyminiszter, Bulgáriában Trajcso Kosztov miniszterelnök-helyettes kerül bíróság
elé; Romániában a Tito-ellenes kampány első áldozata a már régóta idegen elemnek tekintett
Lucreţiu Pătraşcanu igazságügy-miniszter.
Az ellene folytatott sajtókampány azonban nem lehetett annyira hatásos, mint a Rajk- és
Kosztov-perek során folytatott ideológiai hadjárat, mivel az elkészített vádiratot nem sikerült
meggyőző módon alátámasztani. A sajtóhírek hiányos és inkoherens képet nyújtanak
bebörtönzésének okairól. Elítélésének ellentmondásosságát azt is bizonyítja, hogy kivégzése
csak évekkel később, 1954-ben következett be.
A Pătrăşcanu ellen eszközölt lépesek forgatókönyve arra utal, hogy Moszkvából irányított
kampányról volt szó, amelynek az volt a célja, hogy egybehangolja a „titoista összeesküvők”
eltávolítását az egész szocialista táborban. A pártvezetésből való kizárása a Román Munkáspárt 1948. február 21–23-a közötti kongresszusán következett be. A Romániai Magyar Szó
827

Romániai Magyar Szó, 1949. február 21.

828

Free European Press Service, 1952. február 8.

238február 27-én csupán arról ad hírt, hogy lemondott az Igazságügyi Minisztérium éléről, éslemondását a minisztertanács elfogadta. Ámde már április 28-án őrizetbe veszik, a ténylegesvádakat csak június 25-én hozzák nyilvánosságra, miután a Kommunista és Munkáspártok
Tájékoztató Irodájának bukaresti ülése „forradalmi pártokra jellemző bátorsággal” trockista
renegátként bélyegzi meg a Jugoszláv Kommunista Pártot. A Romániai Magyar Szó majdnem
kéthetes késéssel közli a Román Munkáspárt Központi Vezetősége 1948. június 10–11-i
plenáris ülésének határozatát, amely szerint Pătrăşcanu „ellenforradalmi elméletei az osztályellenség ideológiáját és érdekeit szolgálták”, a „sovén nacionalista politika vonalán haladt” és„meghamisította a romániai munkásság és Pártja hősi harcának történetét, rágalmazó módon
írt a proletariátus befolyásának hiányáról”. Hivatalosan csak két hónappal később, augusztus
24-én tartóztatják le, perének lefolytatása bizonyítékok hiányában pedig még évekig váratottmagára. „Bűnös tevékenységének” leleplezése elmaradt, neve csak elvétve tűnik fel a sajtóban, különböző alkalmak kapcsán, ahol személyét negatív eszmékkel lehet társítani. Ilyen
alkalom a Román Munkáspárt határozata a nemzeti kérdésről, ahol megemlítik, hogy „soviniszta befolyás megnyilatkozása Pătrăşcanu esete is, aki a román polgárság ideológiájának ésérdekeinek szószólójává vált és a nemzetiségekkel szemben a régi viszálykeltő politikát
folytatta.”829
A jugoszláv kommunisták lapja, a Borba, 1950. március 4-én hozza nyilvánosságra, hogyPătrăşcanu hamarosan bíróság elé kerül, titoista összeesküvés vádjával.830 A bírósági
tárgyalás végül négy évvel később, 1954. április 6–13. között zajlott. A sajtó nem tudósított aperről, csak a Legfelsőbb Törvényszék vádiratát jelenteti meg, amely szerint Pătrăşcanu
„akciókat folytatott a fasizmus ellen harcoló hazafias erők megbénítására, [...] a kormányban
betöltött szerepét felhasználva államellenes összeesküvő csoportot szervezett a hatalom megszerzésére, a burzsoá-földesúri rendszer és a Románia feletti imperialista uralom visszaállítására”.831
A sajtó, mind Pătrăşcanu, mind Rajk és Kostov esetében is vigyázott arra, hogy egyetlen
hír se szivárogjon ki róluk, ameddig az illető kommunista pártok nem fogalmazták meg az
ellenük felhozott vádakat és nem zárták ki őket tagjaik közül, még a bírósági tárgyalás előtt.
Ezzel azt a látszatot igyekeztek fenntartani, hogy a pártok rögtön lecsapnak a soraikba befurakodott, imperialista érdekeket szolgáló elemekre; azt semmi esetre sem lehetett nyilvánosságra hozni, hogy párttagot tartóztatnak le a biztonsági szervek, vagy párttag kerül bíróság
elé, hiszen először az „éberen őrködő párt” kellett, hogy kivesse soraiból az „árulókat”.
A romániai sajtó propagandisztikus célokra használta fel a szomszédos országokban zajló,
titoizmussal leszámoló kirakatpereket is. Rajk László őrizetbe vételét 1949. május 30-án amagyarországi sajtóhoz hasonlóan Romániában sem adják hírül. Sőt, az ÁVH őrizetében levőRajkról olyan hírek jelennek meg Magyarországon, amelyek azt a látszatot keltik, hogy akülügyminiszter szabadon jár-kel és dolgozik. A Szabad Nép június 4-én első oldalon közöl
jelentést a Minisztertanács üléséről, amelyen „Rajk elvtárs” javaslatot tesz a Kultúrkapcsolatok Intézetének létesítésére. Végül a Szabad Nép június 16-án közli Trockista kémcsoport
leleplezése címmel a Magyar Dolgozók Pártja Központi Vezetőségének határozatát, amely„Rajk Lászlót és dr. Szőnyi Tibort mint idegen imperialista hatalmak kémeit és trockista

829

A Román Munkáspárt Központi Vezetősége Politikai Irodájának határozata a nemzeti kérdésben,
Romániai Magyar Szó, 1948. december 15.

830

Dennis DELETANT, Teroarea comunistă în România. Gheorghe Gheorghiu-Dej şi statul poliţienesc,
1948–1965, Polirom, Iaşi, 2001, 143.

831

A Román Népköztársaság Legfelső Törvényszékének közleménye. Előre, 1954. április 18.

239ügynököket a Magyar Dolgozók Pártja tagjainak soraiból kizárta.”832 Két nappal később a
Romániai Magyar Szó MTI közleményként jelenteti meg a hírt.
A romániai sajtó 1949 szeptemberében részletekbe menően ismerteti a budapesti államügyészség vádiratát Rajk László és társai ellen, egyúttal azt igyekszik belesulykolni az
olvasóba, hogy a halálos ítélet a magyar nép egybehangzó akaratát fejezi ki.833 A vádirat
szövege ugyanakkor kiváló indokot szolgáltatott a román kormány számára, hogy érvekkel
támassza alá a Jugoszláviával kötött államközi szerződés felbontását. A Romániai Magyar
Szó október 3-án közli az RNK kormányának jegyzékét a jugoszláv kormányhoz: „A Rajk ésbűntársai összeesküvési és kémpere teljes egészében leleplezte azt, hogy a jugoszláv kormány
ezen ténykedését a tőkés uralomnak a népi demokratikus országokban való visszaállítása
céljából folytatja és az idegen imperialista körök és háborúra uszítók eszközeként tevékenykedik. [...] Ennek folytán a román kormány kijelenti, hogy az RNK ezentúl mentesnek tekinti
magát az 1947. december 19-én Jugoszláviával megkötött barátsági, együttműködési éskölcsönös segélynyújtási szerződésből folyó kötelezettségek alól.”

832

SOLTÉSZ István, Rajk-dosszié, Láng Kiadó, Budapest, 1989.

833

L. a Romániai Magyar Szó 1949. szeptember 24-i számában: A magyar nép halálbüntetést követel ahazaáruló Rajk-bandára.

240

HORNYÁK ÁRPÁD
A délvidéki magyarság a magyar külpolitikábana két világháború között (1919–1938)834
A Párizs melletti Trianonban 1920. június 4-én aláírt békeszerződés szentesítette az ország
2/3 részének és a történeti Magyarország lakosságának hasonló arányban történő elcsatolását.
Az elcsatolt területeken élő magyar nemzetiségűek száma mintegy 3 millióra rúgott, több
mint fél millió került Jugoszláviához. A magyar külpolitika fő célja a két világháború közöttiidőszakban mindvégig a revízió és ezzel összefüggésben a kisantant felbomlasztása volt. Az
ehhez vezető útnak volt fontos köve a kisebbségi kérdés rendezése. Fontos, de nem alegfontosabb.
A magyar külpolitika számára fontossági sorrend létezett az egyes magyar kisebbségek
tekintetében. Nyilvánvaló, hogy a „rangsor” meghatározásában döntő szempont volt az
elszakított területen élő magyarság lélekszáma. Önmagában e kvantitaív mutató is indokolhatja a Romániában élő magyar kisebbség első helyezését, amely mellé azonban érzelmi és
nagyon is racionális társadalmi, gazdasági okok is sorakoztak, amelyek együttesen a képzeletbeli rangsor 3., utolsó előtti helyét biztosították a délvidéki magyarság számára. Az említett
okokon túl szerepet játszhatott e nem túl előkelő hely kialakulásában az is, hogy feltehetően
helytállóak voltak azok a Magyarországról készült jugoszláv hangulatjelentések, amelyek
szerint Magyarországon általános volt az a vélemény, hogy az elcsatolt területek magyarjai
közül elsőként a Jugoszláviában élők fognak behódolni az államalkotó többség befolyásának.835*
A magyar kormány hivatalos, de titkos csatornán keresztül tartotta a kapcsolatot a délvidéki
magyar kisebbséggel.836 A csatorna a Teleki Pál irányításával létrehozott Társadalmi Egyesületek Szövetségének Központja volt, amelynek működési alapelveit a magyar minisztertanács 1921. augusztus 12-én fogadta el.837 A TESZK csúcsszervezetként funkcionált a félig
legális és teljesen bizalmas kisebbségi és propagandaszervezetek munkájának összehangolására.838 Központi apparátusát közvetlenül a miniszterelnök alá rendelték, költségvetését
pedig a nemzetgyűlés kikerülésével csak a kormánynak kellett jóváhagynia. E szervezeten
belül megalakították a Szent Gellért Társaságot, amely a délvidéki magyarsággal tartotta akapcsolatot. A Szent Gellért Társaság elnöke, a korszak „írófejedelmeként” számon tartott,verseci származású Herczeg Ferenc lett.

834

A tanulmány a Bolyai János Kutatási Ösztöndíj támogatásával készült.

835

Arhiv Jugoslavije, (AJ) 395-9-94. Pov. Dok. Br. 10659. A szabadkai titkos állambiztonsági hivatal
1923 májusára vonatkozó jelentése a belügyminisztériumnak.

836

A belgrádi magyar követnek, Hory Andrásnak a külügyminisztérium egyenesen megtiltotta, hogykapcsolatban álljon a délvidékiekkel, nem is volt igazán kapcsolata velük. HORY András, Bukaresttől Varsóig, sajtó alá rendezte, bevezető tanulmányt írta, jegyzettel ellátta PRITZ Pál, Gondolat,
Budapest, 1984.

837

ABLONCZY Balázs, Teleki Pál, Osiris, Budapest, 2005, 226.

838

ZEIDLER Miklós, A revíziós gondolat, Osiris, Budapest, 2001, 92.

241

Az elszakított területeken alighanem a jugoszláviai magyarság körében folytak a legkomolyabb belső viták arról, hogy milyen magatartást tanúsítsanak az új államhatalommal
szemben. A két szembenálló tábor közül a passzivisták szerint még nem érkezett el az idő azönálló magyar párt megalakítására, és aktivisták viszont önálló magyar politikai pártmegalakítása mellett emelték fel szavukat. A magyar kormány az utóbbit támogatta. Olyannyira, hogy kilátásba helyezte minden anyagi és erkölcsi támogatás megvonását azoktól,
akik nem engedelmeskednek az egységes kisebbségi magyar politikai párt létrehozását
szorgalmazó anyaországi utasításoknak.839 Bár 1922. május 8-i debreceni beszédében Bethlena magyar külpolitika egyik prioritásának nevezte az elszakított területeken élő magyarok
helyzetének javítását, a kisebbségi kérdés mégsem került a kormány érdeklődésének
homlokterébe. Érdemi eredmények elérésére nem sok lehetőség kínálkozott. Maga a kérdés
nemzetközi szabályozása sem tette lehetővé a magyar kormány fellépését, miután nem az
anyaországnak, hanem az érintett területek kisebbségeinek volt joga panasszal élni.
A magyar külpolitika Jugoszlávia és a másik két kisantant-állam felé mindvégig hangsúlyozta, hogy kapcsolataik javításában a továbblépéshez az országaikban élő kisebbség
helyzetének megnyugtató módon történő rendezése az előfeltétel. Ezt azzal indokolták, hogy amagyar közvélemény nem tolerálná a kormány közeledését a másik államhoz, amennyiben ez
a kérdés nincs megoldva. A valóság azonban az, hogy Budapest – legalábbis Jugoszlávia
esetében – még ettől is hajlandó lett volna eltekinteni, ha a másik oldalon komoly fogadókészség mutatkozik a kapcsolatok valóban baráti(bb) alapokra helyezésére, s a továbblépésérdekében több alkalommal is megelégedett volna tényleges engedmények helyett pusztán
gesztusokkal.840
Belgrád részéről azonban ritkán volt tapasztalható őszinte hajlandóság a kapcsolatok
rendezésére, különösen, ha ennek a kisebbségeknek nyújtandó kedvezmények voltak a
feltételei. A jugoszláv kormány számára a magyar kisebbség amellett, hogy nyilvánvaló
839

A. SAJTI Enikő, A sérelmi politikától az együttműködésig. A délvidéki magyarok kisebbségstratégiái (1918–1947), in Integrációs stratégiák a magyar kisebbségek történetében, Fórum
Kisebbségkutató Intézet, Somorja, 2006, 12. (Disputationes Samarienses, 7.). A két világháború
közti magyar kormányzati támogatási rendszerről lásd BÁRDI Nándor, A Keleti akció, in Magyarságkutatás 1995–1996, szerk. DIÓSZEGI László, Teleki László Alapítvány, Budapest, 1996, 143–
190.

840

Az ezt alátámasztó források a harmincas évek második felében készültek, de a rendelkezésünkre
álló dokumentumok és az események ismeretében nincs okunk feltételezni, hogy a magyar kormányok a húszas években gyökeresen eltérő álláspontot képviseltek ebben a kérdésben. Gömbös
Gyula 1935. szeptember 29-én von Neurath német külügyminiszter előtt hangot adott meggyőződésének, hogy Magyarország nem tudja minden igényét egyszerre érvényesíteni vagy elérni (igaz,erről vagy két éve folyamatosan győzködték német részről – H. Á.). „A Szerbia javára történt
területfeladások voltak a legkisebbek, ezért ezeket lehet a legkönnyebben kiheverni” (vagyis adottesetben lemondani róluk – H. Á.). Ezért mind az ő, mind a kormányzó politikai vonalának megfelelne, ha Jugoszláviával kibékülést érnének el. (A Wilhelmstrasse és Magyarország. Német diplomáciai iratok Magyarországról 1933–1944, szerk. RÁNKI György, PAMLÉNYI Ervin, TILKOVSZKY
Lóránt, JUHÁSZ Gyula, Kossuth Kiadó, Budapest, 1968, 109–110. Három évvel később, 1938
januárjában, amikor a magyar kormány arra törekedett, hogy német garanciát szerezzen a magyar–
jugoszláv határra, és így biztosítson magának szabad kezet, sokkal nyersebben fogalmaztak. Kánya
kabinetirodájának vezetője, Csáky István kijelentette: a jugoszláviai magyar kisebbség meglehetősen szétszórtan települt, és nem olyan mértéktelenül fontos. Mi több, Magyarországnak évtizedig
semmi kilátása sincs arra, hogy e területeket visszaszerezze, ezért reálpolitikai okokból is kész
lemondani a rájuk vonatkozó minden igényéről. Documents on German Foreign Policy, London,
HMSO, 1953. D/V 241.

242

veszélyeket hordozott magában, jó kifogás is volt a rendszerint magyar oldalról szorgalmazott
kapcsolatjavítás effektív alapokra helyezését célzó javaslatok elhárítására. A délszláv állam
vezetése ugyanis valahányszor Budapestről felvetették a kapcsolatok javítását, aminek elsőfeltételéül a magyar kisebbség helyzetének pozitív irányú változtatását szabták, mindannyiszor azt a választ adta, hogy nem teheti, mert ügyelnie kell a kisantant államok érzékenységére. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a nemzetiségi ellentétekkel terhelt jugoszláv
belpolitikában valóban ritkán voltak adottak a feltételek a magyar kisebbség irányában teendő
engedményeknek. Mindezt tetézte a magyar revizionizmus egyre erősödő hangja a húszas
évektől, ami a jugoszláv közvéleményt nyilvánvalóan szembeállította a magyarokkal, de facto
a Magyarországgal szembeni engedmények politikájával.
Nem szabad elfeledkeznünk azonban arról, hogy a közhangulat befolyásolására Jugoszláviában éppúgy megvoltak az eszközök, mint a többi kelet-közép-európai államban, tehát az,
hogy tesz-e lépéseket a közeledésre, elsősorban politikai akarat hiányán vagy meglétén múlt.
Ennek ellenére Magyarországon többnyire akceptálták Jugoszlávia kifogásait, bel- és/vagy
külpolitikai nehézségekre való hivatkozásait e lépések elmaradásáért. Ennek magyarázata az,
hogy a kisebbségi kérdés a magyar–jugoszláv kapcsolatok alakulásában a 20-as években
többnyire csak másodlagos jelentőséggel bírt. A jugoszláviai kisebbség számára kieszközölendő kedvezmények kívánalma csak egy eleme volt a magyar külpolitikának A délszlávállamhoz került magyar kisebbség csak eszköz volt Budapest számára legfontosabb
külpolitikai célja eléréséhez, a kisantant felbomlasztásához. A határon kívülre került délvidéki
magyarság sorsa javításának kérdését fel lehetett használni a Jugoszláviához való közeledésdemonstrálására, így sorsuk javulása elsődlegesen azt a célt szolgálta, hogy általuk Magyarország külpolitikai helyzete javuljon, hiszen az feltételezte, hogy valamilyen szinten
rendeződött a kapcsolat Jugoszláviával.
Általában tehát Budapest vetette fel a kapcsolatok javítását, aminek feltételéül a kisebbségi
kérdés rendezését szabta. Másrészt viszont a kisebbségi kérdés összességében marginálisszerepet játszott a magyar külpolitika irányítói szemében. A két megállapítás közötti ellentmondás csak látszólagos. A magyarázat az, hogy a kisebbségi kérdés rendezésének előfeltételül szabása valóban csak akkor került komolyan számításba Budapesten, amikor Magyarország külpolitikai helyzete olyan kedvező volt, hogy az tényleg a siker esélyével és a fő cél
veszélyeztetése nélkül előtérbe kerülhetett, vagy akkor, amikor Budapest egyáltalán nem akart
megegyezni Belgráddal. Az előbbire példa az 1937–1938 fordulójától kezdődő időszak, ekkor
szinte biztosra volt vehető a kisantant bomlása. A magyar külügyminiszter, Kánya Kálmán
megengedhette magának azt a „luxust”, hogy Jugoszláviától a kisebbségeknek tett lényeges
engedményeket követeljen, mielőtt továbblépnek a kapcsolatok javítása felé vezető úton. Az
utóbbira pedig példa az 1926 őszétől folytatott magyar politika, amikor már eldőlt, hogy ajugoszlávokkal nem lehet megegyezni (a kisantant államok nélkül), és helyette a magyar
külügyi vezetés az olaszokkal igyekezett valamilyen egyezményt összehozni.
1926 tavaszától enyhülési és közeledési folyamat kezdődött Magyarország és Jugoszlávia
között, ami úgy tűnt, elvezethet a magyar külpolitika fő céljának eléréséhez, a kisantant-gyűrű
fellazításához. Budapest azonban, látva a Belgráddal való kapcsolatai által kiváltott élénk
olasz érdeklődést, „ejtette” Belgrádot és a Jugoszláviához való közeledést, s helyette Róma
támogatását próbálta megnyerni maga számára. Ekkor, 1926 októberében bukkant fel elsőízben hivatalos diplomáciai iratokban (legalábbis az általam vizsgált források szerint) a
jugoszláviai magyar kisebbség sorsa javításának igénye magyar részről. Amikor a magyar
kormány már tisztán látta, hogy a magyar–jugoszláv külön megegyezésből nem lesz semmi,
Budapest felvetette a kisebbségi kérdés rendezésének lehetőségét. De ezt nem szerződés vagyegyezmény, vagy bármilyen más írásos formában, akár csak formális tárgyalások keretében,hanem baráti beszélgetések során kívánta megvalósítani. A magyar kormány tisztában volt243azzal, hogy a kisebbség-ügy rendkívül kényes kérdés, és a jugoszláv kormánynak tekintettel
kell lennie közvéleményére, amely „a nemzeti fellángolás korszakában kisebbségi vonatkozású ügyekben érthetően igen érzékeny.”841 Ezért a magyar kormány, belátva a jugoszláv
kormány nehézségeit, nem gondolt arra, hogy a magyar kisebbség ügyét egyezmény útján
szabályozzák, vagy bármi olyat kérjen, amit a jugoszláv közvélemény az ország belügyeibe
való beavatkozásnak minősíthet. Jelezte viszont, hogy a jugoszláviai magyarok elnyomásárólérkező panaszok izgatják a magyarországi kedélyeket, és ilyen körülmények mellett aligha
lehet megvalósítani a két ország között a nép széles rétegeiben gyökerező őszinte megértést.
A jugoszláv kormány spontán lépései a magyar kisebbség sorsának javítására – vélték Budapesten – jelentős mértékben hozzájárulnának a viszony javításához szükséges „atmoszféra”
kialakulásához. A magyar külügyminiszter leszögezte: kormánya álláspontja az, hogy aJugoszláviában élő magyarok legyenek lojális polgárai új hazájuknak, a délszláv állam viszont adja meg nekik a számukra nemzetközi szerződésileg biztosított jogoknak azt a minimumát, hogy nyelvüket megtarthassák és biztosítsa részükre a kulturális fejlődés lehetőségét.842
A kisebbségi kérdés rendezésének lehetőségeit a két állam teljesen eltérően ítélte meg. A
magyar kormány a kisebbségi kérdés rendezését alapvetően két módon látta elképzelhetőnek:ha az illető államok a területükön élő kisebbségek képviselőivel egyeznek meg úgy, hogy
azok elégedettek legyenek, és ennek a megegyezésnek a betartását valamely más állam szavatolja; vagy úgy, hogy Magyarország köt kisebbségi szerződéseket a szomszédos államokkal,
amelyek beletartoznak a döntőbírósági egyezménybe, és annak hatásköre alá tartoznak.843
Jugoszlávia számára azonban egyik opció sem volt elfogadható. Belgrád megítélése szerint
ugyanis mindkét módszer külső beavatkozást jelentett volna belügyeibe (zárójelben jegyzem
meg, hogy a magyar politika hasonlóan vélekedett a saját kisebbségeit érintő kérdések esetében). A jugoszláv álláspont ezzel szemben az volt, hogy kisebbségi kedvezmények kizárólag
egyoldalúan képzelhetők el, miután a kisantant államok nem állnak közvetlen szerződéses
kapcsolatban ebben a kérdésben Magyarországgal. Igaz, hogy mindhárman aláírták a kisebbségi szerződést, de azt nem Magyarországgal kötötték, hanem a nagyhatalmakkal. Következésképpen – szólt a jugoszláv érvelés – a magyar kisebbség élvezheti a szerződésben garantált
kisebbségi jogait, azonban ezek védelme nem Magyarországot, hanem az aláíró nagyhatalmakat, vagyis a Népszövetség Tanácsát illeti.844
841

MOL K64-16t-1927-667. A magyar külügyminiszter, Walko Lajos tájékoztatója Hory András
belgrádi magyar követnek 1926. október 16.

842

Uo.

843

Magyar Országos Levéltár Külügyminisztérium (MOL K) 64. res. pol. 1926–17–2. 527/res. Feljegyzés Bethlennek Chamberlainnel folytatott beszélgetéséről. 1926. december 12.

844

Jellemző például, hogy 1922-ben, amikor a Népszövetség májusi ülésszakán a napirendi pontok
között eredetileg szerepelt a genovai konferencia közleménye, amely tartalmazta a magyar és abolgár kormány kisebbségi konvencióval kapcsolatos javaslatait, a jugoszlávok azonnal reagáltak.
Úgy vélték, ez a napirendi pont azt a látszatot keltheti, hogy közvetve elismerik a magyar és abolgár kormány jogát, hogy az elfogadott kisebbségi konvenciók vonatkozásában érintettek érdeklődhetnek, és kezdeményezően léphetnek fel. Jugoszlávia szerint ezeket a konvenciókat, mint azállami presztízst és szuverenitást érintő egyezményeket a legszűkebb határokon belül kellettértelmezni. Éppen ezért a jugoszláv képviselő azonnal közbenjárt a Népszövetség Titkárságánál,ahol megígérték neki, kiveszik a közleményből a magyar és bolgár szavakat, és csak a kisebbségek
szót hagyják bent a közleményben. A jugoszláv képviselő azonban ezzel sem elégedett meg, és amegfelelő osztály vezetőjének részletekbe menően kifejtve kormánya álláspontját elérte, hogy anapirendi pont úgy hangozzon: „A genovai konferencia közleménye” AJ 395-7-78 M. Bošković
külügyminisztériumi tisztviselő feljegyzése a külügyminiszter részére

244

Mindennek köszönhetően a jugoszláviai magyar kisebbség sorsának javítását célzó szervezett magyar fellépésről igazából csak 1929-től beszélhetünk, amikor hivatalos fórumokon a
Népszövetségnél, a nemzetközi szervezethez benyújtott petíciók formájában vetették fel akérdést. De ekkor sem a magyar kormány, hiszen neki erre nem volt meg a jogosítványa,hanem Prokopy Imre, Bács-Bodrog vármegye utolsó magyar főispánja, aki magánemberként,
de természetesen a magyar Külügyminisztériummal egyeztetve és annak utasításai szerint
készítette panasz-beadványait. A magyar kormány nem hirtelen felindulásából döntött úgy,hogy a nemzetközi szervezethez fordul. Egy átgondolt, hosszú távú terv részeként már 1928ban elhatározta, hogy a Népszövetségtől kéri a délvidéki magyar kisebbség panaszainak
orvoslását.845 Az akció hátterében meghúzódó egyik cél az lehetett, hogy végre rávegyék adélvidéki magyarság képviselőit, hogy nyíltan megjelenjenek nemzetközi fórumokon, illetve,
hogy alátámasszák az egyre erősödő revíziós propagandát és ezzel összefüggésben
dokumentálják a Népszövetségnél a kisebbségi jogtiprást, aminek mindaddig jóformán
semmilyen nyoma nem volt a nemzetközi szervezetnél.846
A magyar kormány a Prokopy Imre nevével fémjelzet „petíció-akció” megkezdése előtt
fontosnak tartotta előkészíteni a Népszövetségnél a terepet. Ennek érdekében Bethlen akisebbségi panaszok népszövetségi procedúrájának megváltoztatását szerette volna elérni. A
magyar miniszterelnök három elv megvalósulását tartotta alapvetőnek: a) a kisebbségi
panaszokkal olyan állandó bizottság foglalkozzon, amely nem az egyes államok képviselőiből
áll, hanem pénzügyi és szakbizottságok mintájára alakítják ki, vagyis a panaszok kivizsgálása
egy szakértői bizottság hatáskörébe kerüljön; b) a kisebbségi ügyekben kontradiktórius eljárás
legyen rendszeresítve, vagy ha ez nem lehetséges, legalább az a lehetősége legyen a peticionálóknak, hogy ügyeikhez másodszor is hozzászólhassanak; c) végezetül, hogy a kisebbségi
panaszok ügyében folytatott eljárás nyilvánossága biztosítva legyen.847
A délszláv államban 1929. január 6-án bevezetett királyi diktatúra kisebbségeket is hátrányosan érintő rendelkezései kedvező hátteret biztosítottak a magyar akció megindításához.
1929. november 20-án a Népszövetségnél iktatták az első magyar petíciót. 1929 novembere és
1933 februárja között Prokopy 20 petíciót és 3 kiegészítést juttatott el a Népszövetséghez,zömmel iskolai, nyelvi, kulturális sérelmek és köztisztviselők elbocsátása miatt.848 A népszövetségi „petíció-akció” természetesen nem talált kedvező fogadtatásra Belgrádban, s bár általa
a kisebbségi kérdés látszólag a két állam kapcsolatainak homlokterébe került, valójában
sokkal inkább a gazdasági kérdések határozták meg a magyar–jugoszláv kapcsolatok alakulását.849 A búza- és kukoricaexport összhangba hozása, hogy az eladásnál ne támasszanak
konkurenciát egymásnak, hanem igyekezzenek egymásnak a világparitási árat biztosítani,fontosabb kérdésnek bizonyult a magyar kisebbség helyzeténél.
*845

Bethlen már 1928 decemberében előre jelezte a német külügyminiszter-helyettesnek, Schumannak,
hogy a következő évben a kisebbségi kérdésben több petíció fog magyar részről a Népszövetség elé
kerülni. Iratok az ellenforradalom történetéhez 1919–1945, IV, összeáll. és jegyz. KARSAI Elek,
Kossuth Kiadó, Budapest, 1967, 242. Bethlen feljegyzése Gustav Stresemannal folytatott megbeszéléséről. 1928. december 13.

846

A. SAJTI Enikő, Impériumváltások, revízió, kisebbség. Magyarok a Délvidéken 1918–1947, Napvilág Kiadó, Budapest, 2004, 115.

847

Iratok... i. m., IV, 289. Bethlen beszélgetéstervezete a Briand-nal való találkozásra. 1929. május 28.

848

A kérdésről bővebben lásd SAJTI Enikő, i. m., 108–119.

849

Vuk VINAVER, Jugoslavija i Mađarska 1918–1933, Institut za savremenu istoriju, Beograd, 1971,
551.

245

A kisebbségi kérdés előtérbe kerüléséről az 1930-as évek derekától beszélhetünk. A háttérben
a kettősbirtokosok ügye állt. A trianoni határvonallal kettészelt földbirtokok tulajdonosainak,a kettősbirtokosoknak a helyzetét Jugoszlávia vonatkozásában az 1926-ban Belgrádban
megkötött kereskedelmi szerződés egyik melléklete rendezte. Eszerint a kettősbirtokosokszabadon átléphették a határt és minden korlátozás nélkül vihették át gazdasági terményeiket
a határon. E rendelkezés érvénye azonban 1932 májusában lejárt, és a magyar kormánynak
minden erőfeszítése ellenére sem sikerült elérnie Belgrádban az egyezmény meghosszabbítását. A belgrádi vezetés célja ugyanis a kettősbirtokos intézmény megszüntetése volt, amit
igyekezett közvetett eszközökkel a magyar féllel is tudatosítani.850 A szigorúbbá vált
jugoszláv határőrizet miatt egyre gyakoribbá és mind súlyosabbá váltak a határincidensek.
1930. február 5. és 1933. október 20. között 20 komolyabb és 9 halálos áldozattal járó fegyveres incidens történt a határon, amelynek áldozatai magyar vagy magyar nemzetiségű jugoszláv állampolgárok voltak. Mindez a magyar kormányt arra bírta, hogy a Népszövetséghez
forduljon. A nagyhatalmak nyomására a két állam küldöttsége 1934. június 20-án Belgrádban
tárgyalásokba kezdett a vitás kérdések tisztázása érdekében.
Ezt követően a magyar kisebbségi kérdés egyre gyakrabban és mind nagyobb súllyal jelent
meg a magyar–jugoszláv kapcsolatokban. Első alkalommal a Marseille-i merénylet kapcsán,
amikor Budapest igen kényelmetlen helyzetbe került mint a merénylethez segédkezet nyújtó
állam, amely felelősségének kivizsgálását a jugoszláv kormány kezdeményezte a Népszövetségnél. Belgrád ezzel egyidejűleg megkezdte a Jugoszláviában dolgozó magyar állampolgárok és állampolgársággal nem rendelkező személyek kiutasítását az országból. Mintegy
3000 főt toloncoltak át a határon. Ekkor merült fel a magyar kormány részéről annak alehetősége, hogy ha nem állítják le a Magyarország ellen folyó jugoszláv propagandahadjáratot, felelevenítve a Prokopy-féle petíció-akciót, panaszt nyújt be a Népszövetséghez amagyar kisebbségek védelme érdekében, illetve szóvá teszi a Jugoszláviából kiutasított
magyarok ügyét.851
Belgrád és Budapest is egy darabig várakozó álláspontra helyezkedett kapcsolataik
alakításában. Változást a nyugalmi helyzetben Milan Stojadinović kormányra kerülése hozott,aki 1935 júliusában felvetette a magyar–jugoszláv viszony javításának a lehetőségét.852
Bár a hajlandóság a kapcsolatok javítására mindkét fél részéről észlelhető volt, a közeledéskonkrét lépéseivel mindkét állam várt, amíg az Aix-en-Provence-i per lezárulásával a
Marseille-i merénylet szálait nem varrták el véglegesen. Az első lépést ismét Stojadinović
tette azzal, hogy megígérte: a marseille-i ügy végleges lezárása után a két ország megindult
közeledését „par étapes” továbbfejleszti; ennek egyik első lépéseként elfogulatlan tanulmányozás tárgyává teszi a magyar követ által felvetett, a jugoszláviai magyarok hátrányos
helyzetére vonatkozó kifogásokat.853

850

Purić külügyminiszter-helyettes az 1934. május 9-i beszélgetés során elismerte Alth Waldemár
magyar követnek, hogy végképp likvidálni kívánják ezt a kérdést, mert a jelenlegi állapot azt afikciót kelti, mintha a határ nem volna véglegesen megállapítva. MOL K69–671–193410 1481/pol.

851

MOL K63–132–1935–16/1 299/935

852

Budapesti követén keresztül tájékoztatta Kányát, hogy a hangulat Jugoszláviában Magyarországgal
szemben lényegesen javult, és elismerte, hogy a Marseille-i ügy kapcsán nemcsak a magyar
politikusok és a magyar sajtó, de a jugoszláv politikai és sajtótényezők is túlzásokba estek. MOL
K63–137–1935–16/7 2345. sz.

853

MOL K63–137–1936–16/7. 42/pol.–1936. A belgrádi magyar követ beszélgetése Stojadinovićtyal
1936. február 28-án.

246

A magyar–jugoszláv kapcsolatok javítását célzó gesztusok hátterében egy nagyhatalom,
Németország rejtőzött, illetve nem is nagyon bujkált. Berlin külpolitikai céljai megvalósítása
érdekében igyekezett közelíteni a két kormányt. A magyar kormány kész volt a viszony javítására, de a német kormány közvetlen közvetítése helyett célszerűbbnek tartotta, hogy Németország hasson oda a jugoszláv kormánynál, hogy az megértőbb legyen a magyar kívánságokkal,
különösen a kisebbségi kérdésekben. A németek nem zárkóztak el ez elől, ám előbb ismerni
kívánták a magyar kívánságokat. Göring 1936. január 27-én nyomatékosan kérte a magyar
követet, hogy a magyar kormány pontokba szedve közölje velük a jugoszlávokkal szembentámasztott kívánságait, oly mértékre redukálva, amelyek teljesíthetősége a valószínűség határain
belül van, ő pedig meg fogja kísérelni, hogy ilyen értelemben hasson a jugoszlávokra.854
A magyar kormány fontosnak tartotta, hogy a magyar kisebbség sérelmeit orvosolják, ésmegszüntessék azt az óriási megkülönböztetést, amely a német és román kisebbséghez
viszonyítva a magyarság hátrányára mutatkozik. Budapest ezt legcélszerűbben egy kisebbségi
szerződéssel vélte megoldhatónak. A korábban részletezett jugoszláv álláspont ismeretében,amivel a magyar kormány is teljesen tisztában volt, nyilvánvaló, hogy politikai ballonról volt
szó. Ezt a jugoszláv fél is tisztán látta, s a javaslatot Stojadinović tréfával ütötte el: „minek aszerződés, a németekkel is jóban vagyunk, azokkal sincs szerződésünk.”855 Ilyen jellegű
szerződésre még nem értek meg a feltételek.
Magyarország 1937-től viszonylag kedvező külpolitikai helyzetben volt. Még akkor isigaz ez, ha az utókor, és bizonyos mértékben egyes kortársak is tisztában voltak a Német
Birodalom egyre inkább testet öltő fenyegető árnyékának kockázataival. Tagadhatatlan tényugyanis, hogy Berlin, Magyarországhoz hasonlóan, a kisantant felbomlasztásán dolgozott, éslegalább egy irányban, Csehszlovákiával szemben, támogatta a magyar revíziót. A másik kétállam vonatkozásában pedig megegyezésre ösztönözte Budapestet. Ugyanerre biztatta
egyébként Belgrádot és Bukarestet is. Az olasz kormány a némethez hasonló állásponton volt
Magyarország „szomszédságpolitikáját” illetően, azzal a különbséggel, hogy Mussolini a
Bukarest és Budapest közötti megegyezést fontosabbnak tartotta, mint a Belgráddal való
megbékélést. Nem elhanyagolható tényező volt Nagy-Britannia sem, amely, nem téve különbséget a kisantant államok között, Magyarországot mindhárom szomszédjával való megegyezésre és barátságos viszony kialakításra biztatta, és vica versa. London jóindulata pedig
mindegyik állam számára különösen fontos volt. Mármost, abból adódóan, hogy igazán
Magyarországnak voltak komoly területi igényei, még ha a revízió és a terület-visszaadás nem
képezhette is e tárgyalások témáját, Budapest előnyös, de korábbi helyzetéhez képest
mindenképpen jobb helyzetbe került. Csak arra kellett vigyáznia, nehogy olyan színben
tűnjön föl, mint akivel túlzott követelései miatt lehetetlen a megegyezés.
A fentiek figyelembevételével lehet értékelni az 1937-től elkezdődött magyar–kisantant
tárgyalásokat. 1937 elején a kisantant államok képviselői külön-külön felkeresték a magyar
külügyminisztert, és az államaikkal való tárgyalásokra szólították fel Magyarországot.856
854

MOL K63–137–1936–16/7 400/pol.–1936. Sztójay március 6-án adta át Göringnek a kért összeállítást, melyben felsorolta mindazokat a pontokat, amelyek „súrlódási felületet képeznek” Magyarország és Jugoszlávia között. Német feljegyzés szerint ezek a követelések főleg kisebbségi, útlevél és
határ (átlépési) kérdésekre vonatkoztak, és semmilyen területi követelés nem szerepelt benne.

855

DIMK II, 185–186. Külügyminisztériumi feljegyzés a magyar–jugoszláv közeledésről, 1937. január.

856

A magyar kormány az egyes, hasonló tartalmú megkeresésekre először elutasító választ adott. Majd
némi mérlegelés és tájékozódás után, annak függvényében mutatott hajlandóságot a tárgyalásokra,
hogy az ajánlattevő országgal szemben revíziós törekvései megvalósításához milyen mértékben
bírta Németország támogatását. DIMK II, 183–209.; JUHÁSZ Gyula, Magyarország külpolitikája
1919–1945, Budapest, 1988, 164–167.

247

Jugoszláviával, a kisantant államok közül egyedüliként, tárgyalásokba is kezdett. A tárgyalásokon a jugoszláviai magyar kisebbség kérdése is szóba került. Felmerült, hogy a magyar
kormány kiad egy deklarációt, amellyel megteremti az alapot arra, hogy Stojadinović gesztust
tehessen a magyar kisebbség irányában. A magyar kormány elkészítette összefoglaló feljegyzését a kisebbségi kívánságokról. A memorandumban kiemelt helyen szerepelt a magyar iskolaügy helyzetének rendezése, valamint az, hogy a magyarság a községi és a városi képviselőtestületekben számarányának megfelelően legyen képviselve.857 A jugoszláv miniszterelnök
kész volt a magyar kisebbségnek lépésről lépésre könnyítést adni, azt azonban határozottan
elutasította, hogy a magyar kormánynak a kisebbségi kérdésbe beleszólást engedjen. Ehhez
ragaszkodott. Hiába hívta fel a két felet közelíteni próbáló német külügyminiszter, Neurath
Stojadinović figyelmét arra, hogy a kisebbségi kérdésekben is helye van az államok közötti
megbeszéléseknek, és hogy az ilyen tárgyalásoknak is vannak fokozatai és árnyalatai. A
jugoszláv politika mindenkor elvetette, hogy akár csak a látszata is felmerüljön külső
hatalmak beleszólásának a belügyének tekintett kisebbségi kérdésbe. A jugoszláv álláspont a
kisebbségek tekintetében továbbra is az volt, hogy a kisebbségekről nem tárgyal a magyar
kormánnyal, miután az nem jogosult képviselni a jugoszláviai magyar kisebbség érdekeit.
A kisantant–magyar tárgyalások 1937 nyarán élénkültek meg, a téma továbbra is a
fegyverkezési egyenjogúság elismerése, illetve Magyarország felvetésére, új elemként, immár
hivatalos formában a magyar kisebbség helyzetének rendezése volt. Miután a fegyverkezési
egyenjogúság el vagy el nem ismerése gyakorlatilag túlhaladottnak volt tekinthető,858 atárgyalások elsősorban a kisebbségi kérdés körül folytak. Budapest igyekezett meggyőzni
tárgyalópartnereit, hogy a viszony javulásához nem elegendő a fegyverkezési egyenjogúság
elismerése, és cserébe a magyar kormány nyilatkozata az agresszióról való lemondásról
szomszédjai irányában. Kapcsolatuk továbbra is feszült maradna, miután a feszültséget köztudomásúan nem a fegyverkezés kérdése okozza, hanem leginkább az utódállamokban élő
kisebbségekkel szemben tanúsított bánásmód. Következésképpen, amíg ez a bánásmód nem
változik meg gyökeresen, vagy a magyar kormány nem kap garanciát a kisebbség sérelmeinekorvoslására, addig a magyar közvélemény sem tűrné, hogy a kormány az utódállamokkal
szemben bármilyen gesztust tegyen. A kisantant álláspontja ezzel szemben az volt, hogy akisebbségi kérdés rendezéséhez előbb az ő közvéleményüket kell megnyugtatni. Ennek
viszont feltétele a barátságos atmoszféra megteremtése. 859 Vagyis a „22-es csapdájához”
hasonló helyzet alakult ki.
A tárgyalások megszakadást követően Budapest 1937 késő őszén ismét a jugoszláv szálat
szerette volna felvenni, német segítséggel. Felmerült annak a lehetősége, mint arról a bevezetőben szóltam, hogy Magyarország, a kisantant államok közül egyetlenként, Jugoszlávia
vonatkozásában elismeri a határokat.860 Hogy miért éppen a ezeket a határokat ismerte volnael a magyar kormány, csak részben magyarázható azzal, hogy Belgrád kormányzása alá került
a legkisebb elszakított terület és a legkevesebb magyar. Vélhetően nagy súllyal szerepelt
ennek a döntésnek a meghozatalában az a német közvetítéssel szerzett értesülés, mely szerint
857

DIMK II, 215-216. A kisebbségi kérdésre vonatkozó magyar memorandum.

858

DIMK II, 234. Bárdossy jelentése Antonescuval folytatott beszélgetésről. 1937. augusztus 31.

859

Stojadinović maga is azon a nézeten volt, hogy nem sok értelme van hangzatos kisebbségi
nyilatkozatokkal bajlódni. Fogadják el azt a megegyezést, ami elérhető, és utána a megegyezés
kedvező hatásaként a kisebbségekkel kapcsolatos bánásmód is meg fog változni. DIMK II, 356.
Bárdossy jelentése Kányának. 1938. május 05.

860

Wilhelmstrasse..., i. m., 243. Weizsäcker német külügyminisztériumi osztályvezető feljegyzése
Bakach-Bessenyey követségi tanácsossal folytatott megbeszéléséről 1937. november 24.

248

Stojadinović a kisantant fennállásának egyetlen céljaként a Magyarország elleni védelmet
jelölte meg, s már 1937. június elején úgy nyilatkozott Neurath előtt, hogy amennyiben
Magyarország felhagy minden irányban fennálló revíziós igényével, megszűnik a kisantant
létjogosultsága.861 Mihelyt Magyarország megegyezik Jugoszláviával, Stojadinovićnak nemfűződik majd több érdeke a kisantanthoz – adta tovább a hírt Budapesten Neurath.862 Vagyis amagyar külügyminisztériumban joggal gondolhatták, hogy helyes úton járnak, amikor szinte a
kezdet kezdetétől, a kisantant megalakulásának pillanatától a jugoszlávokon keresztül
kívánták megbontani a kisantant egységét.
Kánya kész volt arra is, hogy Jugoszlávia számára megtegye azt az engedményt, hogy
területi kívánságait nem teszi háborús cselekmények tárgyává, amennyiben Jugoszlávia
kulturális autonómiát ad a magyar kisebbségnek.863
A magyar–kisantant tárgyalások 1938 áprilisában kaptak ismét nagyobb lendületet. A
magyar kormány az újabb tárgyalási szakaszban is elsősorban Romániával és Jugoszláviával
kívánt tárgyalni és megegyezni, az esetleges megállapodás életbeléptetését pedig Csehszlovákia utólagos csatlakozásától szerette volna függővé tenni. E törekvés jegyében egyre gyakoribbá váltak az eszmecserék Budapest és Belgrád, illetve Bukarest között, amelyek leginkább
a kisebbségi kérdés körül forogtak, s aminek végkifejlete, vagy inkább egyik csomópontja az
1938. augusztus 22-én aláírt bledi egyezmény volt. A kisebbségi kérdésben Romániával és
Jugoszláviával gentlemen’s agreement formájában szinte végleges megegyezés született.864 A
fegyverkezési egyenjogúság elismeréséről szóló hivatalos nyilatkozat mellett Magyarország,
Románia és Jugoszlávia egy külön kommünikét is aláírt. Ebben a felek vállalták, hogy saját
elhatározásukból minden intézkedést megtesznek a baráti kapcsolatok továbbfejlesztéseútjában álló akadályok elhárítására.865 A kisebbség kifejezés tehát ebben a nyilatkozatban sem
szerepelt. Ennek dacára mindenki pontosan tudta, mi a legnagyobb akadálya a „baráti
kapcsolatok továbbfejlesztésének”.
A bledi egyezmény katonai, politikai és diplomáciai jelentőségéről, a hozzá fűzött magyar
és kisantant várakozásokról és szándékokról megoszlanak a vélemények.866 Kisebbségi
861

Aligha véletlen, hogy a kisantant kormányok közül éppen a jugoszláv nyilatkozott így. Jugoszlávia
ugyanis összehasonlíthatatlanul jobb pozícióban volt, és sokkal nagyobb külpolitikai mozgástérrel
rendelkezett, mint kisantant szövetségesei.

862

DGFP C/6. 834–835. Neurath feljegyzése 1937. június 7.; Göring egyébként már 1936 októberében
arról tájékoztatta Kányát, hogy Stojadinovićnak feltett szándéka idővel kilépni a kisantantból.
DIMK I, 280. Napijelentés Kánya és Göring beszélgetéséről 1936. október 11.

863

Kánya Kálmán a határ-elismerési javaslatot egy későbbi, a varsói magyar követségre küldöttutasításában úgy írta le, hogy a jugoszláv–magyar határ végleges elismeréséért cserébe Jugoszlávia
semlegességét kérték Magyarországnak egy másik szomszédjával való esetleges konfliktusa
esetére; ezenfelül bizonyos koncessziók biztosítását a jugoszláviai magyar kisebbség részére.
DIMK II, 519. Kánya utasítása a varsói magyar ideiglenes ügyvivőnek. 1938. augusztus 4.

864

Az egész megállapodás-komplexum véglegesítése azonban Csehszlovákia miatt függőben maradt.
Prágával a kisebbségi kérdés ottani különleges jelentősége folytán megfelelő nyilatkozat-szövegben nem tudtak megegyezni. A kisebbségi kérdés csehszlovákiai rendezésére magyar álláspontszerint csak akkor kerülhetett volna sor, ha az ottani magyar kisebbség sorsát megnyugtató módon„intern” rendezik, vagy megegyeznek egy, a román és a jugoszláv nyilatkozatnál messzebbmenő
nyilatkozat-szövegben. DIMK II, 552–553. Kánya számjeltávirata valamennyi magyar követségnek. 1938. augusztus 23.

865

DIMK II, 557.

866

Az egyezménynek/nyilatkozatnak a magyar külpolitika taktikai, illetve stratégiai elképzelésekben
betöltött lehetséges szerepével Pritz Pál és Ádám Magda foglalkozott részletekbe menően.
249

kérdést illetően azonban vitathatatlan az egyezmény óriási elvi jelentősége. A kisantantállamok az egyezménnyel gyakorlatilag elismerték azt, amit korábban semmi áron nem
akartak elfogadni, hogy magyar kisebbségük ügyében nem kizárólag saját hatáskörükben,
esetleg a kisebbséggel egyeztetve döntenek, hanem Magyarország is jogosult beleszólni akérdésbe.

250ISPÁNOVICS CSAPÓ JULIANNA
Vajdasági magyar vonatkozású bibliográfiák a XXI. század elején
A tanulmány áttekinti a vajdasági magyar bibliográfia XXI. század eleji állapotát, kitér abibliográfiakészítés színtereire, megkísérli összefoglalni a vajdasági magyar vonatkozású
bibliográfiák típusait, a kiadás helyét, a kiadót, a kiadás évét, a szerzőt, a megjelenési formát,
valamint a kiadvány típusát tartva szem előtt. A tanulmány gerincét az egyes kurrens és
retrospektív nemzeti jellegű, szak-, intézményi-, helyismereti/helytörténeti-, személyi-, illetve
perszonálbibliográfiák, folyóiratrepertóriumok, sajtóbibliográfiák rövid leírása, elemzése
alkotja. A szöveg zárógondolata: hol is tartunk a nyomtatott anyag digitalizálása, illetve az új,
kizárólag elektronikus adatbázisok létrehozása terén?
A zürichi szőrmekereskedő fia, a nürnbergi ötvöscsalád sarja, Conrad Gesner (1516–1565)
tanári munkája és orvosi praxisa mellett „világbibliográfiájával” a modern bibliográfiaelőfutáraként Frédéric Barbier867 meglátása szerint újradefiiniálja a tudás, a tudományos információ fogalmát. Manapság talán furcsán hat, de a svájci tudós Bibliotheca universalisának(1545) elsődleges célkitűzése (háromezer szerző tizenkétezer munkájának felsorolásával) már
akkor könnyebben és gyorsabban lehetett tájékozódni az egyre növekvő könyvtermés egyik
szegletében, a tudományos források között. Amennyiben egyetértünk Barbier-vel, konstatálhatjuk, a születőben lévő új műfaj, a bibliográfia a tudományos információ definiálása mellett
a kutatómunka menetét, irányultságát is megváltoztatja, hiszen hozzájárul az olvasási
szokások, a forrástanulmányozás megváltozásához, amennyiben „az extenzív olvasás és acélratörő, gyors »betekintés« kiszorítja az intenzív olvasást és a kommentárt (...) Gesner
munkája jól illusztrálja, hogyan vezet az adatok gyűjtése, szabványosítása és rendszerezése atudás definíciójának módosulásához és alapvető kategóriáinak megváltozásához.”868 Állandó
szerkezetű és rendszerbe szerkesztett szócikkek, komplex és megbízható mutatórendszerek,mindez a svájci bibliográfus nem előzmények nélküli, de újragondolt „leleménye”.
Ugyanakkor a születő műfaj olyan újfajta tudományos tárgyilagosságot teremt meg, amelynek
köszönhetően a mindenkori szerző munkája könnyen ellenőrizhető, hiszen az olvasó bármikor
visszakeresheti az egyes állítások, elméletek, modellek forrását, ihletőjét.
Gesner színre lépése óta elmúlt néhány évszázad, s a nyomdaipar rohamos fejlődésének
köszönhetően a megbízható források gyors és könnyű felkutatása manapság egyre sürgetőbb
igény. A tudományos kutatás rendkívüli tempóban fejlődött az elmúlt időszakban, írja Vajda
Ferenc a Magyar Tudományban,869 majd hozzáteszi, a tudományos kutatás témakörére
vonatkozó információmennyiség az utóbbi tizenkét év alatt megduplázódott. Hogyan lehet
tájékozódni az egyre gyorsabban és egyre nagyobb mennyiségben áramló információk
zuhatagában? Elegendőek-e a teljes szövegű adatbázisok és az internet? Amíg nem olvasható(hallható és nézhető) minden dokumentum CD-ROM formájában is, amíg túl sok a „szemét”,
a fölösleges, haszontalan információ a világhálón, addig marad Gesner „találmánya”, amodern értelemben vett bibliográfia. Különösen igaz ez azokban a társadalmakban, régiókban, amelyekben még mindig a nyomtatott dokumentumé a vezető szerep, amelyekben még
867

Frédéric BARBIER, A könyv története, Osiris Kiadó, Budapest, 2005.

868

I. m., 137.

869

Tudományos kutatás és együttműködés informatikai bázison, Magyar Tudomány, 1999, 4. sz., 459–
463.

251

éppen hogy elkezdődött vagy folyamatban van a számítógép „beilleszkedése”, a világotátfogó hálóra való rákapcsolódás.
A vajdasági magyar tudomány eredményeinek számbavétele, áttekintése, feldolgozása ésértékelése tehát valahol a bibliográfiai adatnál kezdődik. Vannak-e bibliográfiáink? Mi az,
ami van? És mi az, ami hiányzik?
Bibliográfiai kutatás (kurrens és retrospektív) Vajdaságban több helyen is folyt/folyik (azújvidéki Magyar Tanszéken, az újvidéki Szerb Matica Könyvtárában, a zentai Thurzó LajosKözművelődési Központban, a Vajdasági Magyar Művelődési Intézetben, a szabadkai Városi
Könyvtárban, az újvidéki Jugoszláviai Magyar Művelődési Társaság felkérésére). Ezeknek akutatásoknak köszönhetően különböző típusú, magyar vonatkozású bibliográfiák állnak akutató rendelkezésére.
A térség magyar vonatkozású bibliográfiáit osztályozhatjuk a kiadás helye, a kiadó, akiadás éve, a szerző, a megjelenési forma, valamint a kiadvány típusa szerint. A kiadót tartva
szem előtt általában állami tudományos/kutató, oktatási intézmény (Hungarológiai Intézet,Magyar Tanszék, a becsei Városi Múzeum és Képtár), könyvkiadó (Forum Könyvkiadó,
szabadkai Szabadegyetem), könyvtár (a Szerb Matica Könyvtára, a szabadkai Városi
Könyvtár), esetenként civil szervezet (Jugoszláviai Magyar Művelődési Társaság), egyházi
kiadó (Agapé) dönt úgy, hogy vállalja a kevésbe eladható, de értékes és hasznos publikációk
megjelentetését. A kiadás helyét tekintve a legtöbb bibliográfia Újvidéken készül, utána
következik Szabadka, újabban hallat magáról Zenta, egy esetben pedig Becsén is publikálnak
könyvjegyzéket. Bibliográfiáink megjelenési idejét tartva szem előtt elmondhatjuk, hogy
folyamatos a produkció. Helyszín és kiadó, amint láttuk, akad, de mi van a szerzővel? A kép
egy kissé tarkább, mint gondolnánk, hiszen a hivatásos bibliográfusok mellett egyetemi hallgató/abszolvens, informatikus, irodalomtudós, művelődéstörténész, történész is vállalkozik
bibliográfiakészítésre. Kutatási segédleteink eleinte önálló kötet, füzet formájában kerültek ahasználó kezébe, később szakfolyóiratban láttak napvilágot (Új Symposion, Üzenet,
Hungarológiai Közlemények, Létünk, Híd, Új Kép, Bácsország, Aracs). Rejtett bibliográfiák
(gyűjteményes munkákban, antológiákban, lexikonban, monográfiákban) természetesen
folyamatosan készültek és készülnek Vajdaságban is. Bibliográfiáink sokfélék. Vajdaság
nemzeti bibliográfiája magyar anyagban gazdag, tovább tipologizálva szak(irodalmi), néprajzi, könyvtörténeti, személyi, kiadói, intézményi, helytörténeti/helyismereti, sajtóbibliográfia, sajtórepertórium (cikkbibliográfia) dokumentálja a régió hungarológiai kutatásait.
A vajdasági hungarikakutatás segédeszközeit Csáky S. Piroska is áttekintette egyik tanulmányában.870 Az általa bemutatott és leírt bibliográfiák nemzeti bibliográfiák, illetve annak is
tekinthetők, hiszen nem egyetlen szakterület eredményeit követik, hanem a vajdasági magyarság egészét (művelődési, kulturális, tudományos eredményeit) érintik, több szempontból(vagyis gyűjtenek mindent, amit a térség jeles személyiségei írtak vagy róluk jelent meg, ami
velük történt országhatártól, esetenként nyelvtől függetlenül).
Bibliografija Vojvodine címmel az 1981-es tárgyévvel, az ISBD nemzetközi szabványát
követve indul Vajdaság kurrens nemzeti bibliográfiája az újvidéki Szerb Matica Könyvtárának gondozásában. Az egyelőre csak a monografikus kiadványokat felölelő bibliográfia atartományban élő nemzetek és nemzetiségek/nemzeti kisebbségek nyelve szerint (szerb,
horvát, magyar, szlovák, román, ruszin, albán, újabban roma), ezen belül betűrendben tagolja
a begyűjtött tételeket. Mi rejlik a monografikus kiadványok megjelölés mögött? A bibliográfiában fellelhetjük az adott térségben publikált magyar és két-, illetve többnyelvű könyvek
870CSÁKY S. Piroska, Hungarika-kutatás Vajdaságban, in: UŐ, Könyv, könyvtár, olvasó, Jugoszláviai
Magyar Művelődési Társaság–Magyar Tanszék, Újvidék, 1997, 177–189.

252

(tankönyvek, antológiák, gyűjteményes munkák), füzetes kiadványok, brosúrák, katalógusok
adatait is. A gyűjteményes kiadványok, antológiák, verses- és novelláskötetek, tanulmány-,esszé-, kritika-, konferenciakötetek esetében a bibliográfia részletes tartalmi feltárással
szolgál. Az annotált bibliográfiák körébe sorolható tehát, az információ értékelésére azonban
nem vállalkozik, ehelyett pontos tartalommutatók révén maximálisan tájékoztat a többszerzős
kiadványok tartalmáról, s ez sem kevés. A vaskos kötetek végén található mutatók sokrétű,több szempontú keresést tesznek lehetővé. Ezen a téren Vajdaság bibliográfiája egyaránt
túlszárnyalja a magyar és a szerb nemzeti bibliográfiát is, hiszen a szerzői név- és tárgymutató
mellett szakrendi (ETO), földrajzi (a kiadás helye szerinti), nyomda, sorozat, nyelvek szerinti
index áll a használó rendelkezésére. Kurrens bibliográfia lévén illene az adott tárgyévek teljes
anyagát közölnie, a kötelespéldány-rendszer azonban ebben az esetben sem működik
kifogástalanul, másrészt, úgy tűnik, a gyorsan és egyre nagyobb mennyiségben áramló új
információkat a könyvtár bibliográfiai, illetve beszerző részlege sem győzi mindig követni. A
bibliográfia készítői ezt a fogyatékosságot az egyes kötetek végén közölt folyamatos
frissítésekkel igyekeznek pótolni, ami bevett gyakorlatnak számít, gondoljunk akár a szerb,
akár a magyar nemzeti bibliográfiára.
Marija Čurčić és Vida Zeremski készítette el a könyvtár számunkra is nagyon fontos
kutatási segédletét, az akkor még autonóm tartomány délszláv–magyar, magyar–délszláv(magyar–román, szlovák, ruszin vonatkozásban is) műfordítástörténeti bibliográfiáját
Bibliografija međusobnih prevoda književnih dela naroda Jugoslavije i narodnosti
Vojvodine 1945–1980871 címmel. Ez a monografikus kiadványokat (önálló köteteket,
antológiákat, kétnyelvű könyveket) számba vevő segédlet egyedülálló próbálkozás, s akapcsolattörténeti, hatástörténeti kutatások fontos eszköze lévén mindenképpen folytatásra
vár, hiszen az utóbbi 26 év anyaga válna így könnyebben kutathatóvá.
Csáky S. Piroska retrospektív bibliográfiái872 az egyházi kiadványok kivételével a
vajdasági magyarság könyvtermését sorakoztatják fel 1918-tól a hetvenes évekig. Az elsőbibliográfia 2340 tételt közöl tárgyi/tematikus rendben (ez áll időben közelebb hozzánk), amásikban 433 könyv adatait olvashatjuk szerzői betűrendben. A jugoszláviai magyar könyvcímű kötet a II. világháború utáni könyvtermést regisztrálja 1970-ig. A szerző a bibliográfiát
megelőző 30 oldalnyi bevezető tanulmányban röviden vázolja azt, amit a bibliográfia dokumentál, vagyis az ebben az időszakban működő újvidéki Testvériség–Egység Könyvkiadó
Vállalat (1951), a Magyar Szó (1947-től), a szabadkai Minerva Lap- és Könyvkiadó Vállalat(1954-től könyveket is ad ki), az újvidéki Progres kiadóvállalat (1955–1959), a Forum
Könyvkiadó (1957), a Tartományi Tankönyvkiadó (1965), a Híd folyóirat, a Jugoszláviai
Magyar Kultúrszövetség, a belgrádi magyar nyelvű könyveket (főleg politikai kiadványokat,
brosúrákat) is kiadó intézmények (a JSZNK Újságíró Egyesületei Szövetségének Sajtó- és
Kiadóvállalata, a Tájékoztató Iroda, a külügyminisztérium), a Budućnost könyvkereskedés, azágrábi Mladost, Epoha, a belgrádi Nolit könyvkiadói tevékenységét. A Vajdasági magyar
könyvek című bibliográfia és tanulmány a két világháború közötti (1918–1941) könyvkiadás
helyzetképe, a kor magánkiadóinak, a régió könyvkiadása első intézményesítési kísérleteinek(Kalangya Könyvtár, Jugoszláviai Magyar Könyvtár, Délszláv Nemzeti Könyvtár, A Munka

871

Bibliografija međusobnih prevoda književnih dela naroda Jugoslavije i narodnosti Vojvodine
1945–1980 / A jugoszláv népek és vajdasági nemzetiségek kölcsönös műfordításainak bibliográfiája. Matica srpska, Újvidék, 1982.

872CSÁKY S. Piroska, A jugoszláviai magyar könyv 1945–1970, Forum Könyvkiadó, Újvidék, 1973;CSÁKY S. Piroska, Vajdasági magyar könyvek 1918–1944, Forum Könyvkiadó, Újvidék, 1988.

253

Olcsó Népkönyvtára) a felidézője. A két kötet fontos kiegészítője a Létünk873 c. társadalomtudományi folyóiratban megjelent, a vajdasági magyar egyházi kiadványok adatait leíró
bibliográfia. Készítői Csáky S. Piroska és Csapó Julianna. Hogy miért maradtak ki, hogy
miért nem kerülhettek bele ezek a dokumentumok a jugoszláviai, illetve vajdasági magyar
könyv „leltáraiba”, azt, úgy hiszem, nem kell magyarázni, hiszen a mindenkoron aktuális
politikai helyzet kényszerítő erejével, a cenzúra fogalmával mindenki tisztában van. Az említett könyvek legfrissebb, igen fontos kötetpárja874 Kókai Sándornak (1953–2002) az 1980-asévek végén megkezdett gyűjtésére vezethető vissza. Kókai a délvidéki egyházi jellegű műveket, hungarikákat gyűjtötte egybe, tekintet nélkül a felekezeti hovatartozásra. A bibliográfiaelső része (1815–1918) kizárólag az ő gyűjtése, az 1918–1944-es periódus vonatkozásában aszakmai irányító, Csáky S. Piroska is közli az általa gyűjtött anyagot, az 1945 utáni részt
pedig Csáky S. Piroska készítette. Ő volt az, aki Kókai Sándor halála után, meghagyva az
alapszerkezetet (időrend, azon belül betűrend), kiegészítette, egységesítette a bibliográfia
anyagát.
Hiánypótló vállalkozásba kezdett az 1990-ben újvidéki székhellyel alakult Jugoszláviai
Magyar Művelődési Társaság, amikor kiskönyvtárában megjelent az első visszapillantó
exteriorika bibliográfia Hírünk a világban875 címmel. A jugoszláviai magyar szerzők
873

CSÁKY S. Piroska–CSAPÓ Julianna, Magyar nyelvű egyházi kiadványok Jugoszláviában 1945–
1994, Létünk, 1995, 1–2. sz., 85–125.

874CSÁKY S. Piroska–KÓKAI Sándor, „Az írás szavai szerint”. (Bibliográfia), Forum Könyvkiadó–
Agapé, Újvidék, 2006.

875HÍRÜNK A VILÁGBAN
Hírünk a világban : jugoszláviai magyar exteriorika [I.], 1945–1990 : az ország határain kívül megjelent primer közlések s a jugoszláviai magyar szellemi élet külföldi recepciója : 1989–1990. évi
kötet / az anyaggyűjtést végezte Gál Júlia (számítógépes válogatás), Hargitai Gáborné, Orvos
Mária, Szerb Judit ; szerkesztette Orvos Mária. Újvidék, 1993HÍRÜNK A VILÁGBAN
Hírünk a világban : jugoszláviai magyar exteriorika [II.], 1945–1990 : az ország határain kívül
megjelent primer közlések s a jugoszláviai magyar szellemi élet külföldi recepciója : 1987–1988.
évi kötet / az anyaggyűjtést végezte Hargitai Gáborné, Orvos Mária, Szávuly Mária, Szerb Judit ;szerkesztette Orvos Mária. Újvidék, 1996HÍRÜNK A VILÁGBAN
Hírünk a világban : jugoszláviai magyar exteriorika [III.], 1945–1990 : az ország határain kívül
megjelent primer közlések s a jugoszláviai magyar szellemi élet külföldi recepciója : 1984–1986.
évi kötet / az anyaggyűjtést végezte Hargitai Gáborné, Orvos Mária, Szávuly Mária, Szerb Judit ;szerkesztette Orvos Mária. Újvidék, 1997HÍRÜNK A VILÁGBAN
Hírünk a világban : jugoszláviai magyar exteriorika [IV.], 1945–1990 : az ország határain kívül
megjelent primer közlések s a jugoszláviai magyar szellemi élet külföldi recepciója : 1981–1983.
évi kötet / az anyaggyűjtést végezte F. Gaál Kinga, Hargitai Gáborné, Orvos Mária, Szávuly Mária,Szerb Judit ; szerkesztette Orvos Mária. Újvidék, 1999HÍRÜNK A VILÁGBAN
Hírünk a világban : jugoszláviai magyar exteriorika [V.], 1945–1990 : az ország határain kívül
megjelent primer közlések s a jugoszláviai magyar szellemi élet külföldi recepciója : 1976–1980.
évi kötet / az anyaggyűjtést végezte F. Gaál Kinga, Hargitai Gáborné, Orvos Mária, Szávuly Mária ;szerkesztette Orvos Mária. Újvidék, 2002254

külföldön megjelent műveinek összegyűjtéséről és leírásáról van szó. A hiánypótló segédlet
anyagi támogatója eleinte a Soros Alapítvány New York-i igazgatósága, később az Illyés
Közalapítvány, a Művelődési és Közoktatási Minisztérium, végül a Nemzeti KulturálisÖrökség Minisztériuma, az Arany János Közalapítvány és a Tartományi Oktatási és Művelődési Titkárság (Újvidék). A vállalkozás két kötet után az akadozó alapítványi támogatás
miatt elakadni látszott, de a társaság kiskönyvtára szerkesztőjének, Bosnyák Istvánnak köszönhetően sikerült kiadni a teljes bibliográfiát. Az egyes szponzorok, alapítványok ugyanis
nem mutattak túl nagy hajlandóságot a teljes sorozat támogatására, ezért valóban nagy kitartásés akaraterő kellett az újabb és újabb pénzforrások felkutatásához. Az exteriorika készítői az
OSZK bibliográfusai, a könyvtár Hungarika Dokumentációs Osztályának munkatársi köre,élükön Orvos Máriával, a hét kötet szerkesztőjével. A bibliográfia célja „...a jugoszláviai
magyarság társadalmi, tudományos, irodalmi, művészeti megnyilvánulásainak és azok külföldi fogadtatásának feltárása az 1945–1990 közötti években.”876 A gyűjtés köre a jugoszláviai magyar alkotók önálló, időszaki kiadványokban (hírlapok, folyóiratok, évkönyvek stb.)
megjelent alkotásait és egyéb, különböző témájú és műfajú publikációit (cikkek, tanulmányok, interjúk, recenziók, grafikák, fotók stb.), valamint tanulmánykötetekben, antológiákban
közreadott írásait öleli föl. A gyűjtés köre nyelvektől független, más szerzőknek ajugoszláviai magyarságot érintő vagy a vonatkozó személyiségek munkásságával foglalkozó
közlemények is bekerültek a bibliográfiába, amely egyúttal a témát érintő híranyagot is közli.
A tételek szerkezete a bibliográfiai leírás megfelelő szabványain alapul, ha szükséges,annotáltak. A bibliográfia szakrendje az ETO egyszerűsített változata, azaz a MNB.
Külföldön megjelenő hungarikumok szerkezetét követi. A vajdasági magyar bibliográfia
fontos darabjai ezek a lila színű könyvecskék. A már említett nemzeti vagy nemzeti jellegű
bibliográfiáinkhoz kapcsolódva a „vajdasági hungarikum” fogalomkörét alakítják ki.
A vajdasági magyar szakbibliográfiakészítés impozáns képviselői A jugoszláviai magyar
irodalom éves bibliográfiai füzetei. A Bibliográfiai Füzetek sorozatát az egykori
Hungarológiai Intézet indította útjára. Három évtized irodalmi és bibliográfiai termését rejtik
magukba ezek a kiadványok.
„Ezideig a jugoszláviai magyar folyóiratok és lapok magyar irodalomtörténeti repertóriuma önálló közlemény formájában nem jelent meg. Az alábbi munka az első próbálkozás.”– írja Pastyik László,877 a füzetek elindítója. A szerző878 előszavából az is kiderül, hogy aHÍRÜNK A VILÁGBAN
Hírünk a világban : jugoszláviai magyar exteriorika [VI.], 1945–1990 : az ország határain kívül
megjelent primer közlések s a jugoszláviai magyar szellemi élet külföldi recepciója : 1971–1975.
évi kötet / az anyaggyűjtést végezte F. Gaál Kinga, Hargitai Gáborné, Hoffer Rezsőné, Orvos
Mária, Szávuly Mária ; szerkesztette Orvos Mária. Újvidék, 2005
HÍRÜNK A VILÁGBAN
Hírünk a világban : jugoszláviai magyar exteriorika [VII.], 1945–1990 : az ország határain kívül
megjelent primer közlések s a jugoszláviai magyar szellemi élet külföldi recepciója : 1961–1970.
évi kötet / az anyaggyűjtést végezte Hargitai Gáborné, Hoffer Rezsőné, Orvos Mária, Szávuly
Mária ; szerkesztette Orvos Mária. Újvidék, 2006
876

ORVOS Mária, Előszó, in: Hírünk a világban VII, Jugoszláviai Magyar Művelődési Társaság,Újvidék, 2006, IX.

877

PASTYIK László, A jugoszláviai magyar folyóiratok és lapok 1968. évi magyar irodalomtörténeti
repertóriuma, Hungarológiai Intézet, Újvidék, 1970.

878

Topolyai születésű irodalomtörténész, bibliográfus, publicista. 1969–1987-ig a Hungarológiai Intézet,később a Magyar Tanszék kutató asszisztense, 1987-től az Újvidéki Rádió lektora, munkatársa.

255

vállalkozásnak előzményei is vannak. 1950 óta a Bibliografija Jugoslavije (Jugoszláv
bibliográfia) C sorozata közli a magyar és a jugoszláviai magyar irodalomra vonatkozó
cikkeket, tanulmányokat. Mivel a jugoszláv nemzeti bibliográfia adatközlései és -feldolgozásai gyakran hiányosak és pontatlanok, az újvidéki Hungarológiai Intézet vállalkozott amegfelelő szaksegédlet elkészítésére. Az első füzet (1968-as tárgyév) vékonyka (31 oldal, atételek számozatlanok), mindössze az újvidéki Dolgozókat, az újvidéki Bölcsészeti Kar Évkönyvét, a szabadkai 7 Napot, az újvidéki Hidat, Képes Ifjúságot, Magyar Szót, a szabadkaiŠkolski život magyar cikkeit, az újvidéki Savremeno obrazovanje magyar vonatkozású
anyagát és az újvidéki Új Symposiont dolgozza föl (9 forrás). A repertórium szerkezete,
anyagelrendezése tematikus, a magyar irodalmi bibliográfiák kialakult gyakorlatát követi.
Ennek értelmében a kiadvány általános részében a könyvkiadással, könyvterjesztéssel, könyvtárüggyel, sajtóval, nyelv- és irodalomtudománnyal, folklórral, színművészettel, filmmel,
televízióval kapcsolatos cikkek, közlések adatai találhatóak meg. Antológiák, gyűjteményes
munkák cím alá a második rész bibliográfiai egységei vannak besorolva, végül az egyesszerzőkkel kapcsolatos írások, tanulmányok, kritikák, könyvismertetők, interjúk, beszélgetések azonosító adatai alkotják a segédlet harmadik részét. A tételek esetenként, ha szükséges,rövid annotációval vannak ellátva. A témán belül időrendben sorakoznak a dokumentumleírások. A tételek számozatlanok, hiszen nem készült névmutató. A feldolgozott közlemények jellege, műfaja, terjedelme másodlagos, jelzi Pastyik – könyv, tanulmány, cikk,
recenzió, hír egyaránt információs értékkel bír. Az 1969-es tárgyévben a repertórium anyagaaz akkoriban induló Tanulmányok (az újvidéki Magyar Tanszék évkönyve) és a
Hungarológiai Intézet Tudományos Közleményeinek anyagával bővül. A repertórium rövid
ideig a Hungarológiai Intézet Tudományos Közleményeinek a mellékleteként jelenik meg,
1974-től pedig önálló bibliográfia. Az 1971-es esztendő a címváltozás éve. A kiadvány A
jugoszláviai magyar irodalom 1970. évi bibliográfiájaként kerül ki a nyomdából. A cím
tartalmi okokból változik, az anyag a jugoszláviai magyar irodalom könyvészeti adataivalbővül. A sorozat formai változása legalább ennyire lényeges. A 745 tétel ezúttal számozott,mert ettől az évtől végre névmutató is készül a bibliográfiához, így a nyomtatvány
használhatóbb kutatási segédeszközzé válik. Az 1971. tárgyév terjedelmi növekedést mutat:
53 oldalas füzet (846 tétel), tizennyolc lap, folyóirat és évkönyv adatai, ebben az évben indul
két fontos szabadkai folyóirat, az Üzenet és a Létünk, a Jugoszláviai Magyar Nyelvművelő
Egyesület pedig útjára bocsátja a Magyar Szó társlapját, a Nyelvművelőt. A tételek között
felfedezhetjük a 20. évfolyamába lépő zágrábi-eszéki Magyar Képes Újság és a 12.
évfolyamát kezdő muraszombati Népújság cikkeinek adatait is. Túllépve vajdasági jellegénettől lesz igazán jugoszláviai magyar a bibliográfia. Az 1973-as tárgyév újabb gazdagodást
mutat. A bibliográfia 977 egysége között rábukkanhatunk a hosszas vajúdás után megszülető
Oktatás és Nevelés című szabadkai szellemi műhely, pedagógiai folyóirat anyagára. 1977ben, az 1975-ös tárgyév elkészülésének évében változik a sorozat címe. Ettől kezdve
Bibliográfiai Füzetek felirat jelenik meg a fedőlapon. A címváltozást az Intézet átszervezése
teszi szükségessé. Az kutatóintézet egyesül a tanszékkel, az új intézmény neve Magyar Nyelv,
Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete lesz. A fenti tárgyév 22 lap, folyóirat évkönyv
anyagáról informálja az érdeklődőket. Új lappal gazdagodik Vajdaság szellemi élete, sajátos
színfoltja lesz a Misao – Gondolat című ötnyelvű lap, amely ettől kezdve gazdagítja abibliográfus gyűjtését. Az 1978. év anyaga újabb gazdagodást jelez: 1183 tétel 55 oldalon. Az
1979-es év anyagát a Horvátországi Magyarok Szövetsége Évkönyv címmel induló
kiadványának írásai bővítik. Ez a tárgyév 1408 tételt tartalmaz. A következő évek rohamos
mennyiségi gyarapodást jeleznek (1984-es tárgyév: 1604, 1985-ös év: 1986 egység), irodalmi,
szellemi éltünk egyre lendületesebben gazdagodó korszaka ez. Az 1985-ös tárgyév aformátumváltás éve is. Nyilván a füzetek kezelhetőségét kívánta fokozni a szerző és a kiadó,midőn a kisebb, füzetszerűbb méret mellett döntött, habár a 107 oldalas nyomtatványt már

256

inkább könyvnek kellene neveznünk. Az 1986. tárgyévtől Pohárkovics Elvira879 készíti abibliográfiát. Egyéb változások is történnek: többé nem a Tartományi Tudományi Önigazgatási Érdekközösség az anyagi támogató, hanem a Magyar Köztársaság Művelődési ésKözoktatási Minisztériuma és Vajdaság Tartományi Tudományügyi Alapja. Az impresszum
kiadóváltozást jegyez: a Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete mellett
társkiadóként az újvidéki Forum Könyvkiadó tűnik föl. A sorozat szerkezete változatlan
marad. A cikkek feldolgozása azonban másképpen történik. A fenti tárgyévtől kezdődően acikkek és a könyvek bibliográfiai leírása az ISBD szabvány szerint készül A gyűjtőkör
kiegészül: „A jugoszláviai magyar szerzők munkásságának teljesebb bemutatása érdekében
szükségesnek látszott szerzőink idegen nyelven (Jugoszláviában vagy külföldön) megjelent
köteteinek a begyűjtése is, ha erre alkalom adódott.” 880 Újdonság az is, hogy a gyűjteményes
tanulmány-, illetve esszékötetek analitikus annotációt, azaz tartalomleírást kaptak. A szerzőn
kívülálló okok miatt az 1986. évi bibliográfia elkészítésére csak az 1987. évi füzet befejezése
után kerülhetett sor. „Így, bár néhány dolgot szívesen változtattunk volna, a már elkészült
következő évi füzethez kellett szorosan igazodnunk. Egy dologban mégis vállaltuk akövetkezetlenséget: ebben az évben ugyanis felvettük a jugoszláviai magyar szerzőknek avilágirodalomra és a jugoszláv népek és nemzetiségek irodalmára vonatkozó írásait,
kiegészítve a hazánkban megjelent magyar nyelvű fordításkötetekkel a világirodalom ill. ahazai irodalom tárgyköréből. Mivel az ilyen jellegű anyag eltér a bibliográfia eddigi koncepciójától és zavarná az anyag elrendezését, függelékként illesztettük a bibliográfiához.”881
Az 1988. tárgyévtől jómagam vettem át a sorozat anyagának begyűjtését, szerkesztését.
Elsődleges szempontom a sorozat jellegének, egységének a megőrzése. Ezért az újabb füzetek
külseje a régi formátumhoz igazodott. A tételek leírásakor Pohárkovics példáját követtem,
megmaradtam a nemzetközi szabvány mellett. A tételek annotálása terén inkább Pastyik
gyakorlatához igazodtam, annotáció ott jelenik meg, ahol szükséges, a gyűjteményes
köteteknél és antológiáknál van ugyan analitikus annotáció, de nem olyan részletes, mint
Pohárkovicsnál. Ezt azért sem tartottam indokoltnak, mert a Matica srpska könyvtárának
monografikus kiadványokat közlő kurrens bibliográfiájában mindez megtalálható (Pohárkovics a Matica gyakorlatát mentette át a Bibliográfiai Füzetekbe). A könyvek bibliográfiai
leírása mellett a periodikumok anyagának repertorizálását tartom igazán jelentősnek, hiszen
ezt az anyagot egyelőre csak a tanszéki sorozat dolgozza föl. Szerencsés döntés volt
Pohárkovics részéről a bibliográfia hungarika jellegének fölerősítése. A lehetőségektől
függően jómagam is igyekeztem begyűjteni a jugoszláviai magyar szerzők más nyelven(Jugoszláviában vagy külföldön) megjelent köteteinek adatait. A világirodalomra vonatkozó
cikkek rögzítése hasznos lenne, de ez már egy másik bibliográfia anyaga. Az elmúlt tíz év
során olyan észrevételek is megfogalmazódtak, hogy hasznos lenne a periodikumokban közölt
szépirodalmi anyag repertorizálása. Igen, ez egy újabb segédkönyv tárgya lehet.
Az elmúlt tíz év bibliográfiai gyűjtőmunkája során kissé tágabban értelmeztem az irodalom
fogalmát, mint elődeim. Igyekeztem egybefogni könyvészeti, irodalmi, nyelvészeti, folklorisztikai, művelődéstörténeti, színházi, televíziós, rádiós és filmművészeti életünk minden
jelentős és adott pillanatban jelentősnek tűnő történését, eseményét. A középpontban természetesen mindvégig a szépirodalom volt és van, egyre táguló, bővülő világával, szellemi,
879

Zentai születésű bibliográfus, könyvtáros, szerzetes nővér, 1971-től iskolai könyvtáros, majd a
Matica srpska könyvtárosa, illetve a Magyar Nyelv és Irodalom Tanszék könyvtárában dolgozott,
1992-ben bencés kolostorba vonult, 1993-ban beöltözött, Angelika nővérként Nonnbergben él.

880POHÁRKOVICS Elvira, A jugoszláviai magyar irodalom 1986. évi bibliográfiája, Magyar Nyelv,
Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete–Forum Könyvkiadó, Újvidék, 1992, 5.

881

I. m., 6.

257

kulturális kapcsolataival. A háborús évek bibliográfiája érdekes mozgásokat mutat. Sajtónk
alakulása meglepő módon mindvégig élénk, lapok, folyóiratok szűnnek meg, jönnek létre.
Nyelv- és irodalomtudományunk, irodalmi életünk a mostoha körülmények ellenére folyamatosan gyarapszik, életben tartja díjait, rendezvényeit, intézményeit. A folklorisztikai
kutatás hol nekilendül, hol szerényebb ütemben követi a népéletet. Művelődéstörténetünk
viszont valósággal felvirágzik: gazdag helytörténeti anyag gyűlik össze időszaki kiadványainkban, végre beindul az egyháztörténeti kutatás, iskola-, művészet-, zene-, tudomány- és
sporttörténetünk szintén értékes publikációkkal gyarapszik. Színházi berkekben nagy az
akarás. Nemcsak a hivatásos vajdasági magyar teátrumok környékén zajlik az élet,öntevékeny színjátszóink is tartják a frontot. Az elmúlt tíz év mennyiségi mutatóinak rohamos
gyarapodása tehát nem csupán a bővített gyűjtőkör eredménye, hanem irodalmi, művelődési
életünk lendületvételének a jele is. Az 1988-as tárgyév 2344 bibliográfiai egységet foglal
magába 143 oldalon, 25 feldolgozott periodikummal. A további gyarapodásról beszéljenek aszámok: 1990: 28 feldolgozott periodikum, 3256 tétel, 184 oldal; 1991: 31 feldolgozott
periodikum, 3065 tétel, 180 oldal; 1992: 26 feldolgozott periodikum, 2082 tétel, 134 oldal;
1993: 26 feldolgozott periodikum, 2168 tétel, 155 oldal; 1994: 27 feldolgozott periodikum,
2685 tétel, 186 oldal; 1995: 31 feldolgozott periodikum, 3318 tétel, 255 oldal; 1996–97:
kettős szám, 35 feldolgozott periodikum, 6415 tétel, 386 oldal; 1998–1999: kettős szám, 36
feldolgozott periodikum, 5528 tétel. Az adatok által is jelzett információbőség tehát
mindenképpen irodalmunk, irodalmi életünk, kultúránk gyarapodását882 jelzi.
A fenti irodalmi szakbibliográfia mellett Pató Imre883 és Bosnyák István884 publikált még
irodalmi, illetve folklorisztikai bibliográfiai összeállítást.
Káich Katalin intézményi885 repertóriuma, bibliográfiája nagyon jól hasznosíthatók anéhai Hungarológiai Intézetben folyó kutatások, illetve az itt működő szakemberek
munkásságának, tudományos eredményeinek áttekintése során. Az intézeti kiadványok
repertóriuma 1968-tól, a tanszéki kiadótevékenység megindulásától, az intézmény működésének 25. évfordulója alkalmából tekinti át az 1969-ben alakult Hungarológiai Intézet publikációit, melyek az adott periódusban (1968–1983) folyó hungarológiai és kapcsolattörténeti
kutatások maradandó dokumentumai. „Ez a kiadvány” – írja a szerző a Bevezetőben – „az
Intézetünk Tanulmányok című évkönyveiben, valamint a Hungarológiai Intézet Tudományos
Közleményei, illetve a Hungarológiai Közlemények című folyóiratában közzétett cikkek,
tanulmányok, dokumentumok, könyvismertetések és egyéb publikációk, továbbá az egyedi
kiadványok repertóriumát tartalmazza. A Tanulmányok tizenöt füzete és a Hungarológiai
Intézet Tudományos Közleményei, illetve a Hungarológiai Közlemények ötven száma került
feldolgozásra, az egyedi kiadványok közül pedig mindazok, melyek 1968. és 1983. között aTanszék, a Hungarológiai Intézet és a Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások882ISPÁNOVICS CSAPÓ Julianna, Egy sorozat nyomában. A jugoszláviai magyar irodalom bibliográfiájának évi füzetei 2002-ben, Tanulmányok, 2002.; ISPÁNOVICS CSAPÓ Julianna, Egy szak(irodalmi)
bibliográfia tanulságai, Könyvtári Figyelő (Budapest), 2003, 2. sz., 373–381.

883PATÓ Imre, A Kanizsai Írótábor bibliográfiája, Hungarológiai Közlemények, 1984, 3. sz., 1075–
1106.

884

BOSNYÁK István, Jugoszláviai magyar népköltészeti kalauz (tanulmány, bibliográfia), Magyar
Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete, Újvidék, 1991.

885

KÁICH Katalin, Az intézeti kiadványok repertóriuma 1968–1983, Magyar Nyelv, Irodalom és
Hungarológiai Kutatások Intézete, Újvidék, 1983. (A Hungarológiai és Komparatisztikai Kutatások
Jugoszláviai Bibliográfiája 1.); KÁICH Katalin, Az intézeti dolgozók válogatott bibliográfiája 1959–
1984, Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete, Újvidék, 1990. (A Hungarológiai és Komparatisztikai Kutatások Jugoszláviai Bibliográfiája 2.)

258

Intézete886 kiadásában (esetleg társkiadó részvételével) láttak napvilágot.”887 Az intézeti
dolgozók válogatott bibliográfiája az 1959–1984 közötti időszak publikációinak az útmutatója, vagyis az újvidéki Magyar Tanszék megalakulásának a pillanatától dokumentálja a vajdasági magyarság tudományos kutatóintézményében folyó hungarológiai és komparatisztikai
kutatások eredményeit. A tematikus elrendezésű bibliográfia a területi elvet követve csak a
Jugoszláviában megjelenő/megjelent magyar nyelvű periodikumok adatait dolgozta föl.
Mindkét bibliográfia egy induló sorozat része, első, illetve második kötete. A hungarológiai
és komparatisztikai kutatások jugoszláviai bibliográfiája Bosnyák István sorozatbevezetője
szerint összesen négy kötetből állt volna. Az ütemterv harmadik kötete „...összegezhetné ajugoszláviai magyar lapokban, folyóiratokban és kiadóházakban 1945-től 1985-ig másszerzők tollából megjelent hungarológiai és kapcsolattörténeti munkákat. Végül, negyedik
kötetként, a jugoszláv nemzetek és nemzetiségek nyelvén a felszabadulás óta megjelent
ugyanilyen tárgyú cikkek, tanulmányok bibliográfiai feldolgozása zárhatná sorozatunkat.”888
Csak sajnálni lehet, hogy a vállalkozás befejezetlen maradt. A harmadiknak tervezett kötet
anyaga jórészt felbukkan irodalmi szakbibliográfiánkban is, a negyedik összeállításán, atémára vonatkozó délszláv, illetve kisebbségi (szlovák, román, ruszin) nyelvű közlemények
begyűjtésén viszont talán ma is érdemes lenne elgondolkodni.
Vajdaság bibliográfiájában a tartomány területén megjelent/megjelenő tankönyvek isszerepelnek. Ám ha valaki a vajdasági magyar nyelvű tankönyvek története iránt érdeklődne,annak számára mégis gyorsabb és eredményesebb, s talán legmegbízhatóbb kutatási segédlet
az első kézből vett információ, azaz az újvidéki Tankönyvkiadó Intézet három kötetnyi
kiadói bibliográfiája889 lenne, amely a teljesség igényével prezentálja az intézmény
könyvtermését (időrendben, iskolatípusok és fokozatok szerint), számba véve ezen belül amagyar nyelvű oktatást segítő publikációkat is.
A vajdasági magyar könyvkiadók, nem tudni miért, nem tartják túl fontosnak a reklámanyag (katalógusok, röplapok) készítését, nem szólva a bibliográfia műfajáról. A Tankönyvkiadón kívül csupán három kivételről szólhatunk. Az újvidéki Forum Könyvkiadó két átfogó
retrospektív, leíró bibliográfiáját890 Csáky S. Piroska, az újvidéki Magyar Tanszék könyvtártudományi szakembere, bibliográfusa készítette el. A segédkönyvek az intézmény teljes, nem
csak magyar nyelvű kiadványtermését mutatják be időrendben, azon belül szerzői
886

A Hungarológiai Intézet, valamint a Magyar Nyelv és Irodalom Tanszék 1976-ban egyesült, így jöttlétre az új intézmény Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete névvel, a Hungarológiai Intézet Tudományos Közleményei című folyóirat pedig Hungarológiai Közlemények
címmel jelent meg a továbbiakban.

887KÁICH Katalin, Bevezető, in: UŐ, Az intézeti kiadványok repertóriuma, Magyar Nyelv, Irodalom és
Hungarológiai Kutatások Intézete, Újvidék, 1983, 9.

888

BOSNYÁK István, Egy bibliográfiai kissorozat elé, in: KÁICH Katalin, Az intézeti kiadványok repertóriuma 1968–1983, Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete, Újvidék, 1983,
8.

889Библиографија / Bibliográfia / Bibliografia / Bibliografie / Библиография – Tankönyvkiadó
Intézet 1965–1985, szerk. Stojadin LJUBENKOVIĆ, Zavod za izdavanje udžbenika, Novi Sad, 1985.;Библиографија – Bibliografija – Bibliográfia – Bibliografia – Bibliografie – Библиография – Tankönyvkiadó Intézet 1986–1990, Zavod za izdavanje udžbenika, Novi Sad, 1991.; Библиографија –издања завода за уџбенике и наставна средства 1993–1997, szerk. Petar PIJANOVIĆ, Zavod zaudžbenike i nastavna sredstva, Beograd, 1997.

890

CSÁKY S. Piroska, A Forum Könyvkiadó bibliográfiája 1957–1983, Forum Könyvkiadó, Újvidék,
1984.; CSÁKY S. Piroska, A Forum Könyvkiadó bibliográfiája 1984–1999, Forum Könyvkiadó,Újvidék, 2000.

259

betűrendben. A fenti két segédlet az 1957-ben alakult kiadó kiadványtermésének műfaji
gazdagságáról tanúskodik, a kötetek folyamatos tételszámozása nyomán pedig megtudhatjuk,
hogy 1957–1999 között a Forum Könyvkiadó 2041 könyvvel, nyomtatvánnyal gazdagította avajdasági magyar kultúrát. A szintén újvidéki székhelyű, 1977-ben alapított Agapé Katolikus
Egyházi Lap- és Könyvkiadó időrendbe (azon belül szerzői betűrendbe) rendezett
kiadványjegyzékét891 Kókai Sándor kezdte el, és Szabó Judit, a kiadó történész munkatársa
fejezte be. Az Újvidéken működő civil szervezet, Jugoszláviai Magyar Művelődési Társaság (JMMT) teljes könyvtermését bemutató legfrissebb bibliográfia892 a szabadkai Új Képcímű folyóirat részpublikációjaként került az érdeklődők kezébe. Vajon mikor lesz a fentiekhez hasonló kiadói összegzése az újvidéki Vajdasági Magyar Tudományos Társaságnak, aCsaládi Kör (Újvidék) című hetilapnak, a szabadkai Szabadegyetemnek (két ismert sorozata:
Életjel Könyvek, Életjel Miniatűrök), a szabadkai Grafoproduktnak, a tóthfalusi Logosnak, aszabadkai Magyarságkutató Tudományos Társaságnak, a zentai Thurzó Lajos Közművelődési
Központnak, a Dudás Gyula Múzeum- és Levéltárbarátok Körének, a kanizsai Cnesának...?
Nemzeti, szak-, intézményi, kiadói bibliográfiáink sorába szerény számban illeszkednek arégió magyar vonatkozásokkal is bíró helytörténeti/helyismereti könyvészeti összefoglalói.
Páll Sándor a szerzője a Becse bibliográfiája893 c. kiadványnak, amely egy nyomdászattörténeti tanulmány kíséretében területi elv alapján, nyelvtől és szerzőtől függetlenül, ateljesség igényével kíván begyűjteni minden becsei, Becsével kapcsolatos monografikus ésidőszaki kiadványt, kis- és aprónyomtatványt. A segédkönyv szerkezete kronologikus,
további bontásban a szerzők betűrendjében közli a címleírásokat. A dokumentumok leírása a
kiadványok kézbevételével történt, s ehhez kapcsolódóan a szerző lelőhelyjegyzéket is kreált,hiszen minden tétel után jelzi, hol, melyik könyvtárban, múzeumban, levéltárban található avonatkozó dokumentum. Szabadka helytörténeti bibliográfiája894 a fentitől sokkal impozánsabb vállalkozás. A három kötetnyi bibliográfia nem egy szerző munkája. Munkatársai:
Szentgyörgyi István [1921–2004], Eva Bažant, Nevenka Bašić Palković, Kiss Gusztáv,
Katarina Čeliković. A bibliográfia gyűjtőköre Szabadka-centrikus, az első két kötet időrendet
követve, azon belül betűrendben közli a könyvek, gyűjteményes munkák, antológiák,
tankönyvek, évkönyvek, kis- és aprónyomtatványok láttamozás alapján történő leírását. Külön
fejezetben jelennek meg az iskolai értesítők, naptárak, időszaki kiadványok adatai. A„trilógia” harmadik kötete a monografikus kiadványok címleírásaiban a használhatóság terén
modernebb szempontokat érvényesít: a bibliográfiai tételek szerkezete az ISBD (M) ajánlásait
891

KÓKAI Sándor–SZABÓ Judit, Az Agapé kiadványainak könyvjegyzéke / Lista knjiga u izdanju
Agapéa / List of Agapé Books. Agapé, Újvidék, 2003.

892

A Jugoszláviai Magyar Művelődési Társaság bibliográfiája 1993–2000, összeáll. ISPÁNOVICSCSAPÓ Julianna, in: Önmagunk nyomában. A JMMT jubiláris évkönyve 1990–2000, Jugoszláviai
Magyar Művelődési Társaság, Újvidék, 2000, 299–331.; ISPÁNOVICS CSAPÓ Julianna: A Jugoszláviai Magyar Művelődési Társaság Kiskönyvtára 1990–2005 (bibliográfia), Új Kép, 2005. 9. sz.,
39–46.

893PÁLL Sándor, Бечејска библиографија / Becse bibliográfiája, I. füzet, 1805–1944, Városi
Múzeum és Képtár, Becse, 1989.

894

SZENTGYÖRGYI István [1921–2004]–Eva BAŽANT–Nevenka BAŠIĆ PALKOVIĆ, Subotička bibliografija / Szabadka bibliográfiája 1764–1869. Monográfia, Szabadka, 1988.; SZENTGYÖRGYI István[1921–2004]–Eva BAŽANT, A szabadkai kiadványok bibliográfiája. II. füzet, 1870–1918., Forum
Könyvkiadó–Városi Könyvtár, Újvidék–Szabadka, Monográfia, 1993.; KISS Gusztáv–EvaBAŽANT–Katarina ČELIKOVIĆ, Subotička bibliografija, Sveska 3. svezak, 1918–1944, deo 1 dio.
Monografske publikacije / A szabadkai kiadványok bibliográfiája, 3. füzet, 1918–1944, 1. rész,monografikus kiadványok. Városi Könyvtár–Hrvatska čitaonica, Szabadka, 2003.

260

követi, s nem mellékes, hogy a segédkönyvet, akár Vajdaság bibliográfiáját, több mutató (személynév, cím, kiadó, nyomda, szerb/horvát/magyar nyelvű tárgymutató) teszi használhatóbbá.
A személyi, illetve perszonálbibliográfia terén is akad még bőven tennivaló. Az elsőönálló kötet formájában közreadott ilyen jellegű munka a vajdasági magyar kultúra, irodalom
történetében 1977-ből való: Dér Zoltán Csáth Géza-bibliográfiájáról895 van szó. Időrendben
haladva Bosnyák István készített egy füzetnyi bibliográfiai tájékoztatót Sinkó Ervinnek896 ahorvát irodalomban elfoglalt helyéről, ugyanő állította össze B. Szabó György irodalomtörténésznek, az újvidéki Magyar Tanszék egykori tanárának a bibliográfiáját897. Vékás János
Szeli István898 műveit és a róla szóló szakirodalmat gyűjtötte egybe száz oldalon, Györe Géza
Fehér Ferenc-bibliográfiájának899 viszont sajnos, csak az első kötete jelent meg. Csáky S.
Piroska Bori Imre-bibliográfiája900 zárja a sort. A terjedelmes, akkor még lezáratlan életmű
139 oldalon 2403 bibliográfiai egységet számlál, s ékes bizonyítéka irodalmunk legtermékenyebb alkotói magatartásának. A vajdasági magyar vonatkozású személyi bibliográfiák
másik csoportja időszaki kiadványokban, folyóiratokban látott napvilágot. Az újvidéki
Létünkben adta közre Bosnyák István Sinkó Ervin901 műveinek bibliográfiáját, a Hídban
jelent meg 1979-ben Fehér Ferenctől Heller Ágnes műveinek jegyzéke902, ugyanitt publikálta
Csáky S. Piroska Edvard Kardelj és Tito903 magyarul megjelent munkáinak adatait, valamint Pastyik László Tóth Ferenc biobibliográfiáját904. Mák Ferenc905 a szabadkai Üzenet c.
irodalmi folyóiratban közölte Herceg János pályakezdésének és írói működése elsőkorszakának bibliográfiáját, ugyanitt tanulmányozhatjuk Jámbor Pál906 szabadkai lapokban
megjelent írásainak jegyzékét. Bányai János műveinek válogatott bibliográfiáját (1961–
1999)907 Csáky S. Piroska összeállításában tekintheti át az érdeklődő, Csapó Julianna:895

DÉR Zoltán, Csáth Géza-bibliográfia, Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások
Intézete – Forum Könyvkiadó, Újvidék, 1977.

896

BOSNYÁK István, Sinkó Ervin a horvát irodalomban (bibliográfiai tájékoztató) 1945–1959, Magyar
Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete, Újvidék, 1979.

897

B. Szabó György munkásságának szelektív bibliográfiája, Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások Intézete, Újvidék, 1990.

898

VÉKÁS János, Szeli István-bibliográfia, Forum Könyvkiadó, Újvidék, 1989. Előzménye: PASTYIK
László: Szeli István élete és munkái (biobibliográfia), Hungarológiai Közlemények, 1981, 4. sz.,
529–546.

899

GYÖRE Géza: Fehér Ferenc-bibliográfia 1., Jugoszláviai Magyar Művelődési Társaság, Újvidék,
1991.

900

CSÁKY S. Piroska, Bori Imre bibliográfia (1950–1992), Forum Könyvkiadó–Magyar Tanszék,Újvidék, 1994.

901

BOSNYÁK István, Sinkó Ervin 1914–1975 (bibliográfiai vázlat), Létünk, 1977, 3–4. sz., 190–240.

902

FEHÉR Ferenc [1933–1994], Heller Ágnes műveinek bibliográfiája, Híd, 1979, 6. sz., 796–801.

903CSÁKY S. Piroska, Adalékok egy életműhöz. Edvard Kardelj magyarul, Híd, 1979, 3. sz., 330–342.;
Tito művei magyarul a Vajdaságban, összeáll. CSÁKY S. Piroska, Híd, 1980, 5. sz., 673–696.; Titoművei és a magyar olvasóközönség, összeáll. CSÁKY S. Piroska, Híd, 1981, 5. sz., 620–625.

904

P. L. [PASTYIK László], Tóth Ferenc, Híd, 1981, 1. sz., 87–89.

905

MÁK Ferenc, Herceg János pályakezdésének és írói működése első korszakának bibliográfiája(1927–1944), Üzenet, 1989, 7–9. sz., 576–588.

906

KASZA Ibolya, Jámbor Pál művei a szabadkai lapokban, Üzenet, 1997. 7–8. sz., 499–520.

907

Bányai János műveinek válogatott bibliográfiája 1961–1999, összeáll. CSÁKY S. Piroska, Híd,
1999, 11. sz., 828–839.
261

Penavin Olga908- és Juhász Erzsébet909-bibliográfiája a Tanszék folyóiratában, a Hungarológiai Közleményekben, valamint ugyanennek az intézménynek a Tanulmányok című évkönyvében lapozható föl. Végezetül 2000-ben láttak napvilágot egy Németh István-bibliográfia910 előmunkálatai az újvidéki Hídban. Egyedülálló vállalkozás Jung Károly biográfiával
ellátott „autobibliográfiája”911, melyet maga a szerző állított össze hatvanadik születésnapja
alkalmából, s amely a Létünk című folyóirat szeparátumaként is eljutott az érdeklődőkhöz.
Szelektív segédletről van szó, amely csak a szerző néprajzkutatói–folklorisztikai munkásságának könyvészeti adatait sorakoztatja föl: „Egy–egy tárgyéven belül először a Szerző önálló
monográfiái és kötetei, az általa válogatott, szerkesztett vagy közreműködésével készült más
könyvek, ezután tanulmányai, cikkei és esszéi, szakmai publicisztikája és ismertetései
következnek. Itt szerepelnek még népköltészeti műfordításai és néhány fontosabbnak vélt
interjú. A bibliográfia tartalmazza az önálló és közreműködésével készített kötetek
ismertetéseinek adatait is. E bibliográfiát a Szerző állította össze, több okból is: elsősorban
azért, mert igény mutatkozott rá, másrészt mindössze egy vérszegény korai előzménye létezik.
Harmadsorban pedig azért, mert buzgó kortársakra nem számított, s a hálás utókorba vetettbizalma igen nagy mértékben megkérdőjelezhető.”912 A buzgó kortársak hiánya és Jung
Károly pesszimista világlátása ellenére annyi jó is van a dologban, hogy a szerző e részben
kényszerűnek tűnő vállalakozás realizálása közben akaratlanul is számot ad a bibliográfia
tudománya terén való közismert jártasságáról is.
Fontos és nagyon hasznos fejezetei a vajdasági magyar bibliográfiai kutatásoknak arepertóriumok, illetve cikkbibliográfiák. 1976-os keltezésű Pató Imre Híd-repertóriuma913,
amely a közismert folyóirat korai, 1945 előtti időszakának a tartalmát tárja föl. Az első nyolc
évfolyam feldolgozása során a szerző először időrendben sorolja föl a bibliográfiai
egységeket, majd az analitikus részben téma szerint csoportosítja az írásokat, a lap jellegét, s
nem az ETO szakrendjét tartva szem előtt. Ugyanő állította össze a Hétről-Hétre (1934–1935) című szabadkai, magazinszerű hetilap repertóriumát914. Az Új Symposion915 reperto908

CSAPÓ Julianna, Penavin Olga tiszteletére. Adatok Penavin Olga bibliográfiájához. Különlenyomata Hungarológiai Közlemények 1996. 4. számából, 101–135.

909

CSAPÓ Julianna, Adatok Juhász Erzsébet bibliográfiájához, Tanulmányok–Studije, 1998, 31. füzet,10–39.

910

KOPILOVITY Hajnalka, Előmunkálatok Németh István műveinek bibliográfiájához, Híd, 2000, 8.
sz., 515–532.

911

Jung Károly hatvanéves. Életemről. Folklorisztikai munkásságának bibliográfiája 1972–2004.
Különnyomat a Létünk 2005. 3. számából. Létünk, Újvidék, 2005.

912

Folklorisztikai munkásságának bibliográfiája 1972–2004, i. m., 75.

913PATÓ Imre, A Híd repertóriuma (1934–1941), Hungarológiai Intézet–Forum Könyvkiadó–Híd,
1976.

914

PATÓ Imre, A Hétről-Hétre repertóriuma, Magyar Nyelv, Irodalom és Hungarológiai Kutatások
Intézete, Újvidék–Munkásegyetem, Szabadka, 1983.

915

Az Új Symposion 50 számának bibliográfiája, összeállította THOMKA Beáta, Új Symposion,Újvidék, 1970.; Az Új Symposion repertóriuma [1961–1964] (1965–1975) I–II, készítette POLYÁK
Márta, SILLING István, SZABÓ Márta, Újvidék, 1976.; Az Új Symposion repertóriuma (1976–1979)
I–II, készítette PAPP József, Újvidék, 1980.; Az Új Symposion repertóriuma (1980–1981),
készítette PAPP József, Újvidék, é. n.; Az Új Symposion repertóriuma (1982–1983), készítetteKÁNTOR Csilla, Újvidék, é. n.; Új Symposion: bibliográfia [1984–1992], készítette: CSAPÓ
Julianna és JABLONSZKY Ildikó (RAFFAI Éva és TAKÁCS Ilona munkáinak a felhasználásával).
Forum, Újvidék, 1992.

262

rizálása időről időre, retrospektív füzetek formájában történt. Az 1961–1975-ös tárgyidőszak
feldolgozója Polyák Márta, Silling István, Szabó Márta (szerkezete tematikus, tagolása afolyóirat jellegéből adódóan: szépirodalom, értekező próza, mellékletek). Az 1976–1979-es
időszak tartalmát Papp József (ma muraszombati bibliográfus-könyvtáros) tette könnyebben
kutathatóvá a fent említett füzetek szerkezeti megoldásaihoz igazodva. A harmadik tárgyidőszakot (1980–1981) feldolgozó füzet szerzője szintén Papp József, az 1982–1983-as évekanyagát Kántor Csilla repertorizálta, az utolsó periódus (1984–1992) feltárója Csapó Julianna
és Jablonszky Ildikó (Raffai Éva és Takács Ilona munkáinak felhasználásával). Nem kevésbé
fontos az újvidéki Magyar Szó Kilátó című kulturális mellékletének repertóriuma916, amelyaz újvidéki Magyar Tanszék folyóiratában, a Hungarológiai Közleményekben jelent meg két
részben. Szerzője Csanyiga Mónika, a Tanszék abszolvense. A Farkas Attila informatikus és
Kiss Gusztáv bibliográfus nevével fémjelzett Üzenet-917 és Híd-repertórium918 adatbáziskezelő program segítségével készült. A szabadkai Üzenet című irodalmi, művészeti, kritikaiés társadalomtudományi folyóirat retrospektív repertóriuma „...áttekintést nyújt a folyóirat
megjelenésének gyakoriságáról, a szerkesztők és szerkesztőbizottságok változásairól, aszerzőkről és írásaikról, a fordítókról és fordításaikról, a folyóirat lapjain kibontakozó vitákról
és kérdésekről.”919 A 491 oldalon elrendezett 7166 tétel bibliográfiai leírása az ISBD
nemzetközi szabványa szerint készült, s ahol szükséges, a tételek annotáltak. A repertórium
szerkezete követi a magyar irodalomtörténeti bibliográfiák kialakult gyakorlatát, az újvidéki
Magyar Tanszéken készült repertórium, szak(irodalmi) bibliográfia elrendezését, vagyis azelőbbieknek megfelelően egy kronologikus részben képet kaphatunk a folyóirat egyesévfolyamainak, számainak tartalmáról, illusztrációiról, a tematikus számok felépítéséről. A
második rész az általános és személyi rész tematikus blokkján keresztül ugyanennek az
anyagnak a műnemi/műfaji, tematikus elrendezését nyújtja. Mindezt név- és a fordítók
mutatója egészíti ki, s így négy szempont szerint is kereshetünk a repertóriumban. Az újvidéki
Híd című irodalmi, művészeti és társadalomtudományi folyóirat visszapillantó repertóriuma afolyóirat 70. Évi jubileumára készült el. A jóval nagyobb anyag (638 oldalon 12115 tétel,1976–2001-ig terjedő tárgyidőszak) egybeszerkesztése az Üzenet repertóriumához hasonlóanszintén műnemi/műfaji, tematikus elrendezés szerint (a folyóirat jellegéből adódóan
módosított szakrendben, akár Pató Imre repertóriuma) kínálja az információkat, a kronologikus rész azonban, nyilván terjedelmi okokból, kimaradt. A kötetet ebben az esetben isszemélynévmutató és a fordítók indexe egészíti ki. A kutató tehát három szempont szerint
kereshet. A Híd bibliográfiai leírásától szintén eltekintettek a szerzők, pedig hasznos lettvolna egy ilyen rész is, hiszen egy hosszú időn át folyamatosan megjelenő folyóirat esetében
különösen hasznos lenne tudni a kiadvány címváltozásairól, szerkesztőváltásairól, aszerkesztőbizottság összetételének az alakulásáról, az alapító és kiadó változásairól, anyomdaváltásokról, a terjesztési adatokról stb.

916

CSANYIGA Mónika, Kilátó (1961–2001). Repertórium I., Szépirodalom, Hungarológiai Közlemények, 2002, 3. sz., 15–91.; CSANYIGA Mónika, Kilátó (1961–2001). Repertórium II., Kritika.
Hungarológiai Közlemények, 2002, 4. sz., 115–169.; CSANYIGA Mónika, Kilátó (1961–2001).
Repertórium III., Hungarológiai Közlemények, 2003, 1. sz., 79–114.; CSANYIGA Mónika, Kilátó(1961–2001). Repertórium IV., Nyelvtudomány, Hungarológiai Közlemények, 2003, 2. sz., 140–
175.

917

KISS Gusztáv–FARKAS Attila, Üzenet (1971–1997) (bibliográfia), Szabadegyetem, Szabadka,
1998.

918

KISS Gusztáv–FARKAS Attila, A Híd repertóriuma 1976–2001, Forum Könyvkiadó, Újvidék, 2005.

919

KISS Gusztáv, Bevezető, in: KISS Gusztáv–FARKAS Attila, Üzenet (1971–1997), i. m., 5.

263

Végezetül Szabó József Bácsország-920, Kiss Gusztáv Aracs-921 és Kiss Piroska Új
Kép922-repertóriumát illik megemlítenünk. Mindhárom segédlet a vonatkozó folyóiratban
látott napvilágot.
Vajdasági magyar sajtóbibliográfiák nem túl nagy számban készültek. S ez nem csoda,
hiszen a bibliográfiai kutatásnak és adatfeldolgozásnak talán a legnehezebb, a legaprólékosabb, a legtöbb időt és terepmunkát igénylő műfaja ez, s ezen a tényen majd csak egy
behálózott könyvtári világ, egy közvetlen hozzáférhetésű katalógusrendszer segíthet. Újvidék
sajtótörténetét két nyomtatott segédlet is áttekinti. Bogdan T. Stanojev katalógusa923 az
1825–1975-ig, Milana Bikicki és Ana Kaćanski bibliográfiája924 pedig az 1824–1918-ig
terjedő időszak teljes, nyelvektől független (magyar, német, szlovák, román, izraelita) sajtókörképét kívánja megrajzolni. Mindkét kiadvány közöl lelőhelyjegyzéket is. Nem bibliográfiák ugyan, de fontos munkák (s esetleg a jövőben bibliográfiává is fejleszthetők) Kolozsi
Tibor925 két vaskos monográfiája, amelyek a szabadkai sajtó történetét dolgozza föl,
Németh Ferenc nagybecskereki sajtótörténete926 (szintén közöl egyféle, de nem bibliográfiai jegyzéket), valamint Simonyi Máriának a vajdasági politikai sajtót bemutató könyve927.
Fontos vállalkozás a szabadkai Új Kép című pedagógiai szakfolyóiratban publikált, a régió
iskolai értesítőit leltározó bibliográfia928, melynek készítője Kiss Gusztáv, a szabadkai
Városi Könyvtár bibliográfusa. Hiánypótló munka Pejin Attila zentai történész zentai
sajtóbibliográfiája929, amely a teljesség igényével dolgozza föl a zentai sajtótörténet 1875–
1962 közötti időszakát.
A XX/XXI. század fordulója fokozatosan újraszüli, átalakítja, továbbfejleszti abibliográfiát, amely lassan az információkezelés egyre fontosabb forrásává növi ki magát. A
hagyományos bibliotéka az állomány köré szerveződik, gyűjti, megőrzi, rendszerezi éshozzáférhetővé teszi a dokumentumokat. A jó könyvtár sok és sokféle dokumentumot gyűjt,ideális körülmények között tárolja őket, naprakészen rendszerezi, katalógusai, raktári
920SZABÓ József, Repertórium, Bácsország (melléklet), 2000. jan–febr., I–VIII.

921

KISS Gusztáv, Az Aracs eddigi számainak tartalomjegyzéke, Aracs, 2003, 1. sz., 103–120.; KISS
Gusztáv, Az Aracs 2003. évi tartalommutatója, Aracs, 2004, 1. sz., 90–95.

922

KISS Piroska, Az Új Kép I–II. évfolyamának (1997, 1998) repertóriuma, Új Kép (Tanármelléklet),2001. dec., 1–28.; KISS Piroska, Az Új Kép III–IV. évfolyamának (1999–2000) repertóriuma, ÚjKép (Tanármelléklet), 2002. ápr., 1–28.

923

Bogdan T. STANOJEV, 150 година новосадске штампе (каталог) / 150 éves az újvidéki sajtó(katalógus), Narodna biblioteka, Novi Sad, 1976.

924

Milana BIKICKI–Ana KAĆANSKI, Библиграфија новосадске штампе 1824–1918, Biblioteka
Matice srpske, Novi Sad, 1977.

925

KOLOZSI Tibor, Szabadkai sajtó (1848–1919), Munkásegyetem, Szabadka, 1973.
KOLOZSI Tibor, Szabadkai sajtó (1919–1945), Forum Könyvkiadó, Újvidék, 1979.

926

NÉMETH Ferenc, A nagybecskereki sajtó története 1849–1918, Forum Könyvkiadó, Újvidék, 2004.

927

SIMONYI Mária, A magyar politikai sajtó története 1918-ig a mai Vajdaság területén, Logos,
Tóthfalu, 2003.

928

KISS Gusztáv, A magyar nyelvű értesítők a Vajdaságban I., Új Kép (Tanármelléklet), 2001. ápr., 1–
28.; KISS Gusztáv, A magyar nyelvű értesítők a Vajdaságban II., Új Kép (Tanármelléklet), 2001.
máj–jún., 1–48.

929

PEJIN Attila, A zentai hírlapok történeti bibliográfiája (1875–1962), Thurzó Lajos Közművelődési
Központ, Zenta, 2004.

264

rendszere, olvasószolgálata révén könnyen és gyorsan hozzáférhetővé teszi az állomány
egységeit. Az olvasó nem léphet teljesen tudatlanul ebbe a világba. Ismernie kell a könyvtári
rendszer működését (könyvtártípusok, könyvtárközi kölcsönzés, katalógusok használata), ha
gazdaságosan akar bánni a könyvtári kutatásra szánt idővel. A modern könyvtár továbbra is
dokumentumokat gyűjt, tárol és dolgoz föl, a kliensnek/olvasónak azonban, mint minden
tisztességes információforrás, nem dokumentumokat, hanem információkat bocsát a rendelkezésére. A XXI. századi könyvtár egyre többféle adathordozót tárol (kéziratos, nyomtatott,auditív, vizuális, audiovizuális, digitális, virtuális), s ez a gyarapodás, sokrétűség ahagyományos rendszeren belül egyre nehézkesebbé teszi a dokumentumokban rejtőző tudás
elérését. Ezen a ponton lép be a képbe a bibliográfia, az információfeltárás tudománya, eszköze, ennek is legmodernebb, legpraktikusabb formája, a közvetlen hozzáférhetésű elektronikus
könyvtári katalógus, bibliográfia.
Szerbia épülő elektronikus katalógushálózatában a vajdasági magyar, illetve hungaricumotis őrző könyvtárak katalógusai jórészt még nem hozzáférhetőek. Kivételt képez a Matica
srpska Könyvtárának katalógusa, amely egyben a nemzeti bibliográfia alapja is, s amely amaga kb. 40.000 magyar címszavával 1990 óta készül számítógépes adatbázis formájában.
Hálózatra kapcsolódott a zombori Városi Könyvtár, s remélhetőleg az itt őrzött magyar anyag
is hamarosan elérhető lesz az interneten keresztül. A szabadkai Városi Könyvtárba nemrégérkeztek meg a számítógépek, a könyvtár munkatársai az újvidéki Matica srpska munkatársainak segítségével már elvégezték az első számítógépes adatfeldolgozáshoz szükséges
tanfolyamot. Zentán a Vajdasági Magyar Művelődési Intézet önálló vajdasági magyar
hungarika-adatbázist épít, ami jelen pillanatban is elérhető... Valami tehát kezd történni
Vajdaságban is a könnyebb, gyorsabb információcsere érdekében, s talán nem indokolatlan amagunkévá tenni Pejin Attila optimizmusát, aki bibliográfiájának előszavát az alábbi
gondolatokkal zárja: „Vitathatatlan, hogy az elektronikus sajtó és az egyéb média lassú, debiztos halálra ítélte a nyomtatott hírlapot. Akik mellette nőttek fel, bizonyára még éltetik majd
egy ideig, de az új generációk a reggeli kávét már az Interneten szörfözve fogják elfogyasztani. Így van ez jól, hiszen a régi után illik is vágyakozva sóhajtozni, de visszasírni értelmetlen. S a régi és az új valahol találkozik, ha másképp nem, úgy az ilyen bibliográfiák lapjain,
amelyek majd szintén rákerülnek az Internetre, s rekordidő alatt közkinccsé válnak.”930

930

I. m., 5.

265

KOZMA DEZSŐ
(Kolozsvár)
Regionalizmus és egyetemesség a változó világban
Irodalmi és művelődési törekvések Erdélyben a 19. század végén
Azt hiszem, nem tévedek, ha azt mondom: regionalizmus és egyetemesség sokféleképpértelmezhető, már csak azért is, mert koronként mást-mást jelentenek. Szerencsés esetekbenerősíthetik, kiegészíthetik egymást. Sőt a táji, regionális elemek sem nélkülöznek egyfajta –egyedi ízekből, színekből kialakított – egységet, általánost. Miként az is előfordul, hogy az
egyetemesnek vélt szemléletmód sem terjed túl a nagyváros íróinak, művészeinektörzsasztalánál.
Az egymást kizáró szembesítések helyett tehát inkább – egy elkoptatott metaforával élve –az alábbiakban a sajátosság méltóságára figyelek.
Művelődésünknek, irodalmunknak egy rövid időszakáról szeretnék szólni: az 1867-es
kiegyezést követő negyedszázad erdélyi szellemi műhelyeiről. Azokról a próbálkozásokról,
amelyeknek elsődleges célja: a megváltozott körülmények közepette megteremteni a vidéki
szellemi törekvések kereteit, lehetőségeit. Valahogy olyanképpen, ahogy a magyarság és
európaiság szerves egymásra találását kereső Németh László később igényként megfogalmazta: „Nincs barbárabb, mint a külföld szempontjait fordítani a magyar irodalom ellen”, de„nincs sürgetőbb, mint olyan értelemmel gondolkozni magyar alkotásokon”, ahogy idegenművekről is gondolkozunk.
Ezeknek az elképzeléseknek a jegyében születik meg Erdélyben a 19. század utolsó kétévtizedében számos tudományos, művelődési intézmény, irodalmi társaság, lap: Kolozsvárona Magyar Királyi Tudományegyetem (később Ferenc József Tudományegyetem), az Erdélyi
Múzeum-Egyesület (EME), a Protestáns Teológia, az Erdélyi Közművelődési Egyesület(EMKE). Ezekben az években lát napvilágot az Erdélyi Múzeum-Egyesület folyóirata, az
Erdélyi Múzeum, a tudományágban úttörőnek számító Összehasonlító Irodalomtörténelmi
Lapok, a Petőfi Múzeum, és jelenik meg több, irodalmat rendszeresen közlő, a régió határait
túllépő újság. Köztük rangos kolozsvári lapok (Magyar Polgár, Kelet, Ellenzék, Kolozsvári
Közlöny, Kolozsvár), illetve a marosvásárhelyi Kemény Zsigmond Társaság első korszakának
kiadványai (Erdélyi Figyelő, Figyelő, Marosvásárhelyi Füzetek).
Természetes, hogy ennek a szellemi útkeresésnek Erdély fővárosa, Kolozsvár lesz a központja. Csaknem háromszáz évvel Báthory István és Bethlen Gábor egyetemalapítása után itt,
az iskolák városában kerül sor 1872-ben az ország második egyetemének megszervezésére.
A négy karral induló intézmény története ismert, az egyetem csaknem negyven oktatójának
tudományos munkássága talán kevésbé. Ezért idéznék emlékezetbe néhány nevet, lexikonszerű szűkszavúsággal.
Elsőként a magyar nyelv és irodalom professzorát, Imre Sándort. A frissen kinevezettvallás- és oktatásügyi miniszter, Trefort Ágoston volt az, aki a debreceni Református
Kollégium tudományos körökben is megbecsült tanárának felajánlotta az egyetemi tanszéket.
Imre Sándor tizennégy év alatt a magyar irodalom különböző korszakát adta elő,Kazinczyról és Aranyról külön előadássorozatot tartott. Írásait Arany színvonalas folyóiratai(Szépirodalmi Figyelő, Koszorú), a Gyulai Pál szerkesztette Budapesti Szemle és a Magyar
266

Nyelvőr is közölte, a magyar nyelv és irodalom történetét összefoglaló munkája több kiadást
megért, válogatott tanulmányainak kétkötetes gyűjteménye a Kisfaludy Társaság gondozásában jelent meg 1897-ben.931 Előadásaiban, tanulmányaiban különös szerepet szán a népi
kultúrának mint a „nemzeti lét gyökerei”-nek, ugyanakkor egyik szorgalmazója a „külföldi és
hazai” higgadt „összemérésé”-nek, és elsők között figyelt fel Walt Whitman verseire, Petőfi
és az európai költészet (Leopardi, Burns, Heine) rokonvonásaira. Aranyt pedig azért dicséri,mert „nemcsak magyar, hanem emberiségi húrokat is penget”.
A régi magyar irodalom és a magyar történelem forráskutatójáról, Szabó Károlyról érdemes azt is megjegyezni, hogy Euripidész- és Szophoklész-drámákat fordított, hogy ezekbenaz években jelentette meg a Székely Oklevéltár két kötetét, és hogy ő volt az Erdélyi MúzeumEgyesület és az Egyetem egyesített könyvtárának értő vezetője. (Jakó Zsigmondtól tudjuk,
hogy a székelyudvarhelyi könyvtár szakszerű átrendezése is neki köszönhető).
Neveléstudományunk sokáig kellőképp nem méltatott művelőjének neve ugyancsak
idekívánkozik: Felméri Lajos hazai (sárospataki) és külföldi tapasztalatai nyomán készült
könyveiben, egyetemi előadásaiban egy korszerűbb oktatási szemlélettel kísérletezik a vidéki
városban. Nem egyszer heves viták közepette. Az iskolázás jelene Angolországban (1881)című kétkötetes munkájának Kolozsváron keltezett, a miniszternek címzett ajánlásában
olvashatjuk: „A nagy nemzetek élete mindig tanulságos, s kétszeresen tanulságos ma, midőn anemzetközi ismerkedés korát éljük.” Ismereteit – igen jó érzékkel – főleg olyan városokban,
tanintézetekben igyekezett gyarapítani, amelyeknek tanulmányozását a legalkalmasabbnak
vélte az otthoni oktatás megreformálására. Az olvasás, az ifjúsági irodalom, a nőnevelés
gondjait-bajait és azok vélt okait („féltudás”, „felületes tanulás”) fejtegető írásait jórészt a
korabeli napilapok (Erdélyi Híradó, Magyar Polgár) őrzik. Neveléstannak tekinthető, 1890ben Kolozsváron (saját költségén) megjelentetett csaknem hétszáz oldalas munkáját, A
neveléstudomány kézikönyvét is csak újabban kezdi értékelni a szakirodalom.
Az egyetemen bölcsészetet tanító Szász Bélának (a híres nagyenyedi Bethlen Kollégium
jogtudós tanárának fia) neve ma még kevésbé hangzik ismerősen. Pedig igen hathatósan vett
részt a 19. század végi erdélyi művelődési, tudományos életben, püspökként az erdélyi
református egyház ügyeiben. Előbb a marosvásárhelyi Székely Hírlap, majd a kolozsvári
Kelet szerkesztője, munkatársa számos más újságnak, folyóiratnak, közben német, angolköltők verseit ülteti át magyarra. Akadémiai székfoglalójával egyik korai méltatója a magyar
irodalomban Longfellow költészetének (A reflexiv és a valláserkölcsi elem a költészetben sLongfellow, 1884).
Elodázhatatlanná vált tehát egy olyan tudományos folyóirat indítása, amely lehetővé teszi arendszeres közlés lehetőségét a tudomány vidéki művelői számára. Így születik meg 1874-bena még 1859-ben Mikó Imre alapította Erdélyi Múzeum-Egyesület folyóirata, az Erdélyi
Múzeum.

931

Imre Sándor Irodalmi tanulmányai 1–2, Budapest, 1897; Arany és Arisztophanész összehasonlításával csaknem kétszáz oldalon foglalkozik, a második kötetet egészében a magyar irodalom és akülföldi irodalmak, művek összehasonlítására szenteli. (Az olasz költészet hatása a magyarra.
Petőfi és némely külföldi költők I, Petőfi és a franciák II, Whitman és Petőfi III, Petőfi és Heine IV,Petőfi és Burns V, Petőfi és Leopardi.) Imre Sándor után Széchy Károly lesz a magyar irodalomtörténet előadója. Irodalomtörténeti-filológiai munkássága a kolozsvári évtizedek alatt bontakozik
ki. Itt jelenteti meg A magyar nemzeti irodalom története (1899) című összefoglalóját. Egyik
jelentős filológiai teljesítménye Zrínyi műveinek ötkötetes kiadása: Gróf Zrínyi Miklós (a költő)1620–1664 1–5, Kolozsvár, 1896–1902. 1905-ben ő lesz Gyulai Pál utóda a budapesti egyetemen.

267

A tapasztalatokkal már rendelkező egyetemi tanár, Finály Henrik szerkesztésében havonta(szeptember és október kivételével) megjelenő folyóirat – a címe is jelzi – elsődleges feladatának az erdélyi szellemi örökség feltárását, az elmélyültebb önismeretet tekinti. A megvallottszándékot azonban üggyel-bajjal és csak részben sikerült valóra váltania. Az anyagiakon kívül
ugyanis nem kis gondot jelentett a színvonal biztosítása, a szerzők és az olvasók megnyerése.
A munkatársak valóban úgy érezhették, hogy egy „tengődő vidéki folyóiratban rejtik el
nevüket” (György Lajos). Az aggályokat más is táplálta. „Legelébb is megvalljuk, hogy nyomminket a fővárosi lapok versenyzése; még pedig nem avval, hogy elhorgásszák előfizetőinket,
még avval sem annyira, hogy szándékosan hallgatnak rólunk, hanem főleg avval, hogy
elvonják tőlünk azoknak az erőknek nagy részét, amelyek közreműködésére számítva mertük
megindítani vállalatunkat. Hiába! Emberi dolog még a komoly munkában is a könnyebb végit
keresni a dolognak” – hangzik el panaszként az első évek tapasztalatai után.
A folyóirat majd csak a 80-as évektől veszíti el fokozatosan muzeális jellegét, válik
elevenebbé, sokszínűbbé: az elkövetkező másfél évtized alatt több mint 1200 magyar és
világirodalmi, történelmi tárgyú, művelődéstörténeti, néprajzi, nyelvészeti, esztétikai,
színháztörténeti közlemény jelenik meg benne.932 A 90-es évek végére a példányszám is eléria félezret. (De ez már egy új szakasza a későbbi évtizedekben újra- és újrainduló, ma ismegjelenő folyóirat történetének).
Közben a kolozsvári egyetem két tanára különös vállalkozásba kezd. A polihisztorként
emlegetett, már idős Brassai Sámuel és a külföldről akkor hazatérő fiatal Meltzl Hugó (anémet tanszék professzora) több nyelvű folyóirattal szeretnének segíteni az „izoláltságon”. Az
1877–1888 között megjelenő Összehasonlító Irodalomtörténelmi Lapok (a harmadikévfolyamtól: Acta Comparationis Litterarum) a nemzeti irodalmak közötti „minél sűrűbb
érintkezési pontok” keresését hirdeti meg programként. Úgy kísérli meg „nemzetközivé
tenni” a különböző népek szellemi kincseit, hogy azok „nemzeti zamatja”, „lokális kolorítja”
ne vesszen el, hogy az egyes nemzeti irodalmak sajátos ízeikkel, színeikkel válhassanak agoethei értelemben felfogott világirodalom (Weltliteratur) részévé. Ezért többnyelvű afolyóirat, és fordítások esetén ezért ragaszkodik a befogadó nyelv szelleméhez (sőt olykor
nyelvjárásban ültetnek át egy-egy alkotást), és ezért van állandó rovata a nemzeti jellegeterőteljesen őrző népköltészeti alkotások számára.
Egyik német nyelvű közleményben olvashatjuk: az összehasonlító irodalomnak nincs mit
kezdenie a „ködös kozmopolitizmussal”.
Ezeket az elveket azonban csak részben sikerült a folyóiratnak gyakorlatba átültetnie.
Szemléleti egyoldalúságai és módszerbeli fogyatékosságai ellenére mégis elmondhatjuk: új
megközelítő szempontokat kínált irodalmunk megítéléséhez. Pontos Poszler György megfigyelése: „Nem kozmopolisztikus ábrándokról és humanisztikus légvárakról van szó. Hanem
az irodalmak nagy egyetemes összetartozásán belül megnyilatkozó, a nyelven és kultúrán, anépköltészeten is, folklóron is alapuló korszerű és igazi nemzeti szellemről.”933
A nemzeti és egyetemes értékeket kínáló magyar klasszikusok öröksége, főleg Petőfi ésMadách életműve különösképpen fontossá válik ezekben az években Erdélyben. A német
anyanyelvű Meltzl Hugó a goethei világirodalom apostolaként Petőfi világirodalmi helyéről
tart előadást az egyetemen, folyóiratában külön rovatot indít Petőfiana címmel, vitába száll
932

A folyóiratnak ezt az időszakát egy régebbi, három és fél évtizeddel ezelőtti tanulmányomban
kíséreltem meg röviden bemutatni: KOZMA Dezső, Az Erdélyi Múzeum első két évtizedének
történetéből, Nyelv- és Irodalomtudományi Közlemények [Kolozsvár], 1971, 1. sz., 113–121.

933

POSZLER György, Házsongárdi bolyongás, in Kulcsok Kolozsvárhoz: a föl nem adható város, szerk.
KÁNTOR Lajos, KOVÁCS KIS György, Kolozsvár–Szeged, 2002, 182.

268

Gyulai Pál 1854-es Petőfi-portréjával,934 a Reszket a bokor, mert...több mint harminc fordítását teszi közzé a Magyar Polgárban. Magyar és német nyelvű tanulmányaiban Petőfi és anémet költészet „rokon helyei” foglalkoztatják, átülteti németre és megjelenteti a Felhők
hatvanhat darabját, sőt Lipcsében fel is olvas belőlük a fiatal, zenét kedvelő Nietzschének, aki
néhányat megzenésít. (Egyik ilyen kottára sikerült rábukkannom.)Petőfi megítélésében nemegyszer leegyszerűsítően sarkít, túloz. Felfigyel ugyan a Petőfiirodalom egyik értékes darabjára, Eötvös József 1847-es Petőfi-tanulmányára, de nem vesziészre, illetve nem tulajdonít kellő jelentőséget annak, hogy a jeles kortárs író-kritikus
szemében Petőfi „kitűnőleg magyar”, ami nemcsak korabeli hatását magyarázza, hanem –ahogy Eötvös írja – „legfőbb irodalmi érdeme”. Mint ahogyan elkerüli Meltzl figyelmét az is,hogy Gyulai számára „a nemzeti nem korlátozó kategória”, s mint ilyen „önmaga
sajátszerűségét fejleszti a lehető legművészibb szintre”.935
A Ferenczi Zoltán és Csernátoni Gyula szerkesztésében induló és nyolc éven át (1888–
1896) megjelenő Petőfi Múzeumot nem szükséges itt bemutatnom, hisz eredményeit aszakirodalom jórészt felhasználta. Elég, ha Ferenczi Zoltán 1897-ben megjelent pályadíjasPetőfi-életrajzára gondolunk, amelyre Illyés Gyula is mint egyik fő forrására hivatkozikPetőfi-könyvében.
Jóval kevesebbet tudunk viszont a kolozsvári Petőfi-iskola többi tudós tanáráról. Például
Csernátoni Gyuláról, aki elsősorban az egyéniség, a „benső élet”, kor- és személyes élmények
felől közeledik az életműhöz – némiképp rendhagyó módon. Az egykori Petőfi-epigonokat
csak azért bélyegzi meg, mert nem értették Petőfit, mert elsekélyesítették, viszont az 50-esévek Petőfi-kultuszát mint „helyes ösztönből” fakadót, a nemzeti önbecsülést erősítőt fogja
fel. A híres nagyenyedi Bethlen Kollégiumban tanító Farnos Dezső Petőfit a művészi megformálás egyedisége alapján hasonlítja európai társaihoz. A német irodalomban otthonos, amagyar költőt németül is méltató kolozsvári gimnáziumi tanár, Barabás Ábel tágabbanértelmezi ezt a „belső világot”, szerinte Petőfi a „nemzeti lelkület” költője. Kéziratban maradt
jegyzetei arról árulkodnak, hogy öt kötetre tervezett munkájában (amelyből csak egy kötet
készült el és jelent meg 1907-ben) külön foglalkozott volna a magyar költő külföldi
példaképeivel, követőivel. Ugyancsak jegyzeteiből derül ki, tervezte a Nietzsche által
megzenésített Petőfi-versek kiadását is.936
Emlékeztetnék Madách később is eleven erdélyi utóéletének kezdeteire is. Arra például,
hogy alig öt hónappal Az ember tragédiájának budapesti ősbemutatója után, 1884. február 27én – a jeles színész és rendező, Ecsedi Kovács Gyula jóvoltából – a Kolozsvári Nemzeti
Színházban is előadásra kerül Madách műve. Sőt Ecsedi Kovács Gyula az, aki először
alkalmazza színpadra a Csák végnapjait (1886), a Férfi és nőt (1892) és a jutalomjátékául
választott Mózest (1892). Ez utóbbit az Erdélyi Híradó azért dicséri, mert benne – úgymond –egymásra lel a „magyar szabadságeszme” és az európai rokonaira emlékeztető gondolatiság.
934

MELTZL Hugó, Gyulai Pál mint a Petőfi-irodalom megalapítója, Magyar Polgár, 1876. jan. 26.–
ápr. 6.

935

S. VARGA Pál, A nemzeti költészet csarnokai. A nemzeti irodalom fogalmi rendszerei a 19. századmagyar irodalomtörténeti gondolkodásban, Budapest, 2005. 496, 506.

936

A három erdélyi Petőfi-kutató ilyen tematikájú munkáiból csak néhányat említek itt meg: CSERNÁTONI Gyula, Petőfi kutatásának pár titka, Kolozsvár, 1884; Petőfi, Kolozsvár, 1900; FARNOSDezső, Bonyodalom és megoldás, jelesen Goethe és Petőfi, valamint a nép lírájában, Kolozsvár,
1882; Aesthetikai tanulságok Petőfi költészetéből, Lugos, 1884; Kritikai észrevételek Petőfi
eltűnésének irodalmához, Kolozsvár, 1889. Farnos Dezső kéziratos hagyatéka megtalálható anagyenyedi Bethlen Kollégium könyvtárában. BARABÁS Ábel, Petőfi, Budapest, 1907.

269

De megemlíthetek két korabeli erdélyi Madách-magyarázatot is. A francia irodalom
egyetemi oktatója, Haraszti Gyula még 1882-ben Kolozsváron kinyomtatott, füzetnyi
terjedelmű kiadványa azok közé az elfeledett Madách-méltatások közé sorolható, amelyek azéletmű egészében, világnézeti alapon kísérelik meg értelmezni a Tragédiát.937 Morvay Győző
1897-ben (saját költségén) Nagybányán kiadott, több mint félezer oldalas, ritkán idézett
könyve a Madách-irodalom egyik alapműve, valójában a Tragédia első összefoglaló magyarázata. Egyike azoknak az értelmezéseknek, amelyek Az ember tragédiájának eszmevilágát
nem szakítják el a nemzet 1849 utáni állapotától, miközben a szerző különös figyelmet szentel
a drámai költemény világirodalmi társainak, főleg Milton Elveszett paradicsomának.938
Közhely: ezekben az években íróink jórésze a több lehetőséget kínáló fővárosban keresi ajobb érvényesülés lehetőségeit. A rövidebb-hosszabb ideig vidéken alkotó írókról, a vidékről
mint irodalmi élményforrásról mégse feledkezhetünk meg.
A Móricz és Ady által lelkes szavakkal méltatott Tolnai Lajos írói szemléletét példáuldöntő módon meghatározta a több mint másfél évtizedes (1868–1884) marosvásárhelyi időszaka. A hitvitázókra emlékeztető heves közéleti és egyházi csatározásai elsődleges ihletőivé
válnak sodró erejű regényeinek, és azt is tudjuk, milyen lelkesedéssel lát hozzá új környezetében az irodalom-, illetve a művelődésszervezéshez. Gyulai Pálnak 1870-ben arról ír, hogy
Erdély címmel lapot szeretne indítani, hogy „megismertesse Erdélyt önmagával, társadalmi,műveltségi helyzetével”. Hogy aztán egy „irodalmi téren működni kívánó társulat”, a Kemény
Zsigmond Társaság megszervezésével (1876), a Társaság kiadványaival, előadásokkal,
Kemény Zsigmond műveinek kiadásával kísérelje meg felrázni az egykori álmos kisvárost.
A századforduló magyar novellisztikájának korszerű változatait művelő Petelei István nem
tudott megválni „hegyes hazájá”-tól. Novelláiban, karcolataiban a hajdani erdélyi kisváros és
az egykori patriarkális falu „belső történeteit” írta meg. Lelki válságba jutott, tört hitű kisemberek – vágyakat hiába dédelgető hivatalnokok, iparosok, kereskedők, nagyzoló polgárok– sorsának avat részesévé bennünket. A székely népballadákra, a regényeit az erdélyi múlt
válságos korszakaiból szövő Kemény Zsigmond emberlátására és az európai irodalom korszerű áramlataira figyelő író lélektani igényével, művészi eszközeivel. Az erdélyi lapokban
eltemetett közéleti publicisztikai írásával, szociográfiai látleleteivel, irodalmi, színházi és
zenekritikáival, színvonalas napilapok (Kolozsvári Közlöny, Kolozsvár) szerkesztésével, az
Erdélyi Irodalmi Társaság megszervezésével, a korszerű városrendezés és műemlékgondozásszorgalmazásával, kiterjedt levelezésével – ahogy ő mondta – a „helyi ügyeket”, az erdélyi„irodalmi és széptani érdekek istápolását” kívánta szolgálni. „Minél több helyt gyúlnak ki atüzek az oltáron, annál nagyobb lesz a világosság” – vallotta művelődési programcikkeinek
egyikében a Kolozsvár 1888. február 25-i számában.
Műveltsége, világlátása, műgond-igénye megóvta a provincializmustól. „Vágy, reménység,
csalódás, küzdelem, bűn és jóság nincsenek külön vidékenként elrendezve” – meditál egy
másik alkalommal (Kolozsvári Közlöny, 1885. dec. 20.). A virtuózkodó székelykedés, a„furcsaságok” helyett a „magasabb nézőpontot” kéri számon írótársaitól. Vidéki történeteiben,az élet keresztjét viselő alakjaiban ott szunnyadnak az el nem némítható örök emberi vágyak.
Barta János fél évszázaddal ezelőtti minősítését kölcsönözve: Peteleinek és jó tollú írótársainak „sikerült a regionális elemet magasabb művészi színvonalra emelni vagy esetleg

937

HARASZTI Gyula, Madách Imre, Budapest, 1912. Az előszóban olvashatjuk: „E Madáchról szóló
dolgozatom 1882-ben nyomattam ki Kolozsvárott. Forgalomba ugyan nem bocsátottam, mindazonáltal többször található rája utalás.”

938

MORVAY Győző, Magyarázó tanulmány „Az ember tragédiájá”-hoz, Nagybánya, 1897.

270

kiemelkedni belőle”.939 És talán nem érdektelen az sem, hogy kolozsvári szerkesztőként az újnemzedék sokat ígérő novellistájának, Thury Zoltánnak az útját Petelei egyengette, hogy amerész életlátású Bródy Sándort ő csalta le Kolozsvárra, és hogy az elsők közt figyelt fel
Krúdy Gyulára, akit „fiá”-nak nevezett.
A század fordulójára a vidék elveszti még azt a közvéleményformáló erejét is, amit azelőző másfél évtizedben kiverekedett magának. Az Erdélyi Múzeum 1891-ben ilyenképpen
panaszkodik: „A politikai és kereskedelmi központosításnak meglehet a maga jogosultsága,
de a tudományos központosítás káros. Egy pillantás Európa művelt népeire meggyőz bennünket az igazságról, hogy a tudományos és közművelési gócok számarányának megfelel az illető
népek és nemzetek jelentősége, befolyása a tudományok egyetemes fejlődésére.” Három évmúlva, az Erdélyi Híradóban olvashatjuk: sokakat „megigézett” a nagyváros s „a vidéki életiránt teljesen elhidegedett a közönség érdeklődése” (1894. szept. 24.).
Az első világháború után, a megváltozott történelmi léthelyzetben a kibontakozás
lehetőségeit kereső erdélyi (romániai) magyar irodalom mint egyik közvetlen előzményéből
merített ezeknek az éveknek irodalmi, művelődési törekvéseiből. Okkal érezhette a kor ismert
író-szerkesztője, Szentimrei Jenő az erdélyi író-nemzedék „felmenő rokonának” Petelei
Istvánt. A novellistaként ugyancsak a század végén jelentkező Kovács Dezsőt (a kolozsvári
Református Kollégium későbbi tanáregyéniségét) az erdélyi érzékeny esszéíró Jancsó Béla acsendes hűség hőseként búcsúztatta az Erdélyi Fiatalok hasábjain. Abban a folyóiratban,
amelynek szellemi irányítója, László Dezső egyetemes mércével mérhető „erdélyi magyaréletlátást” várt el az 1930-as években jelentkező fiatal erdélyi íróktól.
De megidézhetek olyan író-utódokat is, mint a magyar prózát megújító Krúdy, aki a
korabeli Erdély jeles újságírójáról, a Június álnéven ismert Zilahi Kiss Béláról írta: „Tudós
ember volt, amint a jó hírlapírót Kemény Zsigmond elképzelte [...] Erdélyi hazájából, a
Bolyaiak, Brassaiak tudós szomjúságát hozta e városba.” Szabó Dezső önéletrajzi regényében
mint „védszellemére” gondol vissza kedves magyartanárára, Kovács Dezsőre. Az erdélyi
hagyományokat – Apáczai, Szenci Molnár Albert, Tótfalusi Kis Miklós, Mikes Kelemen,
Wesselényi és a „harcos” Gyulai Pál szellemi örökségét – ébren tartó, költészetét a Szilágyságízes szavaival ékesítő Ady a Debreceni Hírlapban (1899) nagy jövőt jósol a fiatalon elhunyt
Thury Zoltánnak, Peteleit (a konzervatív ízléssel hadakozva) Jókaival és Mikszáthtal együttemlegeti a kolozsvári Újságban 1916-ban.
Olyan igénnyel, ahogy valamikor Goethe epigrammai tömörséggel megfogalmazta:
Hogy fölfrissülj a nagy Egészben,
lásd meg az Egészet minden kicsi részben.
(Rónay György fordítása)

939

BARTA János, A realizmus kérdései a magyar irodalomban, Budapest, 1956, 193.

271

MOLNÁR BODROGI ENIKŐ
Felekezeti, kulturális és nemzeti
identitásépítés a Keresztény Magvetőben
0. Elöljáróban
Dolgozatom egy nagyszabású kutatási terv első fázisának eredményeit kívánja bemutatni, egy
olyan kutatásét, amelynek tárgya a Keresztény Magvető című unitárius folyóirat
szerkesztőinek és szerzőinek kollektív identitása, illetve annak szövegszinten kifejezett formái
1861-től, a lap útnak indulásától napjainkig.
Tekintettel az anyag rendkívül terjedelmes voltára, első lépésként a trianoni békekötésig
tartó időszak vizsgálatára összpontosítottam, amely a lap életében a kialakulás, a megerősödés
és a tartalmi-szerkezeti letisztulás fázisa volt.
1. Elméleti alapvetés
Amikor identitásról beszélünk, akár személyes, akár kollektív szinten, azt mindig az én versus
más/ő, illetve mi versus mások/ők konstellációjában határozzuk meg. Lényegében azt
keressük, hogy mitől vagyok én én, illetve mi tesz minket mi-vé máshoz, illetve másokhoz
viszonyítva. Elvont szinten úgy ragadhatjuk meg, mint egy önmagunkról kialakult tudattalan
kép tudatosulását.940 Egy másik meghatározás szerint olyan képet jelent, amelyet mások
látnak valakiről, vagy amelyet valaki láttatni szeretne magáról.941 Identitásról beszélhetünk az
én és a mi szintjén, azaz vizsgálhatjuk az egyéni és személyes, valamint a kollektív identitást.
Dolgozatomban az utóbbival foglalkozom. Kollektív identitásnak azt a képet szokás tekinteni,amelyet egy csoport önmagáról alkot, és amellyel ennek tagjai azonosulnak, azaz ebben amegközelítésben a kollektív identitás tudatosult társadalmi hovatartozás.
Komoróczy Géza leegyszerűsíti a probléma vizsgálatát, amikor úgy véli, hogy az identitás
csak a szociológia kontextusában releváns fogalom. Ebben az értelemben az identitást atársadalomban való lét egyik tényezőjeként értelmezhetjük, egy nagyobb csoporttal vagy
ennek tagjaival való szolidaritásként „pusztán azon az alapon, hogy ők is ugyanahhoz aszolidaritási csoporthoz tartozónak tekintik magukat, s ennek a szemléleti ténynek az alapján
hajlandók közös akciókra.”942 Amit a szerző az etnikai csoportokról mond, az lényegébenmásfajta (pl. a vallási) közösségekre is igaz: a vállalás, az elkötelezettség szervezi őket csoporttá, pontosabban az, hogy tagjai az illető csoporthoz sorolják magukat, a kívülállók is oda
tartozónak tekintik őket, és hogy részt vesznek a csoport életében és tevékenységében.
Komoróczy viszont eltekint attól az alapvető igazságtól, hogy az identitás lélektani probléma,
olyan vetületei vannak, amelyek csakis a pszichológia kontextusában ragadhatók meg.
940

ASSMANN, Jan, A kulturális emlékezet. Írás, emlékezés és politikai identitás a korai magaskultúrákban, Atlantisz, Budapest, 1999, 129.

941

COHEN, Anthony P., A kultúra mint identitás egy antropológus szemével, in Multikulturalizmus,
szerk. FEISCHMIDT Margit, Osiris. Budapest, 1997, 101–108. (Láthatatlan Kollégium)

942

KOMORÓCZY Géza, Meddig él egy nemzet? Nemzeti identitás vitáinkhoz: Egy másként gondolkodó
nézetei az ókori Keletről, in Bezárkózás a nemzeti hagyományba, Osiris. Budapest, 1995, 294.

272

Jan Assmann felhívja a figyelmet arra, hogy az identitás, pluralia tantum lévén, további
identitások meglétét feltételezi.943 Ez azt jelenti az egyén szempontjából, hogy egyidejűleg
több csoporthoz is tartozik, a családtól a párton, a foglalkozási csoporton stb. keresztül ahitközösségig és a nemzetig.944 Komoróczy ugyanezt a gondolatot úgy fogalmazza meg, hogy
minden embernek egyidejűleg több szolidaritási csoporthoz is van kötődése.945
A társadalmi hovatartozás tudata, vagyis a kollektív identitás alapja a közös tudásban és aközös emlékekben való osztozás. Ez a beszéd közvetítésével, egy közös szimbólumrendszer
használata révén valósul meg.
Ricoeur a kollektív tudat fogalmát operatív fogalomként használja. Kollektív emlékezésszubjektum, mint olyan, nem létezik, mivel az emlékeim mindig az én saját tudatomhoz
tartoznak, viszont az ember nem egyedül emlékezik, hanem a másoktól hallott elbeszéléseket
is saját emlékeiként kezeli, így az, amit kollektív tudatnak nevezünk, interszubjektíve
konstituálódik.946 „Csakis az individuális tudathoz és az individuális emlékezethez mérthasonlóságában lehet a kollektív emlékezetet úgy felfogni, mint egy bizonyos csoport
történelme szempontjából a jellegzetes események emléknyomainak összességét, és csak így
lehet azt a képességet tulajdonítani neki, hogy ezeket a közös emlékeket az ünnepek, a rítusok
és a nyilvános ünnepségek alkalmával ismét fel tudja éleszteni.”947
Összefügg a fentiekkel David Carr ama kijelentése, amely szerint a történelem szerepe aközösség számára ugyanaz, mint az emlékezeté az egyén számára. A történelmet ebben azértelemben a társadalom emlékezetének nevezhetjük. „Ahogy az individuum implicit vagy
explicit módon identitást konstituáló élettörténetet alkot, úgy alkotja meg a közösség is sajátéletrajzát a történelem révén, melyet önmaga számára ír.” 948 A történelem mindig a múlt és ajelen közötti folyamatosságot biztosítja, s az emlékezetet lényegében a jövő felől építjük fel.
Emiatt a múltbeli események értelme nem adott eleve és mindenkorra, hanem újabb és újabb
értelmezéseket nyer annak függvényében, hogy milyen céllal és milyen narratívába építi bele
az emlékező közösség.
Az identitás megőrzése nem valami magától értetődő, „megtörténő” folyamat, hanem
olyasmi, aminek érdekében cselekedni kell, sőt, sok esetben meg kell harcolni. Különösen
igaz ez egy olyan csoport esetében, amely kisebbségi helyzetben él. Az erdélyi unitáriusok
pedig kettős kisebbségi helyzetben vannak: egyrészt a magyarságon belül, keresztény
felekezetként (akár a római katolikus, akár a többi protestáns egyházhoz viszonyítjuk
lélekszámukat), másrészt, Trianon óta, egy nemzeti kisebbségen belüli kisebbséget alkotnak.
Az unitárius egyház egész története tulajdonképpen arról szól, hogyan lehet különböző
többségek mellett az elfogadni és elfogadtatni elvének megfelelően élni, úgy alkalmazkodni
másokhoz, hogy saját identitását megőrizze a csoport, illetve egyszerre gazdagítani másokat
saját értékeivel és magának is gazdagodni általuk. A különböző idők különféle társadalmitörténelmi kontextusának megfelelően más-más stratégiákra volt szüksége identitásánakmegőrzésére. Komoróczy Géza mind az egyéni, mind a kollektív identitásra igaznak tartja,
943

ASSMANN i. m., 134.

944

UŐ, i. m., 138.

945

KOMORÓCZY i. m., 292.

946

RICOEUR, Paul, Emlékezet – felejtés – történelem, in Narratívák 3. A kultúra narratívái, szerk.
THOMKA Beáta, Budapest, 1999, 55.

947

UŐ, i. m., 56.

948

CARR, David, A történelem realitása, in Narratívák 3. A kultúra narratívái, i. m., 77.

273

hogy a tudatosság nem feltétlenül szükségszerű annak fenntartására, így az alkalmazott
stratégiák sem mindig jelentenek előre kiszámított, tudatos viselkedést, van, amikor ösztönös
reakcióként nyilvánulnak meg. Arról sem szabad azonban megfeledkeznünk, hogy „a csoport
vagy az egyén magatartását a másokkal való érintkezésben (szociális interakció) tartósan
befolyásolja az önmagáról kialakított kép, önnön kilétének és helyzetének tudata, a csoport
vagy a család hagyományai szerint – a szocializáció során – elsajátított viselkedési
minták.”949 Az identitás megőrzésének közösségi stratégiái mindig arra irányulnak, hogy
fennmaradjon a csoport kohéziója, és szabályozzák a másokkal való kapcsolatokat. E
stratégiák lényege pedig a hagyomány fenntartása és továbbadása, azé a közösségi
hagyományé, amely nem valamiféle változatlan, lezárt egészként létezik, hanem szüntelenül
megújul, és a közösség számára fontos tapasztalatokkal gazdagodik.

2. Az unitárius egyház története, mint a felekezeti identitás alapja
A jelen dolgozat keretében nem vállalkozhatom arra, hogy az unitárius egyház történetét, akár
nagy vonalaiban is, bemutassam, jóllehet ez lényeges lenne abból a szempontból, hogy afelekezeti identitás alapjában erre épül. Hadd idézzem ifj. Bartók Bélát, aki nagyon velősen, akövetkezőképpen foglalja össze az unitárius vallás sorsát:„A magyarság számára talán a legszomorúbb, hogy az egyetlen magyar alapítású egyház,az Erdélyben a XVI-ik században született unitárius – amely humanizmusával, a vallásszabadság 1568-ban kimondott törvényesítésével és haladó szellemével kiemelkedő lehetne –állandó szálka volt a többi keresztény felekezet szemében. Ez gyakran ma is tapasztalható, és
kis létszámuk miatt igen sokan nem is ismerik őket, és az időnként nyilvánosságra kerülő
híradásokat idegenkedve vagy értetlenül fogadják.”950
Tény, hogy amikor az unitarizmusról beszélünk, sokak számára ismeretlen területen
mozgunk. Többnyire annyit tud róla a hétköznapi ember, hogy a Szentháromságot tagadó
felekezetről van szó, így eleve adott a negatív hozzáállás ehhez a kis közösséghez, és ez
végigkísérte az egyházat megalakulásától fogva. Sőt, épp emiatt a viszonyulás miatt volt (stalán még ma is) mostoha testvére a keresztény egyházaknak az unitárius. Aki viszont
szellemileg kellőképpen nyitott arra, hogy alaposabban megismerje, az előtt egy olyan
egyszerű, humánus, keresztény erkölcsiségen alapuló világ nyílik meg, amely sokkal inkább
vonzó, mint idegenkedést, elutasítást kiváltó. Minden valószínűség szerint a történelem soránátélt sokféle krízishelyzet is hozzájárult, hogy az unitárius hit alapköveivé a szabad akarat, azállandó tökéletesedés és a szolgáló szeretet kristályosodjék ki.

3. A Keresztény Magvető
Dolgozatom primér anyagát a Keresztény Magvető című unitárius folyóirat alkotja. A lap
1861 óta jelenik meg Kolozsváron, és Erdély legrégibb teológiai folyóirata. Rendkívül nagy
jelentősége van az erdélyi unitárius egyház történetében, és ugyanakkor a magyar kultúrtörténetben betöltött szerepe sem elhanyagolható. A lap első számának előszavában a szerkesztők, Kriza János és Nagy Lajos, akkori kolozsvári lelkészek és tanárok megfogalmazták a949

KOMORÓCZY Géza, A babilóni fogság. Egyéni és közösségi stratégiák az identitás megőrzésére
kisebbségi helyzetben, in Bezárkózás a nemzeti hagyományba, Osiris, Budapest, 1995, 216.

950

ifj. Bartók Béla, idézi TÖRÖK Tamás, Unitáriusok. Vallomások, emlékezések, Budapest, 1992, 7.

274

kiadvány elsőrendű céljait. Elérkezettnek látták az időt arra, hogy mindazt, amit eddig csak
szóban és így óhatatlanul szűkebb körben hirdetett az unitárius egyház, azt most már írásban
is megtegye, és szélesebb körben tegye ismertté: a keresztény eszméket, „és általában az
erkölcsileg Szép, Jó és Igaz” eszméit.951 A lap tehát, bár elsősorban az unitárius hívekhez
szól, az egyetemes kereszténység ügyét kívánja előmozdítani. Ugyanakkor magyar egyházként a nemzeti érdekeket is szem előtt tartja, és a maga partikuláris értékeivel az összmagyar
szellemi gazdagságot akarja gyarapítani. „[...] neki indultunk e szükség- és célszerűnek hittmunka megkísérlésének, inkább csak mint közvetítői s egybegyűjtői a közhaszonra
gyümölcsöztethető különféle talentumoknak. Éreztük, hogy egyházunkban, úgy is mint
egyikében a magyar egyházaknak, szükséges, sőt halaszthatatlan ideje valamit irodalmi útonnemcsak különleg, hanem szellemi erőtőkénk tervszerű összpontosítása által is tenni, s hogy
itt nem egyesek önérdekének, hiúságának kielégítése, hanem a mi közös érdekünk,
becsületünk forog fenn; arról van a kérdés: a legjobb erők s buzgó jóakarat egyesítése által
bizonyságát adni annak, hogy hitfelekezetünknél életrevalóság, némi tudományi és erkölcsi
súly s tevékeny közszellem van.”952 Fontos megjegyeznünk tehát, hogy bár a lap céljai mindenekelőtt egyháziak és teológiaiak, túlmutatnak azok körén, mivel a szerkesztők felvállalják
olyan erkölcsi, tudományos és kulturális célok szolgálatát is, amelyek a magyarságot a fejlett
európai nemzetek sorába kívánják állítani.

4. A kollektív identitás formái a Keresztény Magvetőben
4a. A vallási identitás
Ami a lap közleményeiben tetten érhető kollektív identitás formáit illeti, mindenekelőtt avallási (ezen belül az unitárius, a protestáns és a keresztény) identitás képviseltetik aleghangsúlyosabban, ami nyilvánvaló, mivel egyházi folyóiratról van szó. Eddigi kutatásaim
alapján úgy vélem, hogy a vallási identitás komponensei közül egyforma jelentősége van az
egyetemes kereszténységnek és az unitárius megkülönböztető sajátosságoknak. Ennek az okát
mindenekelőtt az unitarizmus történetében tartom érdemesnek keresni. Gondoljunk csak arra,
hogy a többi felekezet hívei évszázadokon keresztül elutasítóan viszonyultak az unitáriusokhoz, mintha azok nem is tartoznának a kereszténységhez. Emezek pedig mintegy
rákényszerültek egy olyan defenzív álláspontra, amelynek lényege annak a bizonygatása, ami
számukra magától értetődő: hogy ők igenis keresztények. Tulajdonképpen a Keresztény
Magvető megindulása utáni évtizedben különösen hangsúlyos ez a téma a folyóiratban, slegtöbbször egymás megismerésére és szeretetben való elfogadására buzdítják a szerzők akeresztényeket. Amikor az egyazon közösséghez való tartozást kívánja igazolni, akkor
például Goró István abban találja meg a közös nevezőt a más-más felekezetekhez tartozók
között, hogy mindannyian hiszik az alábbi három igazságot: 1. van Isten, 2. van erkölcsi
viszony Isten és ember között, s ennek közbenjárója Jézus, aki által az Atyához mehetünk, 3.
a szentlélek segíti a mi erkölcsi jóra való törekvésünket”.953 Úgy véli, ez elég szilárd alapahhoz, hogy a keresztények békességben és szeretetben éljenek egymással. Azokban aszövegekben, amelyekben a protestáns identitás domborodik ki, a viszonyítási alap, amellyel
szemben a másságot képviseli, a katolicizmus. Íme, hogyan látja Kozma Ferenc a protestantizmus legfőbb feladatát: „A protestantizmus legelső feladata tehát a hit- és tanszabadságot
951

KerMagv 1861, I.

952

KerMagv 1861, I.

953GORÓ István, Valódi míveltség vallásosság nélkül nem lehet, Keresztény Magvető 1863, 20.

275

teljes érvényre juttatni, egyházat és tudományt egymástól függetleníteni, s így leküzdvén asaját kebelében levő katholikus elvet [...], a dogmatizmus és hierarchizmus uralmát, az alakot
a lényeghez idomítani, a protestáns felekezetek egyesülése és képviseleti egyházkormány
felállításával.”954 A katolicizmusról lényegében nem mint felekezetről, hanem mint elvről,szellemiségről beszél, amelynek legfőbb jellemzőjeként a maradiságot határozza meg.
Már a lap első évfolyamaiban hangsúlyosan megfogalmazódik, és a későbbiekben csak
részleteiben gazdagodik, hogy mi a felekezeti identitás alapja. Szinte bármilyen jellegű
közleményt olvasunk, megtaláljuk benne, hogy mi jellemzi az unitárius vallást. Az identitás
formálásában fontosnak tartom, hogy milyen sokféle műfajban és milyen változatos témájú
cikkekben és tanulmányokban találkozunk ezzel: prédikációkban, imákban, alkalmi egyházi
beszédekben, bel- és külföldi unitárius szerzők hittani, filozófiai és történelmi dolgozataiban,
a nevelésről szóló munkákban, az egyház kiemelkedő eseményeiről és alakjairól való megemlékezésekben, irodalmi szövegekben stb. Érdemes röviden összefoglalnom, mit emelhetünk ki
ebben a vonatkozásban. Kulcsszavakként ismétlődnek olyan szavak és kifejezések, mint:
erkölcsiség, józan vallásosság, értelem, tudomány, ésszerűség, tökéletesedés, a hitelvek egyszerűsége és tisztasága, a szabad szellem küzdelme az elavult formák ellen, szellemi felvilágosultság, szeretet, a szabaddá tevő igazság, Jézus példáját követni, önerőre támaszkodni,áldozatkészség. A felekezeti identitás építése szempontjából igen fontosnak tartják a lap
szerzői a külföldi unitáriusok és más szabadelvűek bemutatását, megerősítve ezáltal az
itthoniakat afelől, hogy nincsenek egyedül a nagyvilágban, és ha más, fejlettebb országokban
is élnek hasonló hitet vallók, akkor mindannyian, együtt, büszkék lehetnek hitükre. A
büszkeség955 érzése más kontextusokból is kiolvasható, például akkor, amikor az egyistenhit
európai kialakulásáról a következőképpen ír Jakab Elek: „A reformációnak mindjárt akezdetén, Zwingli és Calvin úrvacsorai tanai mellett, azokkal csaknem egyszerre, s minden
mívelt népnél a legkiválóbb elméket s legnemesb szíveket ragadta meg egy, amazokénál
sokkal intenzívebb tartalmú s magasabb értékű eszme: az Isten lényi és személyi egységének
eszméje”.956 Az unitárius öntudat részeként fogalmazódik meg több helyen is az, hogy az
unitarizmus a józan, értelmes emberek vallása.
Különösen érdekesnek, és a közlemények többségétől eltérőnek tartom Gyöngyösi István
1855. szeptemberi papszentelésen elhangzott beszédét. Ami eltér az átlagtól, az egy olyan
fajta párhuzamos szerkesztésmód, amelyben explicite kimondatlanul bár, de benne van az
unitáriusok és más felekezetek közötti különbség, és ezáltal nagyon jól kidomborodik az
identitás poláris (MI-ŐK) struktúrája. Nézzünk néhány példát a szövegből. „Szomorú látni akereszténység világában embereket, kik örömest megnyugosznak a vakhit állításain, futnak abigottság lobbanásai után, s szegődnek a türedelmetlenség, térítés vagy üldözés zsoldjára is.”Ezzel szemben: „Szabad akarat kell a józan meggyőződésre, szabad akaratot teremtett Isten akebelbe.”957 Egy másik helyen szembeállítja egymással a hamis tanítók sokaságát (ŐK), akikerőszakkal próbálnak téríteni, valamint azokat, akik kevesen vannak, és szelíden eltűrik a
954

KOZMA Ferenc, Protestáns theológiai és egyházi törekvések Németországon, 1868, 195.

955

Általában elmondható, hogy bizonyos helyzetekben, pl. a háttérbe szorított kisebbségi létben
(legyen szó etnikai, vallásos, kulturális stb. kisebbségről) a büszkeség az identitás egyik meghatározó tényezője. Ez egyfajta kompenzációs gesztusként értelmezhető, amelyben a csekély lélekszám, mint kiválasztottság, értékként tételeződik.

956

JAKAB Elek, János Zsigmond választott magyar király s erdélyi fejedelem élete és uralkodása,
Keresztény Magvető 1863, 240. – Kiemelés tőlem, M. B. E.

957

GYÖNGYÖSI István, Az Isten országa: alapjában, törvényében és szívében, Keresztény Magvető
1861, 95.

276

bántalmazást, mert biztosak a maguk hitében (MI): „Bár sokan jöjjenek e világra a csalárdok,
kik Istenről, Krisztusról, Szentlélekről, a vallás külszínéről s öltözetéről ferde kérdésekkel stámadó eszmékkel mesterkedjenek zavarni [...] vonuljunk szelíd tűréssel az Isten országának
védbástyája alá”.958 Megállapíthatjuk, hogy kisebbségi heroizmusnak gondolata is végigkíséri
a felekezeti identitást megfogalmazó szövegeket.
4b. A nemzeti identitás
A nemzeti identitás a vallásival szoros összefüggésben jelenik meg a Magvető írásaiban, néha
attól csak mesterségesen választható el. Isten kegyelmét a haza és a nemzet történetében látja
legjobban megragadhatónak az egyik könyörgés szerzője: „végtelen Isten! mégis nagyságodés csodálatos dolgaid, léted és bámulandó intézeteid jelenségeit és bizonyságait leginkább
látják szemeink, legmélyebben érzik és imádják lelkeink hazánk és nemzetünk történetében”.959 A nemzetet a 19. században, illetve 1918-ig inkább államnemzet értelemben használják a lap szerzői, ami általában jellemző a korabeli magyar felfogásra. Például Kriza János
püspök, amikor áldást kér a hazára és a nemzetre, ezen az ország különböző etnikumú és hitűlakosait érti: „S ha a szent lélek ihletéséből különböző nyelveken szólanak is e haza népei,mint hajdan az apostolok, ha különböző hitet és színt vallanak is: add, hogy mindenkor egyek
legyenek az akaratban: a közhaza épségét, jóllétét és dicsőségét minden magán érdeknek
elébe tenni, s annak szent igazait teljes áldozatkészségökkel védelmezni.”960
Részben a nemzeti, részben a vallásos identitással függ össze, hogy az erdélyi unitáriusoknak nagyon erős a történelemhez való kötődésük. Megmutatkozik ez mindenekelőtt
abban, hogy a múlt bizonyos, számukra (nemzeti vagy vallásos szempontból) fontos eseményeire igen nagy gyakorisággal hivatkoznak, illetve azokból egy hagyományozható és
hagyományozandó narratívát építenek fel. A múltjához ragaszkodó közösség gyakorlati célja
tulajdonképpen az, hogy egyfajta időbeli keretbe helyezze magát, megőrizve ily módon
identitását a szétzilálódás ellenében. Ennek részét képezi az is, hogy a közösségi emlékezés
gondozása során az idő orientálása mindig a jövő érdekében történik.
4c. Az értelmiségi identitás
A Keresztény Magvető szerzői és szerkesztői egy olyan narratívát építenek föl, amelyben azértelmiségi identitásnak is fontos szerepe van. Az iskolaügy, és általában a művelődés szükségessége az unitáriusok gondolkodásának egyik kulcskérdése volt az egyház megalakulása
óta. Nagy Lajos például a tudományt, a tanultságot az ország kővárainak nevezi, a tudatlanságot pedig veszélyesebbnek tekinti a hazára és az egyházra nézve, mint a fegyveres ellenséget.961 János Zsigmond érdemeit tárgyalva Jakab Elek azt emeli ki egyik legmaradandóbb
cselekedeteként, hogy előmozdította a nemzet művelődését, aktívan támogatta a nevelésügyet,
a tudományt, az irodalmat és a művészeteket. 962 Arra vonatkozóan is sokat olvashatunk alapban, hogy milyen módon érdemes és kell hozzájutni ahhoz a tudáshoz, amely valóbanműveltekké tesz bennünket. Ennek lényege „az ítélő erő kifejtésére alapított értelmes tanulás”,
amely egybecseng a felekezeti identitásnál kiemelt józansággal, ésszerűséggel.963
958

UŐ, i. m., 103.

959

ALBERT János, Könyörgés, Keresztény Magvető 1861, 135.

960

KRIZA János, Ima, Keresztény Magvető 1868, 10.

961

NAGY Lajos, Suki László élete és alapítványa, Keresztény Magvető 1867, 115–116.

962

JAKAB Elek, János Zsigmond, i. m., 274.

963

JAKAB Elek, Fejér Márton életrajza, Keresztény Magvető 1867, 11.

277

4d. Az erdélyi identitás
Az erdélyiség gondolata, amelyet nevezhetünk lokális identitásnak is, már a Magvető korai
számaiban tetten érhető. Erdély úgy jelenik meg ezekben az írásokban, mint a vallásszabadság
bölcsője, amelyre gyönyörű természeti adottságai miatt is büszkék lehetnek, akiknek itt
adatott élniük. „Hazánk távol esik ugyan a hitújítás eredeti színhelyétől, de a felkelt szellemi
mozgalom Erdély bércei közé is hamar elhatott.”964 Ugyanabban a szövegben (de sok ebben
is) megfogalmazódik, hogy Erdély szellemi felvilágosultságban túlhaladta a maga korát, és avallási szabad meggyőződés és a lelkiismereti szabadság bölcsője lett, ennek pedig az
alkotmányos szabadság volt a legfőbb oka. (uo. 2.) Az értékek hierarchiáján Erdély mégmagasabbra kerül Trianon után, amikor a magyarságot ért trauma kompenzálásának afunkcióját is el kell látnia.
Erdélyiség és nemzeti kisebbségi identitás szorosan összefonódik a két világháború között
megjelent lapszámokban. Az erdélyiségen belül pedig hangsúlyosan kiemelt helyet kap aszékelység, egyrészt, mivel a Székelyföldön jelentős lélekszámú unitárius él, másrészt, mivel
úgy tűnik, lelkülete, „vérmérséklete” szempontjából a magyarságnak ez a része meglehetősen
sajátos (gondoljunk csak a Tamási novelláiból jól ismert „székely virtusra” vagy furfangra). A
Keresztény Magvetőben kiemelten pozitív minősítésként olvashatjuk azt, hogy ha valaki„Székely fajának s az unitárius egyszerűségnek tipikus képviselője”.965
Ami a nemzeti kisebbségi azonosság kifejezését illeti, itt a MI–ŐK poláris struktúrájában amásik felet nyilvánvalóan a román többség alkotja. Amikor a kisebbségi sorsról szóló
közleményeket tanulmányozunk, minden esetben a jogtalanul és nagyon sokféleképpen
megsértett fél megszólalásaival találkozunk. Az igazságtalanságok megfogalmazása mellett
ott van viszont az a hősies elszántság is, amely önmagával szembeni kötelességének tekinti,
hogy ellenálljon a megaláztatásnak, kiálljon a jogai mellett. Ez általában szélmalomharcnak
bizonyul, de az erkölcsiség síkján igenis pozitív teljesítmény. Sokszor harcos, elszánt
hangnemben jut kifejezésre ez az ellenállás: „Nem! Mi nem kérünk kegyelmet, hanem
igazságot, azon jogokat, melyeket a trianoni béke és a békével alkotott nemzetközi
szerződések minden nemzet számára biztosítottak. Mi lojális román állampolgárok vagyunk,mint azt már gyakran kinyilvánítottuk és kívánunk lenni ezután is, ha nekünk a mód erre
megadatik, de amellett hű magyarok maradunk. [...] Még élő nemzet vagyunk – csak ahalottak nem reagálnak a kapott sérelmekre.”966

5. Összegezés
Jelen dolgozat összegezéseként megállapíthatjuk, hogy a Keresztény Magvető szerkesztői ésírói a lap megindításától kezdve céltudatosan törekedtek építeni unitárius olvasóik felekezeti,
illetve tágabb olvasóközösségük vallási, kulturális és nemzeti identitását. A lap legfőbb célkitűzései (a keresztény eszmék, az erkölcsi Szép, Jó és Igaz hirdetése, az összmagyar szellemitőke gyarapítása) lényegében nem változtak az idők során, csak pontosabb megfogalmazásokat nyertek és újabb jelentésekkel gazdagodtak. Jelentősebb változást a Trianon utániidőszak hozott, amikor is az identitás új összetevőjeként megjelent a nemzeti kisebbségi
azonosság, és ezzel egyidőben felerősödött a lokális (erdélyi) öntudat. Bár dolgozatomban
964

KerMagv 1868, 1.

965

KerMagv 1921, 65.

966

P. HORVÁTH Kálmán, Gondolatok, Keresztény Magvető 1921, 56.

278

erre nem tértem külön ki, tetten érhetők a lap publikációiban az identitás megőrzésének
közösségi stratégiái is, amelyek mindig arra irányulnak, hogy fennmaradjon a csoport
kohéziója, és szabályozzák a másokkal való kapcsolatokat. E stratégiák lényege pedig a
hagyomány fenntartása és továbbadása, azé a közösségi hagyományé, amely nem valamiféle
változatlan, lezárt egészként létezik, hanem szüntelenül megújul, és a közösség számára
fontos tapasztalatokkal gazdagodik.

279

OLOSZ KATALIN
Néphagyománygyűjtés és nemzeti elkötelezettségaz önkényuralom idején Erdélyben
Elöljáróban a kor hangulatának megidézésére egy korabeli versből idéznék egy strófát:A toronyban ringy-rongy zászlók lobognak,
Az alatt a magyar népek zokognak.
Kérdik egymást: jó barátom, mi újság?
– Elment Kossuth, s odavan Magyarország.
Ez a négy sor, melyet az önkényuralom korszakának politikai közköltészetéből idéztem, samelyet egy kőröspataki énekeskönyvbe 1854-ben írt be egy íráshoz nem szokott, nehéz kezűközrendű székely,967 elképesztően pontos látleletét adja mindannak, ami Világos után a magyarokra szakadt. Az idegen fegyverek segítségével vérbefojtott szabadságharc után az
osztrák császári hatalom minden igyekezetével azon fáradozott, hogy Magyarországot
eltörölje Európa térképéről. A katonai kerületekre szabdalt Magyarországot és Erdélyt osztrák
tartománnyá degradálta, melyet amellett, hogy a rebellióért példásan meg kell büntetni,
gyarmati sorba kell taszítani. Miután Haynau a hóhérmunkát elvégezte, a kivérzett magyar
társadalomra további megtorló intézkedések végeláthatatlan sora szakadt: börtönbüntetések,erőszakos besorozások, elviselhetetlen adóterhek, katonai megszállás, osztrák törvények. A
megnyomorított magyarságra magyarul nem tudó hivatalnokhadat, csendőrséget szabadítottak, besúgók, ügynökök, kémek légiója buzgólkodott szerte az országban, melynek hivatalos nyelve a német lett. A nemzeti irodalmi–kulturális–tudományos intézmények működésére
engedélyt nem adtak, az iskolákban német nyelven folyt az oktatás, azzal a nem titkolt szándékkal, hogy egyszer s mindenkorra felszámolják a magyar nyelvet, a magyarul gondolkodóértelmiséget. Csaknem végveszélybe került nemzeti létünk nemzeti nyelvünkkel együtt.
A császári kormány németesítő politikája, a magyar nemzeti függetlenség elleni intézkedéssorozata olyan nyílt hadüzenet volt a magyar nyelv és a magyar függetlenség ellen, hogy alakosság kénytelen volt rá válaszolni, ha fenn akart maradni. „Új háború kezdődött a császári
ház és Magyarország között [...] – jellemzi az önkényuralmi korszak első évtizedét
Nemeskürty István. – Új és sokszor láthatatlan, titkosan vívott, de véres és kemény háború, alétért folytatott könyörtelen függetlenségi harc kezdődött. Vívták ezt fegyverrel, de vívták
szóval, nyomtatott betűvel, mezőgazdasági kiállítással, vallásos zarándoklattal, festményekkel
és női karperecekkel is. Vívták színházakban, vívták a piacon, vívták templomokban, vívták atőzsdén és a párizsi, londoni, hamburgi újságok hasábjain. Főnemesség és parasztság, polgárság és értelmiség, itthoniak és az emigráció java összefogott” 968, hogy a legkülönbözőbb
utakon, a legkülönbözőbb eszközökkel juttassa kifejezésre a nemzeti függetlenség és megmaradás iránti vágyát. Fegyverré vált a nyelvért folytatott küzdelem, mert – amint Szilágyi
Sándor fogalmazott 1850-ben – ápolni, védeni kell „édes hazai nyelvünk”-et, „nemzeti létünk
egyetlen palládiumát”.969 És fegyverré vált az anyanyelvű irodalom is, melynek nemzetfenntartó szerepét a közvélemény hamar felismerte. S túl az irodalmon mint művészeten, a967KÖLTŐ Sámuel, Világi Énekes Könyv. Kőrös Patakon, 1854. 8. lap. Kézirat. Akadémiai Könyvtár,
Kolozsvár. Jelzete: Ms.U. 1128/A

968

NEMESKÜRTY, 1998, 18.

969

Idézi NEMESKÜRTY, i. m., 1998, 30.

280

köznapi beszélt nyelv is harci eszközzé vált: egy naptár vagy ponyvanyomtatvány, egy
magyarul kinyomtatott árjegyzék is a birodalmi beolvasztó politikával feszült szembe.
A nemzeti megmaradásért folytatott küzdelem eszköztárában természetszerűen kapott
helyet és szerepet a népi hagyományok feltárása és megismertetése. Természetszerűen, hiszena nemzeti kultúra népi forrásokból való feltöltődése a polgári forradalom előkészítő korszakának is alapvető célkitűzése volt. Része annak az eszmerendszernek, amely a társadalmi
harcok csomópontjába a parasztkérdést helyezte: a jobbágyság felszabadítását, a parasztság
társadalmi, gazdasági, kulturális fölemelésének feladatát. S ezzel együtt életének, múltjának
és jelenének tanulmányozását.
A forradalom és szabadságharc bukása után ez a szemlélet némiképp módosult: bizonyos
vonatkozásban szegényedett, más vonatkozásban viszont bővült. Szegényedett abban azértelemben, hogy a néphagyományok gyűjtése és megbecsülése már nem kapcsolódott aparasztság felemelésének szándékához, a népköltészet megismerésétől pusztán a nemzetiművelődés gyarapodását remélték. A nemzeti művelődés gyarapításának szándéka azonban azönkényuralom idején magába foglalta a nemzeti tudat fenntartásának és erősítésének akaratát
is. A Világos utáni magyar társadalom a nemzeti múlt hagyományainak feltárásával, az anyanyelvű műveltség, a népi-nemzeti kultúra megismerésével és megismertetésével igyekezett
fenntartani és erősíteni a nemzeti identitástudatot, kívánt szembeszegülni a germanizálással, abirodalmi beolvasztással. A népköltészetre, s egyáltalán a népi hagyományokra úgy tekintett
az abszolutizmus korának felelősen gondolkodó embere, mint – Kriza János szavával élve –„saját nemzeti lényünk” erősítését szolgáló elemekre, olyan forrásra, melyből erőt meríthet az
alélt nemzeti tudat.
Nemzedékének vélekedését e tekintetben a történész Jakab Elek fogalmazta meg legtalálóbban 1854-ben. A húsvéti határkerülés szentgericei (Nyárád menti) szokását ismertetve
hangot adott azon óhajának, hogy „bár mások is tennének hasonlót vidékeiken divatozó
népszokásukkal”, mert – ahogy Jakab fogalmaz – „minden benső beccsel bíró népszokás anemzet múltjának s jövendő életrevalóságának egy-egy bizonyítéka. Napfényre hozván,
megismertetvén ezt, azon fajnak jelentékét emeljük, tekintetét munkáljuk elő. Alsóbb ésfelsőbb, munkás és mívelt osztály egymást ismerni, becsülni tanulják.”970 Jakab Elek ez
utóbbi mondata rávilágít arra is, hogy a népi hagyományok megismertetése nemcsak anemzeti önbecsülés ébrentartásának hathatós eszköze, de hozzájárulhat a nemzeti egység
megteremtéséhez is. Mindezekért gondolja úgy, hogy a szülőfaluja szokáshagyományát
ismertető írás „közlését most és inkább, mint valaha, szükségesnek láttam”.
Jakab Elek, noha felismerte a népszokások gyűjtésének fontosságát, csak véletlenszerűen
foglalkozott a népi kultúra jelenségeivel. Vele ellentétben kortársa, a neves erdélyi történész
és statisztikus, Kőváry László érdeklődése a néphagyományok iránt maradandóbbnak
bizonyult: népdalokat, népballadákat gyűjtött és publikált 1852-ben, abból a meggondolásból,
hogy a nemzeti költészet meríthessen e tiszta forrásból. „A népköltészet a korallhegy – valljaKőváry –, melly körül a nemzeti költészet drágagyöngyei teremnek. Ide kell a költőnek
búvárharangját irányzani, ha lantját örökbecsű kövekkel kívánja ékesíteni.”971 Kőváry Hölgyfutárban közölt kis népköltészeti sorozatát az ötvenes évek végén, a hatvanas évek elején több
olyan kötet követte, melyek – eredeti érdeklődésének megfelelően – az erdélyi történeti
mondákat, anekdotákat, és szokásokat gyűjtötték csokorba. Kőváry a nemzeti önbecsülés ésöntudat erősítésének jegyében fordult a történelmi néphagyományok felé: A Száz történelmi

970

AGRICOLA 1854, 141971KŐVÁRY, 1852, 563

281

rege,972 a Történelmi adomák,973 A magyar családi és közéleti viseletek és szokások a nemzeti
fejedelmek korából974 úttörő jelentőségűek olyan szempontból, hogy a történész Kőváry
minduntalan szembesíti a történelmi forrásokban fellelhető tényeket, adatokat a szájhagyományban megőrzött mondai elemekkel és történelmi tudással, felmutatva azt a kétségbevonhatatlan igazságot, hogy egy nép kollektív történelmi tudatából nem lehet karhatalommal
vagy tilalmakkal kisöpörni nemzeti múltjának eseményeit, azok a történelmi emlékek, melyek
a társadalom életét alapvetően meghatározták, évszázadokon át nemzedékről nemzedékre
szívósan átöröklődnek.
A népköltészet nemzeti műveltségben betöltött szerepének felismerését és felértékelődését
követhetjük nyomon Gáspár János, a kiváló erdélyi pedagógus kisgyermekek számára
összeállított meséskönyvének egymást követő három kiadásában. Az először 1848-banközzétett Csemegék hetven történetét Gáspár Curtmanból fordította vagy dolgozta át, skénytelen volt megjegyezni, hogy verseket a hazai gyermekirodalom szegényessége miatt
nem tartalmaz a kötet. Megjegyzését a mai olvasó kissé kétkedve fogadja, tudván azt, hogy anegyvenes évek közepén Gáspár János tanulótársaival intenzív népdal- és tájszógyűjtést
folytatott, melynek sikerességéről húsz teleírt füzet tanúskodott.975 A gyűjteményben minden
bizonnyal gyermekmondókák, gyermekdalok is felbukkantak, a Csemegék összeállítójának
azonban 1848-ban eszébe nem jutott, hogy „verscsemegéket” a magyar népköltészet tárházából válogasson gyűjteményébe.
Az önkényuralom idején viszont, amikor a nemzeti jellegű gyermekirodalom tiltakozást
jelentett az osztrák hatalom elnemzetietlenítő törekvéseivel szemben, Gáspár János nemcsak
kora jeles költőitől kért és kapott gyermekverseket a Csemegék második kiadása számára, dekiterjesztette folklórgyűjtő munkáját a népmesékre, gyermekdalokra, mondókákra, kiszámolókra is. Az 1854-ben második kiadást megért Csemegékben a maga gyűjtötte népköltészeti
szövegeken túl Kriza Jánostól, Erdélyi Jánostól, Gyulai Páltól is kapott folklórszövegeket, mitöbb, Arany László Eredeti népmeséinek megjelenése előtt olyan állatmeséket közölt,
melyeket maga írt le Nagyszalontán jártakor, feltehetően Arany Laci vagy Juliska elmondása
nyomán. Céltudatos törekvéséről maga vall a második kiadás utószavában: „Mindenek előtt amagyar nép gyermekvilágához fordultam: fölelevenítettem emlékeimben a gyermekkoromból
még megmaradt kedélyes dajkarímeket, meséket, puhatolóztam hazám különböző tájain
minden ilyes iránt, s csak ezen az úton sikerült az itt nyújtott becses apróságok egy részét
összeállítanom. Hogy legelőször is eme népies formából meríték, különös ok bírt reá, mert
meg voltam győződve, miszerint gyermekköltészetünk eredeti csírái is, úgy, mint a nemzeti
nyelv és költészetéi, a népnél keresendők; s aztán átláttam, hogyha mind késünk összegyűjtésökkel, maholnap édes nyelvünknek, magyar kedélyünknek ezen talán még Ázsiából
szakadt eredeti virágai s egy tűnni kezdő magyar regevilág becses ereklyéi, műveltségünk mái
irányánál fogva talán végképp elenyésznek.”976
Az 1864-ben megjelent harmadik kiadásban Gáspár tovább bővítette a Csemegék népköltészeti anyagát. A Vadrózsákból, Erdélyi János, Arany László gyűjteményéből válogatottszövegek mellett sok újonnan gyűjtött népköltészeti darabot vett fel a Csemegékbe. Sajátgyűjtőmunkájáról röviden csak annyit jegyzett meg a kötet utószavában, hogy „ezeknek
nagyobb része csak most lát először világot Erdély különböző, de leginkább Háromszék
972KŐVÁRY, 1857a973

KŐVÁRY, 1857b974KŐVÁRY, 1860.

975

Vö. BERDE Mária 1917, 207, 219 – Gáspár népdalgyűjteménye más kézirataival együtt elveszett.

976

Idézi VITA 1968, 270.

282

vidékéről”.977 A harmadik kiadásban Gáspár 476 verset, mondókát, beszédgyakorlatot éstalálós kérdést közölt, ezekből mintegy 260 játékdalt, kiszámolót, állathívogatót, mondókát,találós kérdést maga gyűjtött, vagy esetleg írt le és alakított ki ő maga hallomás alapján.
„Népi eredetű dajkarímei, hangutánzó versei, játékrímei és találós kérdései – értékeli Vita
Zsigmond Gáspár folklórgyűjtő tevékenységét – a népköltészetnek egy addig meglehetősen
elhanyagolt területét nyitották meg az érdeklődők, szakemberek és az óvodák számára.”978
Jakab Elek, Kőváry László magányosan gyűjtött, a Csemegék második, harmadik kiadásátelőkészítő Gáspár Jánosnak sikerült ugyan egy-két munkatársat megnyernie az ügynek (pl.
Szabó Sámuelt), alapjában véve azonban ő is egyedül szedte össze a Csemegék gyermekfolklór-anyagát. A magányos gyűjtők mellett az önkényuralmi korszak szűk két évtizedében
több gyűjtőmozgalom is kibontakozott, melyek az erdélyi népköltészet addig nem látott
gazdagságát tárták fel, bizonyságául annak, hogy a nemzeti kultúrának kiapadhatatlan
tartalékai rejtőznek a paraszti társadalom tudatában.
E mozgalmak közül legismertebb a Kriza János által szervezett és irányított székelyföldigyűjtőhálózat munkája, lévén, hogy ennek eredményeként megszületett a székely népköltészet
reprezentatív gyűjteménye, a Vadrózsák.
Közismert tény, hogy Kriza jóval a negyvennyolcas forradalom előtt hirdette megelőfizetési felhívását a Vadrózsákra, felhívása azonban akkor nem talált pártolókra. Az
önkényuralom éveiben aztán, a nemzeti nyelv, a nemzeti kultúra őrzése, ápolása, gyarapítása
érdekében csaknem kényszerítően vetődött fel a munka folytatásának gondolata. Íme, miként
vall erről maga Kriza: „Idő multával, midőn az újra föleszmélt nemzet lelke mélyebben
szállott önmagába, hogy saját nemzeti lényét romboló vészek ellenében minden gyökszálaiban erősítse és megszilárdítsa, s e célból egyedül véréhez való, saját idomot és üde színt adó
népi elemekkel táplálja: magam is újult ügyekezettel fogtam hozzá a székely népelme virágainak, vagy ha úgy neveznem szabad lesz, vadrózsáinak gyűjtéséhez.”979 A megváltozott történelmi körülmények között a gyűjtőmunkát Kriza nemcsak azért sürgette, mert tapasztalataszerint rohamosan pusztul a népköltészet, de azért is, mert a nemzeti művelődés gazdagodását
remélte a néphagyományok feltárásától. „Nagy ideje hát – vallja a Vadrózsák előszavában –,hogy minden nyelv- s irodalombarát ennek a nép szívén termett kincsnek fölkeresése- söntudatos megőrzésében annál inkább buzgólkodjék, minél ritkábbak lesznek a nép soraiban,
akik azt ösztönszerűleg tovább őrizni s ápolni képesek, hogy így a kevésből is, mi még
menthető, gyarapodást nyerve nemzeti művelődésünk, annál sajátabb, nemzetibb erőben sszínben haladhasson előre.”980 A világosan megfogalmazott célkitűzés érdekében Kriza
jelentős gyűjtőhálózatot szervezett barátai és ismerősei köréből. Levelek sokasága jött és ment
Kolozsvár és a kisebb-nagyobb székelyföldi települések között, melyek egyfelől Kriza szelíd
kéréseit, útbaigazításait, elvárásait, s a beérkezett anyag nyugtázását vitték unitárius parókiákra, tanári otthonokba, falusi értelmiségiek portáira, másfelől pedig újabb és újabb gyűjtéseket,
feleletre váró kérdéseket tartalmazó leveleket hoztak a kolozsvári püspök irodájába.
Lelkesedésben, ügyszeretetben nem volt hiány, a gyűjtemény kiadásához azonban ez nem volt
elég. Jellemző az önkényuralmi korszak mentalitására, hogy a főnemes Mikó Imre nyújtott
anyagi támogatást a Vadrózsák első kötetének kiadására, s Gyulai Pál „barátságos zaklatásai”és hathatós közreműködése folytán jelenhetett meg 1863-ban a székely népköltészet elsőnagy, reprezentatív gyűjteménye. Ez a gyűjtemény valóságos reveláció volt, hiszen a székely
977

Idézi VITA 1968, 274.

978

VITA 1968, 275.

979

KRIZA 1863, V–VI.

980

KRIZA 1863, VI.

283

népköltészetről addig jóformán semmit sem tudott az irodalmi közvélemény. Különösen a
népballadák hozták lázba a magyar társadalmat, melyeknek az angol–skót népballadákhoz
fogható szépsége, nagyszerűsége a porig alázott magyarság öntudatát, önbizalmát erősítette.
Talán ezért is élte meg olyan elevenbe vágó fájdalommal a magyar társadalom a Vadrózsapörként elhíresült Grozescu-féle támadást.981
Kriza János mozgalma mellett az önkényuralom idejéből két másik kezdeményezésről isszámot adhatunk, melyek ugyan mind területi, mind társadalmi vonatkozásban kisebb hatósugarú körben indították meg a gyűjtést, de eredményességük és jelentőségük így is kétségbevonhatatlan. Annál is inkább, mivel a kollégiumi diákság figyelmét irányították szülőföldjük
rejtett kincseire.
Először Gyulai Pál tett kísérletet tanítványai folklór-érdeklődésének felkeltésére kolozsvári
tanárkodásának négy éve alatt (1858–1862). Kísérlete sikerrel járt, hiszen az Erdélyi
Múzeum-Egylet 1860. február 25-i tudományos ülésén tartott előadását982 saját gyűjtésén
kívül a tanítványai által gyűjtött népköltészeti adatokra építhette. Gyulai előadása önmagában
is jelentős: az első tudományos igényű híradás az erdélyi népköltészetről. S ami talán még
ennél is fontosabb: Gyulai előadása adta meg az utolsó lökést a töprengésre hajlamos
Krizának, hogy tető alá hozza a Vadrózsák évek óta tervezgetett kiadását.
A kolozsvári diákokéval csaknem egy időben, a hatvanas évek elején bontakozott ki amarosvásárhelyi református kollégium diákjainak folklórgyűjtő mozgalma. Szervezője,irányítója a kollégium vegytan- és természettan tanára, Szabó Sámuel volt, aki a folklórhagyományok gyűjtésének fontosságáról így vallott 1863-ban: „Műköltészetünk, prózánk
emelkedése, az európai mívelt népek közt elfoglalandó állásunk, fennmaradásunk a nyelv, anemzeti jellem megőrzésétől, fejtésétől függ; mindennek alapja pedig a magyar nemzet közös
szellemi kincseinek öszvege: népkölteményeink.”983 E meggyőződés jegyében Szabó Sámuel
hat tanéven át irányította a marosvásárhelyi diákok folklórgyűjtő tevékenységét, melynek
eredményeképpen mintegy 900 darabot számláló hatalmas gyűjtemény jött létre. A
tekintélyes mennyiségű folklóranyagból azonban az önkényuralom idején csak elenyészően
kevés látott nyomdafestéket: annyi, amennyit öt közleményben Szabó Sámuel nyilvánosságra
hozott Arany János Koszorújában.984 Sajnos, a marosvásárhelyi diákok kollektív gyűjteménye
az idők folyamán elkallódott, kéziratban maradt töredékeiből, a későbbi szétszórt közlésekből
azonban egy rendkívül gazdag és jelentős gyűjtemény körvonalai rajzolódnak ki.
A Világos utáni tizennyolc esztendő úgy vonult be történelmünk lapjaira, mint az abszolutista és centralizáló politika kíméletlen végrehajtásának ideje, amelyben nemzeti létünk
nemzeti nyelvünkkel együtt csaknem végveszélybe került. A gyarmatosítással, németesítéssel,
mindenfajta megsemmisítő törekvéssel szemben a költészet, az anyanyelv lett a fegyver: anyelvért, a nemzeti kultúráért vívott küzdelem tulajdonképpen a megmaradásért folytatottkemény harc volt. És nem volt hiábavaló ez a küzdelem. Az önkényuralom ideje, minden
gyötrelmével, szörnyűségével, nyílt és alattomos beolvasztási kísérletével egyetemben mégiscsak – Nemeskürty István szavával élve – „egy nemzet vereség utáni feltápászkodásának, önerejéből való megújulásának”985 példaértékű időszaka volt. Példaértékű, mert a megmaradásért
folyó küzdelem szorításában olyan értékeket gyöngyözött ki magából az erdélyi társadalom,
981

A Vadrózsapörről l. ALEXICS 1897; FARAGÓ 1964; NÉMET G. 1982; OLOSZ 2003.

982

GYULAI 1860.

983

F. SZABÓ 1863, 482–483.

984

F. SZABÓ 1863, 1864a, 1864b, 1864c, 1865.

985

NEMESKÜRTY 1998, 285.

284

melyek létéről, nagyszerűségéről addig sejtelme sem volt. Az abszolutizmus kora nemcsak a
tobzódó önkény, nemcsak a hóhérok, zsandárok, besúgók kora, de a székely népköltészet
felfedezésének, megismertetésének, köztudatba való diadalmas bevonulásának is az ideje.
Felhasznált irodalom
AGRICOLA (JAKAB Elek)
1854
Húsvéti határkerülés Székelyföldön. Hetilap, III. évf. 35. sz. (május 3.), 141.
ALEXICS György
1897
Vadrózsapör. Ethnographia, VIII. évf. 73–88, 184–192, 279–290, 362–377.
BERDE Mária
1917
Gáspár János hagyatékából. Budapesti Szemle, 171. kötet, 488. sz. 207–226.
FARAGÓ József
1964
A százéves „Vadrózsapör” s mai tanulsága. Korunk, XXIII.évf. 12. sz. 1722–1726.
1979Kőváry László székely balladagyűjtése 1852-ben. Ethnographia, XC. évf. 382–387., Ua. in
Faragó József 2005, 19–127.
2005
Ismét a balladák földjén. Válogatott tanulmányok, cikkek. Kriterion Könyvkiadó, KolozsvárGÁSPÁR János
1848
Csemegék olvasni még nem tudó gyermekek számára. Kolozsvár
1864
Csemegék. 3. kiadás, Kolozsvár
GYULAI Pál
1860
Adalék népköltészetünkhöz. Budapesti Szemle, IX. kötet, XXX. füzet, 272–299.
JAKAB Elek lásd: AgricolaKŐVÁRY László
1852
Székely népköltészet. Hölgyfutár, III. évf. 140. sz. 563; 142. sz., 577–578; 146. sz. 589–
590; 150. sz. 605–607; 154. sz. 622–623.
1857aSzáz történelmi rege. Összegyűjtötte Kőváry László. Kolozsvár
1857b
Történelmi adomák. Kolozsvár
1860
A magyar családi és közéleti viseletek és szokások a nemzeti fejedelmek korából. Kolozsvár
KRIZA János
1863
Vadrózsák. Székely népköltési gyűjtemény, I. kötet. Kolozsvártt
NEMESKÜRTY István
1998
Parázs a hamu alatt. Világostól Solferinóig. 3. kiad. Yurtha Könyvműhely, H. n.
NÉMET G. Béla
1982
A Vadrózsa-pör és Arany. In: Kriza János és a kortársi eszmeáramlatok. Szerk. KRIZA
Ildikó, Budapest, 69–78.
OLOSZ Katalin
2003
Szabó Sámuel és a Vadrózsapör. In OLOSZ Katalin: Víz mentére elindultam.
Tudománytörténeti, népismereti írások. Mentor Kiadó, Marosvásárhely, 125–142
F. SZABÓ Sámuel
1863
Székely népköltemények. Koszorú, I. évf. első félév, 21. sz. (május 24.) 481–486.
1864a
Székely népköltemények. II. Koszorú, II. évf. első félév, 23. sz. (jún. 5.) 547–550.
1864b
Székely népköltemények. III. Koszorú, II. évf. első félév, 26. sz. (jún. 26.) 614–615.
1864c
Székely népköltemények IV. Egyszersmind adalék a „Vadrózsa” hadjárathoz. Koszorú, II.
évf. második félév, 2. sz. (júl. 10.) 40–43.
1865
Székely népköltemények. V. Koszorú, III. évf. első félév, 11. sz. (márc. 12.) 257.
VITA Zsigmond
1968
Gyermekirodalmunk bölcsőjénél. In: VITA Zsigmond: Tudománnyal és cselekedettel.
Tanulmányok. Irodalmi Könyvkiadó, Bukarest, 243–281 és 299–301.

285

A. SAJTI ENIKŐ
„Teljes szabadságot a népnek...”Hatalmi represszió és kisebbség Jugoszláviában – 1944/1945
A hazai és a nemzetközi történetírásban a Délvidék 1944 őszén történt jugoszláv visszafoglalásával kapcsolatban eddig alapvetően két megközelítés létezett. Egyrészt „a győzelem
mindent igazol” tételéből kiindulva a politika által szoros pórázon tartott jugoszláviai történetírás letagadta, egyes esetekben (németek kitelepítése) szükséges igazságtételként állította be atörténteket, illetve marginalizálta („magyarok elleni kilengések”) a korszakról szóló történeti
diskurzusban a megtorlásokat (kivégzések, kitelepítések, vagyonelkobzások, a munkatáborok
rendszere, katonai bíráskodás bevezetése a civil lakosság felett stb.). Ez az évtizedekig
uralkodó, számos elemében a szerb történetírásban mindmáig fellelhető álláspont lehetővé
tette, hogy átrajzolják, meghamisítsák az új partizán elit hatalomra kerülésének és kisebbségpolitikájának keletkezéstörténetét. Ennek az álláspontnak az volt a kiindulópontja, hogy arendszertől ab ovo idegen volt a bosszú és a megtorlás, amennyiben ilyen volt, az csak atényleges háborús bűnök igazságos retorziójaként volt jelen, és „Jugoszlávia népeit szolgálta”.
Az 1945 utáni jugoszláv állam, s benne a magyarokkal kapcsolatos kisebbségpolitika keletkezéstörténete tehát „tiszta fogantatású”. A másik álláspont, amely jórészt a jugoszláv állam
széthullása után vált dominánssá, mintegy az előző nézőpont érthető reakciójaként, a Tito
nevével fémjelzett korszak differenciálatlan feketére festésére törekszik, és kizárólag a
kommunista rendszer bűneinek felkutatására és ábrázolására koncentrál. Művelői komoly
szakmai erőket mozgósítottak például a horvátokat, a szlovéneket, a szerbeket, valamint amagyarokat ért megtorlások bemutatására. A vajdasági kutatók (akiknek csak kisebb része
történész) különösen a magyar áldozatok létszámának kérdésére koncentráltak. Ezek akutatások azonban, úgy tűnik, egy bizonyos ponton túl, éppen a források hiánya miatt, már
nem hoztak új eredményeket. Az előadásom alapját képező forráskötet egyik dokumentuma
azonban e kérdésben is fontos, új adatokkal szolgál, bár az erről szóló vitát korántsem zárja le.
Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj 1944–1946. (Partizán és
kommunista megtorlások és bűntettek Horvátországban 1944–1946) címmel 2005 végén
jelent meg egy 110 eredeti, eddig ismeretlen iratot tartalmazó dokumentumkötet, amelyek
zömmel az OZNA (Népvédelmi osztály) és a katonai bíróságok horvátországi tevékenységére
vonatkoznak. A Horvát Történeti Intézet Slavonski Brodban működő kutatóintézetének négy
munkatársa, két történész és két levéltáros, Zdravko Dizdar, Vladimir Geiger, Milan Pojić ésMate Rupić sokéves kutatómunkájának eredménye ez a mindmáig egyedülálló kötet. A
Horvát Állami Levéltár mellett számos vidéki levéltárban végeztek kutatásokat, és sikerült abelgrádi Jugoszláv Levéltárban, valamint az ugyancsak Belgrádban található Hadtörténeti
Levéltárban őrzött iratok egy töredékéhez is hozzáférniük. A közölt források azonban már így
is lehetővé teszik, hogy kétséget kizáróan bizonyítsuk, hogy 1944/45-ben a hadsereg által
megtestesített Tito-féle katonai rendszer tudatosan, meghatározott céllal használta a terrort,
tudatosan nyúlt a társadalom megfélemlítéséhez – amit a nép nevében gyakorolt, s a megtorlást a népnek adott „teljes szabadság” részeként kommunikálta a társadalom felé. A népet
az adott korban és helyen egy erőteljesen leszűkített fogalomként kell elképzelnünk, amely a„mieinket” (naš), azaz kizárólag a partizánokat és az őket aktívan támogató embereket
jelentette, akiknek a teljes lakossághoz viszonyított aránya területenként radikálisan eltérő
volt.

286

A 110 korabeli irat elolvasása után a figyelmes olvasó előtt feltárul a rendszer egyik fontos
sajátossága: a „Halál a fasizmusra, szabadságot a népnek” jelszó, amely az ellenállásban valós
tartalmat hordozott, majd az új hatalmi elit hamisan fényesre csiszolta, valamint a hatalmi
gyakorlat közötti éles dichotómia, és az állami terror nagyon is tudatos alkalmazásának
igénye és gyakorlata. A források válogatása sajnos, igazodva a mai kor politikai és közízlést
kiszolgáló igényéhez, túlságosan is horvát központú, ezért viszonylag kevés szerbiai,
boszniai, vajdasági stb. vonatkozású irat került a kötetbe. De mivel az új rendszer egyik jól
ismert sajátossága a centralizált hatalomgyakorlás volt, a közölt dokumentumok e horvát
aspektussal együtt is országos tendenciákat tükröznek. A kötet alapján egyértelműen atörténetírás lomtárába dobható például az a korábbi legenda, hogy a legfelsőbb parancsnokság
és pártvezetés mit sem tudott a megtorlásokról, rosszabb esetben tudott ugyan róla, de az ilyen
hírek hallatára szigorúan összeráncolták a szemöldöküket és rendbe tették a dolgokat. Az
igaz, hogy még mindig nem került elő egy mondjuk Tito által aláírt, erre vonatkozó parancs,
de az említett horvát kollégák jóvoltából már ismerjük Aleksandar Ranković belügyminiszternek, az új Jugoszlávia „második emberének”, a párt szervezőtitkárának a főparancsnokság
nevében 1945. május 15-én, a horvátországi OZNA-hoz intézett 124. számú táviratát,amelyben „nem kielégítőnek” nevezte az OZNA munkáját, mivel, mint e táviratban olvashatjuk, „10 nap alatt a felszabadított Zágrábban mindössze 200 banditát lőttek agyon. (...)
Utasításaink ellenében tevékenykedtek, mivel mi azt mondtuk, gyorsan és eredményesen
dolgozzatok és az első napokban végezzetek velük. (...) Ugyanakkor a zágrábi OZNA 2.
osztálya (civil kémelhárító osztály – S. E.) vezetőjének saját álláspontja van. Őt egyébként isleváltjuk posztjáról, javasoljatok valaki mást.”986
Különösen érdekesek a partizánháború során kialakuló úgynevezett „forradalmi bíráskodásra” vonatkozó iratok, a hadifoglyokkal történő bánásmódot merőben eltérő módon
szabályozó belföldi és külföldi „fogyasztásra” szánt parancsok és utasítások, az OZNA
megalakítását és feladatait tükröző feljegyzések, valamint a partizánok által visszafoglalt
területeken „a csetnik, az usztasa és egyéb népellenes elemek likvidálását” végző OZNA
egységek parancsnokainak jelentései – hogy csak néhányat említsek.
Mielőtt a rendelkezésemre álló rövid időben ezek magyar vonatkozásait elemezném,
engedjék meg, hogy a represszió ekkor formálódó intézményi hátteréről szóljak néhány szót.
Az OZNA-t (Népvédelmi osztály), amely Jugoszlávia Népfelszabadító Bizottságán(kormány) belül a belügyi feladatokat látta el, Josip Broz Tito főparancsnok 1944. május 13án kiadott parancsa alapján hozták létre. Feladata a külső és belső ellenség felderítése és
elhárítása volt a polgári lakosság körében, illetve a hadseregen belül. 1944/45-ben négy ügyosztálya működött: a felderítő és a kémelhárító, a katonai kémelhárítás, illetve a negyedik, azúgynevezett statisztikai-technikai ügyosztály. 1944 augusztusában, kifejezetten a „nép ellenségeinek likvidálására” létrehozták a híres-hírhedt OZNA-hadtestet, amelynek 7 hadosztálya
és számos brigádja működött Jugoszlávia szerte.987 Jugoszlávia Legfőbb Parancsnoksága(legfőbb parancsnok Tito volt) ugyancsak 1944 májusában (24-én) rendelte el az egész
országra kiterjedő katonai bíráskodás bevezetését.
Az OZNA IV. statisztikai-technikai osztályának itt közölt iratai, és annak megalapozott
reménye (az év elején a szerb belügyminisztérium átadta a nála lévő OZNA iratokat a
Belgrádi Városi Levéltárnak, ahol a kitűnő történész-levéltáros hírében álló igazgatónő vezetésével megkezdődött az anyag rendezése, kutathatóvá tétele), hogy ezek szerbiai vonatko986

Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj 1944–1946. Dokumenti, prired. Zdravko
DIZDAR, Vladimir GEIGER, Milan PoJić, Mate RUPIĆ, Slavonski Brod, 2005, 28. sz. irat, 113.

987

I. m., 16.

287

zásban is megmaradtak, új megvilágításba helyezik a terror mélységéről, az áldozatok létszámáról folytatott egyre terméketlenebbé váló vitát. A kötetből kiderül, hogy az OZNA helyi
IV. osztályai minimum havi rendszerességgel statisztikai kimutatásokat, listákat készítettek azáltaluk elvégzett „munkáról” a köztársasági és szövetségi OZNA számára (letartóztatások,kivégzések, szabadon bocsátások, bírósági eljárások stb. E listák létezését korábban sokan
kétségbe vonták.) Feladatuk fontos részét képezte a „nép ellenségeinek” és a háborúsbűnösöknek különböző metódusok révén történő regisztrálása (ilyen módszer volt például alakosság kikérdezése, a Jugoszlávia területén a háború alatt berendezkedett „ellenségesállamok” közigazgatási iratainak és sajtójának tanulmányozása stb.), az e listákra felvett
személyekről szóló kartonok kiállítása. Ennek célja, mint ismeretes, a különféle típusú perekelőkészítése és lebonyolítása volt. Például: a zágrábi területi OZNA IV. osztályának egyik
1945 áprilisában készült jelentése szerint ekkorra átnézték már a bjelovári, a varazsdini, azaz
muraközi levéltár iratait. Az átvizsgált usztasa sajtó alapján regisztrált „nép ellensége” listánszereplők létszáma e körzetben már 437 fő volt, a kivégzettek létszáma az előző havi jelentésóta pedig 156 fővel gyarapodott, és ezzel áprilisra már 801 főre emelkedett.988
A katonai bíráskodás nem csupán a bűncselekményt elkövető katonai személyekre és aháborús bűnösökre terjedt ki, de lényegében az egész civil lakosságra, ezen belül is főként a„nép ellenségeivel” szemben alkalmazták. Azt eddig is tudtuk, hogy a „nép ellensége” egybármeddig tágítható politikai fogalom volt, de most rendelkezésünkre áll a nép ellenségének
korabeli hivatalos meghatározása is. Eszerint nem csupán az „aktív usztasák, csetnikek és másellenséges fegyveres alakulat” aktív tagjai tartoztak e kategóriába, hanem mindenki, aki„bármilyen módon segítette és segíti az ellenséget”. 989 A sebtében felállított katonai bíróságokítéletei a szigorú megrovástól, a pénzbüntetésen, vagyonelkobzáson és száműzetésen át ahalálbüntetésig terjedtek. Már ott, ahol ilyen ítéletekre egyáltalán sor került. Több OZNA
jelentés szól arról, hogy számos esetben, még jóval a háború befejezése, illetve az 1945.
augusztusi amnesztia-rendelet után is tömegesen került sor bírói eljárás és ítélet nélküli
kitelepítésekre, vagyonelkobzásra és kivégzésekre.
A zágrábi területi OZNA 1944. szeptember 14-én kelt havi politikai jelentésében olvashatjuk: a Moslavina és Bjelovár környéki magyarok között Magyarországra történő áttelepülési
láz alakult ki, de az OZNA szervek „kézbe vették az ügyet”. Azoknak a magyaroknak,
akiknek valamelyik hozzátartozója belépett a jugoszláv hadseregbe, folytatódik a szöveg, haakarnak sem engedik meg, hogy átköltözzenek Magyarországra, de nem kobozzák el a vagyonukat. Azoktól a magyar családoktól viszont, akiknek rokonai valamelyik ellenséges hadseregben szolgáltak, minden vagyonukat elkobozzák és akkor is átteszik őket Magyarországra,ha nem kívánnak áttelepülni990 – zárja az áttelepítés „kézbevételéről” szóló tudósítását ajelentés készítője.
Egy másik OZNA jelentésben fontos adatokra bukkanunk a magyarok kitelepítéssel
szembeni ellenállásáról, amiről eddig jószerivel semmit nem tudtunk. A zágrábi területi
OZNA 1944. december 1-jén kelt jelentése arról tudósít, hogy egy bizonyos Keselica Jenőt
(Eugen) azért tartóztatták le, mert azzal fenyegetőzött, ha kitelepítik, felgyújtja a házát. A
zárkából megszökött, de ismét elfogták, és átadták a bjelovári katonai bíróságnak. A bíróság,annak ellenére, hogy az OZNA halálos ítéletet kért az ügyben „mindössze” öt év kényszermunkára ítélte. Keselica azonban igazságtalannak érezte büntetését, és nyíltan bírái szemébe
vágta, hogy megszökik a kényszermunkából. Erre ügyét átadták a zágrábi 10. hadtest bíró988

I. m., 14. sz. irat, 91–92.

989

I. m., 1. sz. irat, 36.

990

I. m., 3. sz. irat, 45–46.

288

ságának, amely, mint a jelentés írója fogalmaz, „végre kiszabta rá a megérdemelt büntetést”,
azaz halálra ítélték.991 A kitelepítéssel szembeni ellenszegülés, úgy tűnik, nem volt egyedi
eset. A djakovói járási pártbizottság egyik 1944. december 1-jén kelt jelentése említi, hogy akitelepítéssel szembeni ellenállás miatt „az egyik elvtárs puskával lelőtt egy magyart.”992
Idézett forrásgyűjteményünk, mint címe is jelzi, Partizán és kommunista represszió...
éppen a megtorlások mértéke, okai, hogyanja, célja, az érintett társadalmi csoportok
milyensége tekintetében, valamint a társadalom és a hatalom viszonyának, az új hatalom
gyenge társadalmi beágyazottságának vonatkozásában nyújtja a legtöbb új információt.
A délvidéki magyarokkal szembeni megtorlás vonatkozásában a kötet egyik legértékesebb
dokumentuma kétség kívül az utolsó, 110-es számú irat.993 A vajdasági OZNA II., civil kémelhárító osztálya vezetőjének egy 1946-ban készített jelentéséről van szó (sajnos pontosabb
dátum nem szerepel az iraton), amely összesítő adatokat tartalmaz az OZNA Vajdaságban (aSzerémséget is beleértve) végrehajtott letartóztatásairól, a szabadon bocsátottak és kivégzettek létszámáról, ezek nemzetiségi összetételéről, a munkatáborokba hurcoltakról, valaminta börtönökben fogva tartottakról, de fontos adatokat tartalmaz a csetnikekkel, azaz a szerbekkel szembeni, Vajdaságban történt retorziókról is. A dokumentum az OZNA felépítésének
rekonstrukciójához is hasznosítható: az adatokat készítője a vajdasági OZNA 3 területi ügyosztályának tevékenysége köré csoportosította, úgymint a szerémségi ügyosztály, a Bácskára,a Bánátra és Szabadkára kiterjedő ügyosztály, valamint a két nagyobb vajdasági települést,Újvidéket (Péterváraddal együtt) és Becskereket (Zrenjanin) magába foglaló részleg. A
válogatás horvát látószöge e forrás közlésénél okozza a legtöbb szakmai kárt: a két utolsóügyosztály részletes adatait, arra hivatkozva, hogy a Bánát és a Bácska ma nem tartozik
Horvátországhoz, kihagyták a szerkesztők. (!) Szerencsére a Vajdaság egészére vonatkozó
összesítő adatok benne maradtak a szövegben. De lássuk a számokat, annál is inkább, mivel
ezek hozzájárulnak a Délvidéken kivégzettek, köztük a bírói ítélet nélkül „likvidált”
magyarok sokat vitatott létszámának reálisabb megítéléséhez is.
Sajnos forrásunk értékét nemcsak a horvát aspektusú szerkesztési elv csökkenti, de az is,hogy a szövegből nem állapítható meg minden kétséget kizáróan, hogy az adatok mely időszakra vonatkoznak. Én egyébként azt valószínűsítem, hogy az 1944. őszi adatokat semmiképp nem tartalmazhatják, de kizárnám azt is, hogy kizárólag az 1946. évre vonatkoznak.
Legvalószínűbbnek azt tartom, hogy a számok az 1945/46-os esztendők együttes adatait
tartalmazzák.
A jelentésben a következő adatokkal találkozunk. 1. Ügyosztályonként (azaz területenként), majd a Vajdaság egész területére vetítve, összesítve adja meg a letartóztattak létszámát– ez a Szerémségben 846 + 117 csetnik = 963 fő, az egész Vajdaság területén pedig 5.025 +295 csetnik = 5320 fő. (Szerepel az iratban egy sajátos, de a korra jellemző vizsgálati
szempont is. A statisztika készítője mind a letartóztatottak, mind a kivégzettek esetében kettébontja a számokat „a börtönt megjártakra”, és az azt „elkerülőkre”. (Idő hiányában ennek
ismertetésétől eltekintek.) 2. Szabadlábra helyezettek, akik például a Szerémségben aletartóztatottak durván 2%-át tették ki, egész Vajdaság tekintetében sajnos csak a „csetnikek”,
azaz a szerbek vonatkozásában vannak adataink. A 295 letartóztatott csetnik közül 91 főt,azaz mintegy 30%-ukat engedték szabadon. 3. Akik ügyét az OZNA átadta a bíróságnak – ez
a Szerémségben 13 esetben, a vajdasági csetnikek esetében pedig 32 alkalommal történt meg.
991

I. m., 4. sz. irat, 46–47.

992

I. m., 6. sz. irat, 51.

993

I. m., 110. sz. irat, 324–326.

289

4. A hadseregbe kényszerrel besorozottak létszáma az előzőekhez képest lényegesen magasabb volt, a Szerémségben 138 fő, összesített vajdasági adatunk nincs. 5. Kényszermunkáraítéltek a szerémségi letartóztatottak közül 14 főt, összesített vajdasági adatunk nincs. 6. S
végül a „likvidáltakról” közölt adatok azt bizonyítják, hogy a letartóztatottak döntő többségét
kivégezték. A Szerémségben 639 + 33 csetnik = 672 főt, azaz a letartóztatottak 60%-át. A
börtönt megjárt letartóztatottak száma a Vajdaság területén a jelentés szerint 5025 fő volt (+295 csetnik), míg ennek csaknem kétszeresét (!), 9.668 főt végeztek ki. A kivégzettek
vajdasági összesített adatai nemzetiségi megoszlásban a következő arányokat mutatják eforrás alapján: 6763 német, 1776 magyar, usztasa (horvát) 436, egyéb nemzetiségű 693 fő.
Ehhez, mint már említettem hozzá kell számolnunk a 295 csetniket, azaz szerbet, közülük 88at, vagyis nem egészen 3%-ukat végezték ki, ami a sokkal kisebb arányt jelenti például akivégzett usztasákhoz képest, a németek és a magyarok, de különösen a németek fentebb
említett döbbenetes kivégzési és letartóztatási arányáról nem is szólva.
Engedjék meg, hogy előadásom végén idézzem a horvátországi OZNA első számú
vezetőjének, Ivan Krajačić-Stevo tábornoknak, a HKP KB tagjának a horvátországi OZNA
vezetőinek első, 1945 júliusában megtartott értekezletén elmondott szavait: „Elvtársak, végleg
vessetek véget a likvidálásoknak! Nem azért, mert sajnáljuk az ellenséget, én még a saját
apámat sem sajnálom, hanem mert a nép forrong, lázadozik ellenünk. Arra kell törekednünk,
hogy megtaláljuk azokat az új eszközöket, amellyel legyőzhetjük ellenségeinket. Nekünk
vannak katonai bíróságaink, nemzeti becsületbíróságaink. Megvan annak a módja, hogyan
találjuk meg az ellenséget, hogyan épüljünk be soraikba, hogyan győzzük le őket legális
eszközökkel, hogy győztesen kerüljünk ki ebből a helyzetből.”A háború Jugoszlávia területén történő lezárulása, az új rendszer konszolidációja, a
hatalom társadalmi támogatottságának kiszélesítse tehát, mint Krajačić idézett szavaiból is
kiderül, nem jelentették a társadalom széles rétegeivel szemben alkalmazott hatalmi erőszak,önkény végét. Egy év alatt azonban sikerült a „teljes szabadságot a népnek” sokak számára
vonzó jelszavával „megszelídíteni”, jogi, intézményes keretek közé szorítani a társadalom
eddig meglehetősen anarchisztikus „szőnyegbombázását” (Hankiss Elemér).

290

SALLAI GERGELY
Az autonómiától a revízióig
A csehszlovákiai Egyesült Magyar Párt politikai koncepciójának
változása az 1938. évi müncheni válság hatására
A csehszlovák állam megszületésekor létrejött magyar kisebbségi közösség viszonylag rövid
idő alatt képes volt felmérni megváltozott helyzetét és megkezdte alkalmazkodását az új
helyzethez. E közösség politikai reprezentánsainak döntő többsége a passzivitás helyett az
önálló magyar politikai szervezkedést választotta. Hasonlóan a többi határon túli magyar
nemzeti közösséghez, a csehszlovákiai magyarság reménye is a területi revízió lehetőleg
integrális, de legalább néprajzi alapon történő megvalósulása maradt. Számolva azonban az
evidens politikai lehetőségekkel, a magyar kisebbségi politikai erők, mint a politikai,
gazdasági, társadalmi önmeghatározás és elkülönülés letéteményesét, egyben a nemzeti
közösségként történő megmaradás egyetlen zálogát, az autonómia valamely formájának
megteremtését követelték.
Minthogy a prágai központi kormány a köztársaság megalakulásától kezdve a nemzeti
kisebbségekkel szemben majd minden téren negatív diszkriminációt alkalmazott, a húszas
évek első felére a magyar lakosság körében meghatározó befolyásra szert tevő két magyar
párt, az Országos Keresztényszocialista Párt és a Magyar Nemzeti Párt egyaránt ellenzékiálláspontot foglalt el. Tekintve, hogy az új állam létrejötte után hamarosan nyilvánvalóvá vált:
Csehszlovákia vezetői a centralista államigazgatási elvekkel nem kívánnak felhagyni, amagyar pártok Szlovákia – a szlovák lakosság körében hamar a legnépszerűbb párttá vált
Hlinka Szlovák Néppártja által követelt – autonómiájának szükségessége mellett foglaltakállást, és e követelésük mellett következetesen kitartottak az 1938. évi szudétanémet válságig.
A kérdést mindkét párt vezetői pragmatikus alapon közelítették meg. Magyarország revíziós
külpolitikájával összhangban Szlovákia és Kárpátalja autonómiáján belül követelték a magyar
kisebbség számára az önrendelkezés jogát, számolva azzal, hogy a nemzetközi politikai
helyzet esetleges kedvező alakulása lehetővé teszi az említett autonóm régiók számára azönrendelkezés jogának kinyilvánítását, amely a Magyarországhoz történő visszatérés felévezető lépés lehet. (A magyar diplomácia a magyarlakta területsáv közvetlen visszacsatolását,a Magyarországtól Csehszlovákiához csatolt egyéb területekre vonatkozóan népszavazást
követelt, miközben korszakunkra már belátta, hogy Szlovákia egész területének visszatérése
irreális elképzelés.) A magyar pártvezetők egyáltalán nem voltak meggyőződve arról, hogy
Szlovákia autonómiájának megvalósulása esetén a szlovákok szabadabb nemzeti életet
biztosítanának a magyarságnak, mint Prága, de önálló magyar autonómia megteremtésére aközponti kormányok magatartása következtében nem láttak reális lehetőséget. Mindemellett
világos volt az a tény is, hogy egy autonóm Szlovákiában a magyarok számaránya jelentősen
megnőtt volna, önmagában is növelve e nemzeti közösség súlyát.994

994MOLNÁR Imre, Esterházy János, Dunaszerdahely, Nap Kiadó, 1997. 17–18. Az Országos Keresztényszocialista Párt esetében szempont volt a Hlinka Szlovák Néppártja keresztény világnézeten
alapuló felfogása is, amely az összefogás lehetőségét növelte e párt politikai vezetőinek szemében,és főként Esterházy hangoztatta gyakran annak jelentőségét.

291

A magyar pártok vezetői az említett célkitűzés megvalósítása érdekében a területen élő
népek összefogásának szükségességét hangsúlyozták.995A magyar politikai erőknek az
eredetileg szlovák pártok által létrehozott autonomista blokkhoz, valamint a 3.5 milliós német
kisebbség nagyobb részének politikai képviseletét ellátó Szudétanémet Párthoz történő
közeledése azonban az egész korszakon keresztül lényegében sikertelen maradt. A harmincasévek ilyen irányú közeledései, amelyet a magyar kormányzat is folyamatosan szorgalmazott,megtörtek a Szlovák Néppártban egyre jelentősebb befolyással rendelkező új nemzedék
ellenállásán, amely a tekintélyelvű, autoriter kormányzási módszer iránti vonzalmán túl
erősen nacionalista, magyar- és csehellenes beállítottságú volt.996 A párt vezetői emellett nem
kívánták kitenni magukat a magyarok közeledésének legcsekélyebb elfogadásában is magyar
irredenta mesterkedést szimatoló központi kormányzat vegzatúrájának.997 A német lakosság
körében egyre népszerűbb, az 1935. évi csehszlovákiai parlamenti választásokat megnyerő
ellenzéki Szudétanémet Párttal történő szorosabb együttműködéstől a magyar politikai erők azáltalunk tárgyalt korszakban már vonakodtak. Ebben lényeges szerepet játszott az a tény,hogy a magyar pártok vezetői távol álltak a totalitárius hitleri–henleini politikai ideológiától.
Álláspontjuk szerint a magyarság nemzeti alapon, de csakis a jog és a demokrácia eszközeivel
kívánt küzdeni az őt megillető kisebbségi jogokért.998 Az ideológiai ellentétek mellett az„egységfront” létrehozását akadályozta a német pártnak a szlovákiai németek körében
terjesztett erőszakos propagandája, amely főként az OKP érdekeit sértette, hiszen a szepességi
és részben a Bódva-vidéki német lakosság hagyományosan az említett magyar párt szavazótáborát gyarapította.
A harmincas évek második felében a nemzetközi politikai helyzet fokozatosan megváltozott, a Csehszlovák Köztársaságra Németország részéről egyre fokozódó nyomás kezdett
nehezedni. A német birodalom erkölcsi és anyagi támogatását elnyerő, katonai erejét pedig
maguk mögött érző szudétanémet politikai vezetők999 a Berlinnel folytatott folyamatos
konzultáció szellemében a korábbi évek hasonló törekvései után 1938 tavaszán határozottabb
követelésekkel léptek fel. A Szudétanémet Párt 1938. április 23–4-én, Karlsbadban (Karlovy
Vary) megtartott kongresszusán egy nyolc főbb programpontból álló követelést fogadott el,amelyet a párt vezetői június 8-án memorandum formájában terjesztettek Milan Hodža

995

MOLNÁR, Esterházy, i. m., 23. „Csak úgy tudunk eredményt elérni, ha mindazok, akik szívükön
hordják az őslakosság érdekeit, összefognak egy közös platformon.”996

Dušan KOVÁČ, Dejiny Slovenska, Praha, Nakladatelství Lidové Noviny, 1998, 189. A párt egyik,
Karol Sidor nevével fémjelzett szárnya a lengyelekkel folytatandó – nem pontosan körülhatárolt
mértékű – szorosabb együttműködés alternatíváját is felkínálta a magyar fennhatóság lehetőségén
túllépett és a „cseh uralomból” erősen kiábrándult nézetekkel szemben.

997

ANGYAL Béla, Érdekvédelem és önszerveződés. Fejezetek a csehszlovákiai magyar pártpolitika
történetéből 1918–1938, Galánta–Dunaszerdahely, Fórum Intézet–Lilium Aurum, 2002, 191–192.

998

Prágai Magyar Hírlap, 1934. április 25. 7. A Magyar Nemzeti Párt párkányi körzetének 1934.
április 22-én megtartott értekezletén maga Jaross Andor; a párt elnöke fejtette ki, hogy „a kisebbségek általában, és így sajátosan a magyarság nem tartozik a külföldi nacionalizmusok, a fasizmus
vagy hitlerizmus rajongói közé”. Prágai Magyar Hírlap, 1936. január 26. 3. „Magyar nemzetiségünket véka alá rejteni nem szabad, de tisztában kell lennünk azzal, hogy mi Hitler-epigonok nem
lehetünk” – szögezte le Porubszky Géza, az Országos Keresztényszocialista Párt nemzetgyűlési
képviselője.

999BRÜGEL, Johann Wolfgang, Czechoslovakia before Munich. The German minority problem andBritish appeasement policy, Cambridge, Cambridge University Press, 1973, 132.

292

miniszterelnök elé.1000 Az 1936-ban Egyesült Magyar Pártként fuzionált egykori OKP és
MNP vezetői 1937–1938 folyamán több alkalommal is összefoglalták követeléseiket, részben
az államelnöki és a kilátásba helyezett miniszterelnöki meghallgatásra, részben a változó külés belpolitikai helyzetre reflektálva. Az 1938 elején közölt nyolcvanegy pontos memorandum,
ha lehet, még hangsúlyosabban követelte az autonómia megadását.1001A prágai kormányzat,amely 1938 első felében is az úgynevezett aktivista pártokkal együttműködve, látszatengedményekkel kívánta „rendezni” a helyzetet, a Szudétanémet Párt Karlsbadi pontjait elfogadhatatlannak ítélte. A nemzetközi helyzet, nem utolsósorban Csehszlovákia szövetségeseisürgetése Prágát azonban lassan a kisebbségi kérdés valamiféle újragondolására késztette.1002
Milan Hodža miniszterelnök már 1938. március 28-i rádió beszédében kilátásba helyezte,
hogy a kormány nemzetiségi statútumba kívánja foglalni az ország nemzeti kisebbségeinekjogait. A tervezet első változatát a kormányzat 1938. május 19-én fogadta el. Ezt a javaslatot
még továbbiak követték, amelyek a kisebbségek követelései közül egyre többnek a megvalósítását ígérték, de a főbb pontokat illetően (autonómia, nemzeti közösségek kollektív
jogainak elismerése stb.) nem hoztak áttörést. 1003 Prága politikája mindinkább a kapkodás
jeleit mutatta. Szembe kellett néznie a Németország részéről érkező egyre komolyabb
fenyegetéssel, amelyre időnként mozgósítással válaszolt. A kisebbségi kérdés rendezési
javaslatainál az idő gyorsabban haladt, miközben a köztársasági elnök és a miniszterelnök,
valamint a koalíciós pártok álláspontja e tárgyban szinte összeegyeztethetetlen volt.1004
Az EMP elnöke, Esterházy János először 1938. március 10-én találkozott a miniszterelnökkel, majd konkrétabb megbeszélésekre ez év június 29-én került sor a kormányfő és amagyar kisebbségi politikusok között, ahol a magyar memorandum megvitatása mellett1005
Jaross Andor a területi autonómiát nevezte megnyugtató megoldásnak. A magyar politikusok
mindezt megismételték az 1938. július 20-i újabb találkozón is, ahol Hodža a nemzetiségi
statútum elfogadását a közeljövőre ígérte.1006

1000Jindřích DEJMEK, Historik v čele diplomacie. Kamil Krofta, Praha, Karolinum, 1998, 223. A memorandum főbb pontjai a következők voltak: az egyes nemzetek és nemzetiségi csoportok egyenjogúságának közösségként történő elismerése, nemzetek és nemzetiségi csoportok jogalanyiságának elismerése, nemzetek és nemzetiségi csoportok saját képviseleti szerveinek megalakítása, aközségi autonómia 1918. előtti formában történő visszaállítása, az államterület nemzeti és
regionális decentralizáció elve alapján történő átszervezése, a nemzetiségek területi autonómiája,
törvényes védelem az elnemzetietlenítés ellen, nemzeti kataszter lefektetése, megfelelő részvételi
arány az állam irányításában, a központi nemzetgyűlés mellett nemzeti törvényhozó testületek
megalakítása, stb.

1001

Új Hírek, 1938. augusztus 14. 2. „Ma itt valamennyi nemzet nemzeti mivoltának teljes kiépítését
követeli, és ennek elengedhetetlen feltétele az autonómia megszerzése. E nélkül lehetetlen az itteni
viszonyok konszolidálása.”1002

BRÜGEL, Czechoslovakia before Munich. i. m., 203.

1003

MOLNÁR, Esterházy, i. m., 71.

1004

Új Hírek, 1938. szeptember 4. 2., 1938. szeptember 9. 1.

1005

Esterházy János, Jaross Andor, Szüllő Géza, Korláth Endre. OSZK – Kézirattár – Szüllő Géza
hagyatéka. X/25. A csehszlovákiai magyar politikai élet meghatározó személyisége, a „veterán”
Szüllő Géza úgy vélte, hogy a nyelvi jogok bővítése terén (is) nehezen lehet konkrét eredményeket
elérni. „A németek (azaz a szudétanémetek – a szerző megj.) nélkül semmit sem lehet elérni, de anémetekkel sem” – jegyezte fel a politikus.

1006

Prágai Magyar Hírlap, 1938. július 21. 2.

293

A nemzetiségi statútum végső változatát a kormány végül 1938. július 26-án hagyta jóvá.
Ez a változat a csehszlovák államnyelvet fenntartotta, vagyis nem szüntette meg a nemzetiségi
lakosság 20%-os hányadához kötött kisebbségi joggyakorlás elvét. A tervezet lépéseket tett az
önkormányzatiság megvalósítása felé, és lényegében elfogadva a szudétanémetek ide vonatkozó elképzeléseit, az Osztrák–Magyar Monarchiában már létezett önkormányzati rendszert
kívánt kialakítani, kilátásba helyezve járási és tartományi képviselő testületek létrehozását. A
tartományi képviselő testületek, illetve tartománygyűlések azonban csak az országos törvények végrehajtására alkothattak volna jogszabályokat. A javaslat, amely végül három törvénytervezetet tartalmazott (nemzetiségi statútum, nyelvtörvény, nemzetiségi autonómia) továbbra
sem lépte át a „rubicont”, és gyakorlatilag egy olyan kerettörvény-tervezet lett, amely akésőbbi hónapokban a további „kötélhúzás” tárgyát képezte a kormány és a kisebbségek
között, miközben a miniszterelnök és az ügyek irányításában meghatározó szerepet játszó
köztársasági elnök között is folyamatos volt a nézeteltérés. Beneš számára ugyanis a nyugati
szövetségesek és az ország kisebbségeinek mindegyike által elégtelennek minősített tervezet
is túl ment minden határon.1007 Mindehhez hozzájárult a halogatásnak a kisebbségi vezetők
által már ismert gyakorlata is, amely megkérdőjelezte a csehszlovák kormány problémamegoldó szándékának őszinteségét. Az 1938. augusztus 2-ára összehívott képviselőház ülését
végül berekesztették, miután a kormány nem terjesztette be javaslatait, hivatkozva London
szándékára, amely egy brit közvetítőt kívánt küldeni az országba. A csehszlovák diplomácia
ezért ezekben a napokban hallhatta először francia szövetségese kertelés nélküli álláspontját:„A csehszlovák kormánynak pontosan ismernie kell a francia álláspontot. Franciaország nem
háborúzik a szudétakérdés miatt!”1008
Egy nem hivatalos személy közvetítő tevékenységének hasznosságát Halifax már 1938
júniusában fontolgatta. Jóllehet egyes források szerint a „nemzetközi diplomáciában párját
ritkító közvetítő tevékenységnek” minősített lehetőséget Prága fenntartásokkal fogadta,1009
Lord Walter Viscount Runciman a brit titkos királyi kabinettanács elnöke (1938–1939), aki
nem hivatalos különmegbízottként a Szudétanémet Párt vezetése és a prágai kormány közötti
közvetítéssel lett megbízva, 1938. augusztus 3-án mégis megérkezett Prágába. A lordmisszióját a Prágai Magyar Hírlap másnapi számának címoldala magyar és angol nyelvenüdvözölte, és egyben megpróbálta felhívni a figyelmét a magyar kérdés létezésére is.1010 Az
EMP vezetői mindent megtettek annak érdekében, hogy találkozót eszközöljenek ki a magyar
kérdés érdemi figyelembevételét mellőzni kívánó brit különmegbízottal.1011 A csehszlovák
kormány képviselői a szudétanémet politikusokkal folytatott 1938. augusztus 11-i, majd 17-i
tárgyalásai alapján úgy vélték, hogy a német kisebbségi vezetők nem törekszenek megegyezésre, ennek ellenére a kormány Runciman missziójának javaslatai alapján újabb statútumtervezeteket készített. A 1938. május 19-i első, és az augusztus 2-án el nem fogadott második
változat után a Runciman misszió marienbadi (Mariánské Lázně) tárgyalásairól Prágába1007

GYÖNYÖR József, Terhes örökség, Pozsony, Madách–Posonium, 1994, 201.

1008

DEJMEK, Krofta, i. m., 265.

1009

BRÜGEL, Czechoslovakia before Munich, i. m., 230.

1010

Prágai Magyar Hírlap, 1938. augusztus 4. 1. Magyar és angol nyelvű üdvözletben hívták fel a lordfigyelmét a magyar kérdésre. „Húsz év államalapító tevékenysége egyetlen célt ismert: a többség
erejével megalapozni és kiszélesíteni a csehszlovák nemzet életterét a német, magyar és lengyelélettér rovására. Ez a fejlődés egészségtelen és természetellenes volt, és konfliktushoz kellett
vezetnie. /.../ Nem csak német–csehszlovák, lengyel–csehszlovák, sőt szlovák–csehszlovák és
rutén–csehszlovák, hanem magyar–csehszlovák probléma is van. /.../ húsz évvel ezelőtt megtagadtak tőlünk egy jogot /.../ a népek önrendelkezési jogát.”

1011

MOL – K – 64 – 1938 – 7/a – 80. csomó.

294

eljuttatott, és 1938. augusztus 23-án Runciman által Benešnek személyesen is átadott tervezet
képezte a harmadik nemzetiségi statútum lényegi elemeit.1012 Ennek főbb célkitűzései között
szerepelt három önkormányzattal bíró német járás megszervezése önálló költségvetéssel és acseh államrendőrség kivonása az érintett területekről. Beneš „augusztus 27-én délután fél 4kor fogadta Runcimant, a megbeszélésről a következőket mondta nekem: Lord Runciman
kifejtette neki, hogy a helyzet háború felé hald, amelyet minden áron meg kell akadályozni;
utasítást kapott Londonból, hogy mindkét félnél ebben a szellemben lépjen fel” – jegyezte fel
egy csehszlovák külügyi tisztviselő.1013Az államfő és a szudétanémet párt két mérsékeltebb
vezetője (Kundt, Sebekowski) között folytatott megbeszélés után a kormány által kidolgozott
tervezetet augusztus 29-én mind a német kisebbségi párt, mind Runciman küldöttsége
megkapta.1014 A harmadik tervezet megismerése után a prágai angol követ elégtelennekminősítette a csehszlovák kormány által tett engedményeket, Halifax brit külügyminiszter
pedig látszatengedményeknek nevezte azokat. Hodža miniszterelnök szeptember 7-én nyújtotta be a negyedik, egyben utolsó nemzetiségi statútumot.1015 A kormány továbbra sem fogadta
el a nemzetiségi közösségek jogalanyiságának megteremtésére vonatkozó szudétanémet
követelést. Egyes cseh források Runciman egyetértését hangsúlyozzák,1016 tény azonban,
hogy ez a tervezet sem felelt meg sem a németeknek, sem a szlovák Néppártnak.1017 Igaznaktűnik viszont az is, hogy Berlin ebben az irányban kifejtett nyomása nélkül a szudétanémet
vezetők talán nem utasították volna vissza Prága ajánlatait.1018 A német kisebbségi politikusok
negyedik tervezetet illető érdemi állásfoglalását azonban megakadályozta a szeptember 7-i
ostravai incidens, amely azt követően robbant ki, hogy a tüntető tömeg azoknak a német
nemzetiségű csehszlovák állampolgároknak a szabadon engedését követelte, akiket acsehszlovák hatóságok fegyvercsempészet vádjával tartottak fogva. Bár az incidens megfelelő
ürügy volt a szudétanémet vezetőknek ahhoz, hogy megszakítsák a kormánnyal folytatotttárgyalásokat, a csehszlovák hatóságok brutális fellépése tovább élezte a helyzetet.
Ami a magyar kisebbség vezetőit illeti, Esterházy végül is 1938. augusztus 10-én folytatottelőzetes megbeszélést a lorddal, aki kérte a magyar párt álláspontjának írásba foglalását és
elfogadta a magyar politikus újabb, további magyar személyiségek bevonásával létrehozandó
találkozóra irányuló kérését. Az augusztus 12-ei találkozón,1019 ahol Esterházy János, Jaross
Andor és Szüllő Géza vett részt, a magyar küldöttség az egyenlő elbánás elvének fontosságát
hangsúlyozta, valamint átadta azt a memorandumot, amely a magyarság lényegesebb problémáit tartalmazta, és amelynek tartalma lényegében megegyezett a néhány hónappal korábban1012

GYÖNYÖR, Terhes örökség, i. m., 195.

1013

Československá zahraniční politika v roce 1938, szerk. Jindřích DEJMEK, Praha, Karolinum, 2001,
II., 508. vö. Archív Ústavu Tomaša Garriga Masaryka (AÚTGM) – Praha – E. Beneše –Republika. 248.

1014

DEJMEK, Krofta, i. m., 276.

1015

Československé dějiny v datech, Praha, 1986. 414–415.

1016

KROFTA, Kamil, Z dob naší první republiky, Praha, Laichter, 1939, 310–311.

1017MOLNÁR, Esterházy, i. m., 78. Vö. Slovenský týždenník, 1938. július 7. 2. A magyar és a lengyel
vezetők is többször találkoztak Hodžával – eredménytelenül. vö. MOL – K 64 – res. pol. – 1938 –
65 – 571.

1018

Archív Ministerstva Zahraničních Věcí (AMZV) – Depeše – 1938 – Došlé – 706/38.

1019

MOL – K 74 – számjel – 1938 – Prága – bejövő – 5969/ 97. Vö. Prágai Magyar Hírlap, 1938.
augusztus 13. 1. MOL – K 74 – számjel – 1938 – Prága – bejövő – 5969/ 97.

295

a prágai kormánynak készített hasonló dokumentummal.1020 A magyar kisebbségi vezetők
kifejtették, hogy Hodža kisebbségi statútumában nem látják a garanciát sérelmeik orvoslására,de leszögezték, hogy az EMP-nek szándékában áll a csehszlovák kormánnyal történő megegyezés, az államkeretek tiszteletben tartásának alapján. 1021 A lord ígéretet tett, hogy amely
jogokat a németek megkapnak, azt a magyarok is elnyerik.1022 A magyar kisebbség politikaivezetőinek nyugalomra intő megnyilvánulásai bizonyos tekintélyt is kölcsönöztek számukra anemzetközi tényezők előtt. 1938. szeptember 8-án Runciman, mint megfelelő súlyú,ugyanakkor kellően mérsékelt politikust, Esterházyt kérte fel arra, hogy tolmácsolja a misszióálláspontját a szudétanémet vezetőknek, akik az említett ostravai konfliktus után nem
kívántak tárgyalni. Ez volt egyébként Runciman és Esterházy utolsó megbeszélése.
Miután a brit közvetítéssel létrehozott újabb nemzetiségi statútumot 1938. augusztus 29-én
mind a német kisebbségi párt, mind Runciman küldöttsége megkapta, Hodža miniszterelnökújabb – az utolsónak bizonyult – találkozóra invitálta az EMP vezetőit.1023 A német kérdés
fontosságához kevéssé mérhető magyar problémák esetleges közös tárgyalások megtartásával
történő összekötése – amelyet a magyar vezetők szorgalmaztak – azonban nem állt Prágaérdekében, így a tárgyalások nem hoztak érdemi eredményt. A csehszlovák diplomácia
irányítását gyakorlatilag teljesen kézben tartó Beneš a magyar kérdést mindenképpen lekívánta választani a német kérdés megoldásáról, ezért a csehszlovák vezetés nemcsak hogy
nem osztotta a magyar politikusok álláspontját, de arra törekedett, hogy az EMP álláspontjával ellentétes magyar véleményt prezentáljon a nemzetközi tényezőknek. Egyes források
rámutatnak, hogy a csehszlovák kormány megfelelő engedmények nyújtásával 1937-ben, demég 1938 elején is megtarthatta volna a német nemzetiségű lakosság nagyobb részénekállamhűségét, sőt talán Henleinét is, Prága nemzetállami koncepcióhoz történő ragaszkodásával és az autonómia-gondolat elutasításával azonban elmulasztotta ezt az esélyt.1024
Tekintve a szudétanémet kérdés eszkalálódását, a csehszlovák politikai vezetőknek, mindenerőfeszítésük ellenére 1938 nyarán már a történelmi, földrajzi és gazdasági érvelésnek
Csehszlovákia megteremtői és szövetségesei által történő figyelmen kívül hagyásának következményeivel és a valós etnikai viszonyokat jobban tükröző, redukált államkeret„rémképével” kellett szembesülniük.

1020DEÁK, Ladislav, Slováci v mad’arskej politike v r. 1918–1939, Bratislava, Veda, 1996, 41. Vö.
MOLNÁR, Esterházy, i. m., 75. A magyar nyelvhasználat korlátozása a hivatali élet minden területén. A cseh tisztviselők aránytalanul és indokolatlanul nagy száma és ezzel párhuzamosan amagyar tisztviselők hiánya a magyarlakta területeken. Ipari és mezőgazdasági problémák. Az
állampolgárság megszerzésének még meglévő akadályai. A magyar közoktatás hiányosságai. A
háború óta a magyar nyelvterületen elszenvedett károk jóvátételének hiánya. A magyar területek
aránytalanul nagymértékű adóztatása.

1021

MOL – K 64 – res. pol. – 1939 – 7/a – 719.

1022

MOL – K 64 – res. pol. – 1938–7/4–72 (2396).

1023

MOL – K – 64 – res. pol. – 1938 – 75. csomó. (1938. szeptember 1.) „Esterházy szóvá tette a
miniszterelnöknek, hogy ugyanakkor, amikor a köztársasági elnöktől kezdve az összes hivatalos
tényezők a németekkel tárgyalnak, a magyar párt vezetősége a készülő javaslatokról csak megbízhatatlan újsághírek alapján értesül, amit sérelmezni kell és föltétlenül elvárjuk azt, hogy ugyanakkor, amikor a németekkel tárgyalnak, bennünket, magyarokat is kapcsoljanak be ezekbe atárgyalásokba.”

1024

ROBBINS, Keith, Munich 1938, London, Cassell, 1968, 239.

296

Runciman lord missziója szeptember közepére tehát sikertelenségbe fulladt, ennek egyik
okát a különmegbízott a prágai politika makacsságával magyarázta.1025 Hathetes prágai
tartózkodása után jelentésében arról is beszámolt, hogy Henleinék követelései helytállóak,
csupán a módszerekkel nem tud egyetérteni.1026A tárgyalások megszakadásáért Henleinéket
okolta, de hozzátette, hogy az elmúlt húsz évben a cseh igazgatás intoleráns magatartásával alázadás szélére sodorta a helyi német lakosságot. A csehszlovák kormány a nemzetiségeknek
tett ígéreteit soha sem tartotta be, ezért sem kell csodálkozni a Benešsel szembeni nyílt bizalmatlanságon. „Ha bizonyos terület-átcsatolások elkerülhetetlenek – és azokat annak tartom –,azokat haladék nélkül, azonnal végre kell hajtani. Azokra a területekre nézve, ahol a német
többség nem ilyen túlnyomó, helyi autonómiát javaslok a negyedik tervben foglaltaknak
megfelelően.”1027A közvetítő tevékenység sikertelenségét követően elmélyülő szudétanémet
krízis idején az EMP, Magyarország diplomáciai tevékenységével összhangban továbbra is anémet kérdés megoldásával azonos elbánást követelt a magyar kisebbség számára, miközben
nemzetiségi jogainak bővítését – a szudétanémetektől eltérően – kizárólag békés útonigyekezett elérni,1028 mindvégig nagy hangsúlyt helyezve a nyugalom megőrzését célzó nyilvános fellépésekre és sajtóközleményekre.1029 A kérdés eszkalálódása ebben az időszakban
természetesen a kisebbségek vezetőit közös állásfoglalásokra ösztönözte.1030
Az 1938. év nyarán egy igen fontos belpolitikai esemény is lezajlott, ekkor rendezték meg
ugyanis az első köztársaság történetének utolsó kommunális választásait. E választások,parlamenti választások hiányában, az egyre képlékenyebb belpolitikai viszonyok és anemzetiségi kérdés kiéleződése időszakában a lakosságnak a pártok programjával kapcsolatos
felfogását és így a csehszlovák államhoz fűződő viszonyát fejezték ki. A kormányzat által
különböző ürügyekkel 1937 ősze óta többször elhalasztott választások megtartását főként aszudétanémet vezetők követelték (nemzetközi fórumokon is), hisz ekkor már a német
lakosság szavazatainak döntő többségére biztosan számíthattak. Tekintettel a nemzeti alapon
szerveződő pártok érzékelhető előretörésére, Prágának nem állt érdekében a választások
kiírása, így hosszas habozás után csak az április 22-i minisztertanácson jelölték ki a véglegesidőpontokat.1031 A csehszlovák belügyminisztérium rendelkezése szerint 1938. május 22-én,
május 29-én és június 12-én tartották meg a választásokat, amelyek a magyarlakta községek
esetében főként június 12-én zajlottak le.1032 Országos szinten helytálló becslésnek tűnik az,
hogy az EMP a magyar szavazásra jogosult lakosság szavazatainak 80–85%-át megszerezte,
így az a tény mindenesetre igazolhatónak tűnik, hogy az 1938. évi községi választások
eredménye a csehszlovákiai magyar nemzeti közösség legitim képviselőjévé avatta az EMP-t
1025

Diplomáciai iratok Magyarország külpolitikájához (DIMK), szerk. ZSIGMOND László, 2. köt.,
Budapest, MTA, 1965,.297, 550–552. Runciman 1938. szeptember 16-án utazott el Prágából.

1026

PACNER, Karel, Osudové okamžiky Československa, Praha, 1997, 150.

1027

MOLNÁR, Esterházy, i. m., 79. Vö. DEJMEK, Krofta, i. m., 323–324.

1028

ESTERHÁZY Lujza, Szívek az ár ellen, Budapest, Püski, 1991, 86–87.

1029

Új Hírek, 1938. június 11. 1. Vö. ESTERHÁZY Lujza, i. m., 86–87.

1030

Prágai Magyar Hírlap, 1938. augusztus 26. 3. A csehszlovákiai nemzeti kisebbségek képviselőinek
1938. szeptember 9-i prágai találkozóján a résztvevők leszögezték: „Az állam sürgősen szükségesátépítésének alapkérdéseire és a nemzetiségi kérdés rendezésére vonatkozó nézetekben teljes az
egyöntetűség”.

1031

SIMON Attila, Az 1938-as községi választások Csehszlovákiában és a szlovákiai magyar politika,
Fórum Társadalomtudományi Szemle, 2006/1. 111–134. 115.

1032

SNA – ku – prez. 1938. K. 243 – 24 459.

297

e sorsdöntő hónapokban.1033 A magyar párt jó eredményei mögött a magyar lakosság húsz évalatt felhalmozott tapasztalatait is látni kell. E tapasztalatok ugyanis meghatározó tényezői
voltak annak a tendenciának, amelynek során az EMP által kommunikált nemzeti alapú célkitűzések egyértelműen vonzóbbak voltak a kormánypártok két évtizede hangoztatott, de soha
meg nem valósított nemzeti egyenjogúság jelszavainál.1034 Fontosnak tartjuk megjegyezni, hogya választások időpontjában az EMP úgy folytatta kampányát, hogy a csehszlovák államkereteken belül, a nemzeti sérelmek Prága általi orvoslását kikényszeríteni kívánó politika megvalósítását képviselte választói előtt. Az a tény, hogy a nemzetközi események néhány hónap múlva
jelentősen meghaladták e célkitűzéseket, ekkor nem hagyott nyomot a párt retorikájában, ahatárrevízió bármilyen szempontú említése a választások során tabunak számított.1035
Az 1938 elejére kialakult német–csehszlovák szembenállás fegyveres konfliktus kirobbanásával fenyegetett, amelyet végül a brit diplomácia erőfeszítései akadályoztak meg. NevilleChamberlain brit miniszterelnök kezdeményezésére Hitler hajlandó volt tárgyalóasztalhoz
ülni, tárgyalási alapja azonban ekkor már az etnikai alapú határmódosítás volt. E külpolitikaiesemények hatására az Egyesült Magyar Párt parlamenti klubja mint a csehszlovákiai
magyarság törvényes képviselője 1938. szeptember 17-én határozatban mondta ki a magyar
kisebbség önrendelkezési jogát és népszavazást követelt.1036 Mint az közismert, az 1938.
szeptember 29–30-án megtartott müncheni konferencián Nagy-Britannia és Franciaország
miniszterelnökei, Chamberlain és Daladier, a Duce és a Führer vett részt. A résztvevők megállapodtak a (1910. évi népszámlálás szerint) több mint 50%-ban német nemzetiségű népességáltal lakott csehszlovákiai területek Németországhoz csatolásának pontos menetrendjéről, és avégleges határmegállapítás német–csehszlovák bizottság létrehozásával történő rendezéséről.
Mussolini felvetése nyomán a magyar és lengyel kisebbségi kérdés rendezésének szándéka isaz egyezmény függelékébe került. A csehszlovák kormány képviselői nem lehettek jelen az
eseményen.
A müncheni döntés és Szlovákia autonómiájának 1938. október 6-án, Zsolnán történtkikiáltása kapcsán a csehszlovákiai magyar kisebbség vezetői ismét kifejezték véleményüket.
Esterházy János a pozsonyi rádióban október 7-én este 635-kor elmondott beszédében üdvözölte a müncheni döntést, amely az egyenlő elbánás elvének megfelelően „felszabadulásunkhoz hathatósan hozzásegített. Tudom és érzem, hogy rövid pár napon belül a magyarság
egyesül” – mondotta. „Boldogan, hálatelt szívvel várjuk visszacsatolásunkat” – jelentette ki,
egyúttal kezet nyújtott a szlovák nemzetnek is. „Ha országhatár is lesz közöttünk, mégisszeretettel fogjuk kísérni szlovák testvéreink sorsát, és velük együtt óhajtunk működni”.1037
Ezen a napon a magyar párt megalakította a Magyar Nemzeti Tanácsot is, és kiáltványban ter1033

SNa – ku – prez. 1938., K. 243. – Výsledky obecných volieb. Vö. Prágai Magyar Hírlap, 1938.
június 14. 1.

1034

SIMON, Az 1938-as községi választások, i. m., 128. Az EMP a választások előtti rövid kampányidőszakban a nemzeti egység elsőrendű fontosságára apellált, „korparancsnak” tekintve atársadalmi és vallási különbségek félretételét.

1035

SIMON, uo., 129.

1036

Prágai Magyar Hírlap, 1938. szeptember 18. 1. „A csehszlovákiai magyar népcsoport önmaga
kívánja kezébe venni sorsának intézését, e célból szüksége van arra, hogy biztosíttassék részére az
a jog, amellyel 1918-ban csak egyes nemzetek élhettek: az önrendelkezés joga. A magyarság azonban mélyen meg van győződve róla, hogy itt olyan sorskérdésekről van szó, amelyhez minden itt
élő magyar embernek szava kell, hogy legyen. Adassék meg a lehetőség arra, hogy a magyar
népcsoport népszavazással dönthesse el, miként kíván elhelyezkedni a közép-európai térben.”1037

MOL – K 27 – Minisztertanácsi jegyzőkönyvek. 1938. október 7.

298

jesztette elő legfontosabb követeléseit.1038 Az EMP parlamenti klubjának eme határozatát Jaross
Andor, az EMP alelnöke Esterházy beszédét követően olvasta be a pozsonyi rádióban.1039
A magyar kisebbség vezetői tehát a müncheni egyezményt követően az etnikai elvű határrevízió alapjára helyezkedtek. A hamarosan megkezdődő komáromi tárgyalásokon nem
lehettek jelen, ugyanis azt sem a magyar, sem a csehszlovák kormány nem preferálta. A
München hatására aktivizálódó szlovákok zsolnai manifesztumának hangvétele ugyanakkorönmagában is jelezte a magyar diplomáciának és a magyar kisebbségi politikusoknak, hogy anémet orientáció mellett a magyar nem jelent alternatívát. 1040 A szlovákság és a szlovákiai
magyarság útja a területi revízióról folytatott tárgyalások megkezdésével véglegesen elvált,hiszen a magyar kormány diplomáciai törekvéseivel (amellyel a magyar kisebbség azonosult)szemben a szlovák nemzeti területet „védelmező” autonóm szlovák kormány állt. Pozsony afüggetlen Szlovákia megteremtésének irányába indult, és ehhez a nemzeti szocialista Német
Birodalom védelmére és segítségére kívánt támaszkodni.
Az említettek alapján célszerűnek látszik néhány, a szlovák szakirodalom által a magyar
kisebbség politikai képviseletének szerepét bíráló állítást megvizsgálni. Annak a szlovák
szakirodalomban erőteljesen jelenlévő álláspontnak, miszerint a magyar kisebbség számára
identitásának megőrzéséhez messzemenően adottak voltak a feltételek, ám annak politikai
reprezentációja magát a kisebbségi léthelyzetet nem tudta elfogadni,1041 az első részével nem
tudunk egyetérteni, ebből következően úgy véljük, hogy az állítás második része egyebek
mellett éppen a diszkriminatív kisebbségpolitika következtében lehet helytálló. A korabeli
kormányzati felfogás, valamint nyomában a cseh és szlovák szakirodalom nagyobb része azon
az állásponton volt, amely szerint a magyar kisebbséget annak vezetői elidegenítették azállamtól, hisz állandóan ébren tartották benne a reményt, hogy a kisebbségi lét csupán ideiglenes. A szlovák szerzők azt is kiemelik, hogy a magyar pártok, majd fúziójuk után az Egyesült
Magyar Párt nem dolgozott ki önálló politikai koncepciót, hanem Budapest irányelvei szerint
revizionista célokat szolgált,1042 amelynek érdekében szoros kapcsolatot tartott fenn a magyar
kormánnyal.1043 Véleményünk szerint a magyar párt elsősorban a csehszlovákiai magyarságérdekeit képviselte, politikai koncepciót a pártnak ez az alapvető feladat adott. A magyar
vezetők Budapesttel fenntartott kapcsolatai közismert tények voltak, amit maguk is nyíltan
vállaltak. A korszak politikai viszonyai között ez természetes és általános jelenség volt.1044 Az
eredetileg szlovák pártok által létrehozott, és több-kevesebb intenzitással működő, általunk
már említett autonomista blokk, a válság során is csupán néhány sajtónyilatkozatot
produkált.1045 A Henlein–Sidor–Esterházy nevével fémjelzett úgynevezett autonomista blokk
1038

OSZK – Kézirattár. Szüllő Géza hagyatéka. X/1.

1039

MOL – K 27 – Minisztertanácsi jegyzőkönyvek. 1938. október 7.

1040LIPTÁK, L’ubomír, Slovensko v 20. storočí, Bratislava, Kalligram, 1998, 162–163. A müncheni
egyezmény szellemében élnek önrendelkezési jogukkal, és a párt vezetésével a nemzet csatlakozik
a marxista-zsidó ideológia ellen harcoló népekhez. A szlovák autonóm kormány betiltotta a
kommunista pártot és a nemzetiségi nyelvoktatást.

1041

DEÁK, Slováci v mad’arskej politike, i. m., 39.

1042VÁVRA–EIBEL, Viedenská arbitráž, Bratislava, Osveta, 1963, 16.

1043

DEÁK, Slováci v mad’arskej politike, i. m., 39–40.

1044

POPÉLY Gyula, Esterházy János gróf pályaképe, Valóság, 1995. 12. sz. 60.

1045

A nyilatkozatokat közli: Slovák, 1938. február 27. 1.; Új Hírek, 1938. március 1. 1. Vö. MOL – K
64 – res. pol. – 1938 – 65 – 179. Esterházy beszámolója szerint az autonomista blokk a szlovák
vezetők megbízhatatlansága miatt már a múltban is meghiúsult.

299

állítólagosan nacionalista és a nácizmust majmoló, ugyanakkor úgymond a magyar érdekeket
eláruló politikájának fikciója a kommunista párt politikai agitációjának volt része, főként az
1938. évi választások során. Ezt az elmélkedést „fejlesztette” a magyarok kollektív bűnösségét
igazoló „történeti érvvé” a szlovák történetírás nemzeti szárnya a második világháború után.
A szlovák felfogással ellentétben a magyarok nem fokozták követeléseiket, hogy ezzel
lehetetlenné tegyék a csehszlovák kormánnyal a megegyezést,1046 hanem haladtak azeseményekkel, és a németekkel azonos elbánást igényeltek a maguk számára a nemzetközi
tényezőktől és a csehszlovák kormánytól.1047 Ez az 1938. év közepén még mindig az autonómia követelése volt, de szeptember közepén már az önrendelkezési jog kimondása (amely
ugyancsak nem volt új keletű követelés), amely a nemzeti kisebbségek által lakott területeken
követelt népszavazással öltött gyakorlati jelleget. Az egyenlő elbánás elve végül Münchenután már az etnikai alapú területi revíziót jelentette. A magyar politikai reprezentáció idézett
lépéseire a szlovák szakirodalom a jogtalan szeparatizmus megnyilvánulásaként tekint.1048 A
magyar kisebbség és annak vezetői többnyire úgy vélték, hogy „identitásuk megőrzésének
feltételei” nagyon kevéssé vannak biztosítva a Csehszlovák Köztársaságban. Ez a kisebbség
gyakorlatilag nem kapta meg azokat a jogokat, melyeket a békeszerződés biztosított és a
Népszövetség garantált számára. A két világháború között a magyarság hosszú távú
fennmaradásának zálogát az ottani magyarság legitim politikai vezetői (az adott keretek
között elérhető maximumként) Szlovákia és Kárpátalja autonómiájának létrehozásában látták.
Az érte folytatott, hosszabb távon legalább némileg reálisnak ítélt küzdelem sem váltotta be
azonban a hozzá fűzött reményeket, mivel Prága annak elutasítását illetően hajthatatlan
maradt, és csupán a nemzetközi politikai helyzet kritikussá válása kényszerített ki a csehszlovák vezetőkből ilyen irányú elmozdulást. A krízishelyzet kényszere alatt is vonakodva tettengedmények azonban ekkor már nem tudták elejét venni az állam felbomlásának. A
csehszlovákiai magyar kisebbségtől a csehszlovák állam ugyan elvárt, de nem feltételezettlojalitást, hiszen a magyarságtól hiányolt hazafias viselkedéshez mindvégig hiányzott az
állam „jó szándéka”. Korszakunkban ezért a magyar kisebbség csak részben integrálódott az
államba, mivel általában igazságtalannak tekintette a trianoni területi rendezést, amely aMagyarország és új szomszédai közötti feszült viszony következtében ráadásul fizikailag iselvágta e közösséget az anyaországtól.1049 A köztársaság válságának, majd felbomlásánakidőszakában ugyanakkor egy további fontos szempont is szerepet játszott a magyarság
magatartásában, éspedig az, hogy 1938 októberében számára az alternatívát már nem ademokratikus Csehszlovákia, vagy a kevésbé demokratikus Magyarország jelentette, hanem arohamosan Németországhoz igazodó, önállóságra törekvő Szlovákia, vagy az anyaország.1050
A Csehszlovák Köztársaságban eltöltött húsz év tapasztalatai és a nemzeti együvé tartozásérzésének nagyon is valóságos ténye alapján a csehszlovákiai magyarság vezetői az adotttörténelmi korban aligha irányíthatták volna másfelé a magyar kisebbséget, mint vissza az
anyaországba. Mindezt azonban ragaszkodva a békés eszközökhöz, mérsékelt módon tették. E
vezetők többsége akkor úgy vélte, hogy egy etnikailag korrektebb határmegvonás hosszú
távon megteremtheti a visszatérő magyarság számára a megmaradás feltételeit, egyúttal
biztosíthatja a szlovák és a magyar nemzet békésebb egymás mellett élését.

1046

DEÁK, Slováci v mad’arskej politike, i. m., 40–41.

1047

OSZK – Kézirattár. Szüllő Géza hagyatéka. X/1.

1048

DEÁK, Slováci v mad’arskej politike, i. m., 42.

1049

SZARKA László, Dunatáji dilemmák, Budapest, Ister, 1998, 160.

1050

JANICS Kálmán, A hontalanság évei, h. n., Hunnia Kiadó, 1989, 32.

300

VAJDA GÁBOR
(Szabadka)
Délvidéki civil szervezeteink szerepe
A nemzeti identitásvédelem szempontjából egyértelműen hasznos munkát elsősorban a civil
társulatok végzik a Délvidéken. Mindenekelőtt az Újvidéken székelő Vajdasági Magyar
Tudományos Társaság és a szabadkai Magyarságkutató Tudományos Társaság révén, valamint az Aracs Társadalmi Szervezet folyóiratának tevékenysége által. Ez nem utolsósorban
azért lehetséges, mert míg politikai pártjaink évek óta úgyszólván késhegyre menő harcot
folytatnak a hatalomért és a tekintélyért, addig az említett (és az említetlen) polgári szövetségek, ahelyett, hogy rivalizálásra és anyagi gyarapodásra pocsékolnák erejüket, egymás
munkáját kiegészítve teszik a magukét. Hogy nincsenek közöttük kicsinyes torzsalkodások, az
annak is köszönhető, hogy saját választott területüket művelik. Míg a Magyarságkutató
Tudományos Társaság elsősorban a délvidéki magyarság jelenének társadalomtudományi
megismerésére összpontosítja figyelmét, addig a Vajdasági Magyar Tudományos Társaság
tankönyv-kiegészítő tevékenysége mellett a történelmi múlt eddig eltakart fehér foltjainak
föltárásában jeleskedik. Az Aracs Társadalmi Szervezet viszont egyfelől a magyarság sürgős
művelődési gondjait próbálja enyhíteni a szellemi és tanügyi javak behozatala által, másfelől
folyóirata révén a köztudatba és a politikusi lelkiismeretbe igyekszik becsempészni nemcsak asaját szociográfiai föltárásait, hanem az említett két társszervezet kutatási eredményeit is.
Nem egyszer fordult már elő, hogy az Aracsban – mivel évente négyszer jelenik meg – előbb
látott napvilágot valamely tudományos beszámoló, mint annak az egyesületnek a közlönyében, amelynek keretében készült.
Az említett egyesületek együttműködéséhez fűződik az az akció (petíció) is, amelyet a
diplomahonosítás ügyében kezdeményeztünk az e kérdést politikusainkkal együtt mind a mainapig gondosan elszabotáló Magyar Tanszék bürokratikus magatartása kapcsán.
Viszont az, hogy a Tartományi Képviselőház nemrég egyöntetűen a második világháború
áldozatai magyar kivégzettjeinek neveit is tartalmazó listájának hitelességére, vagyis akollektív bűnösség vádja alóli fölmentésre szavazott, az elsősorban a Vajdasági Magyar
Tudományos Társaság történészeinek meggyőző munkáját dicséri. A Magyarságkutató
Tudományos Társaság pedig eddigi kimutatásai által a remélhető oktatásügyi és gazdasági
változásokat, valamint a szabadkai egyetem megalapítását készítette elő. Hogy azonban lesz-eennek igazán emberi jellege (azaz megéri-e a föltételezett gazdasági-anyagi nyereség), annakelőzetes mérlegelése az Aracs folyóirat munkatársainak is feladata. Mi azzal vagyunk, hogy anem kellő átgondoltsággal vállalt multikulturális célok csupán fokoznák a délvidéki
magyarság lelki gettósodását, ami sokkal nagyobb veszély annál, mintha a jövőnek továbbra
is hasított tudatú magyarja nem eléggé gördülékenyen és idegen hangsúllyal fejezné ki magátaz államalkotók nyelvén, s ha a saját anyanyelvének minél tökéletesebb elsajátítását az
európai nyelvek tanulása alapfeltételének tekintené.
Civil társaságaink jövendő feladatait és módszereit mérlegelve nem szabad megfeledkeznünk az Európai Unió céljai és taktikája kínálta lehetőségekről.
Az említett kontinentális intézmény az alapítóknak, majd a hozzájuk csatlakozó tagállamoknak mindenekelőtt honvédelmi biztonságát, megtervezhető gazdasági fejlődését és
együttműködését, végül pedig kulturális tapasztalatcseréjét szolgálja. Az Európai Uniónak ezt

301

az alapérdekét föltétlenül ki kell használnia a kisebbségbe szorult magyarság másodrendűsége
megszüntetésén dolgozó civil szervezeteinek.
Ez a lehetőség egy ideig megnöveli délvidéki civil szervezeteink felelősségét, s a dolgát ismegnehezíti. Abból a föltevésből kell kiindulnunk, hogy a magyarságot elnyomó államalkotó
nemzetnél a rendeződés vágya, az életszínvonal növelésének igénye és a biztonság óhaja az
Európai Unióba való betagozódást az ország stratégiai céljának tekinti, s ezért, akár a sajátelőítéleteit – ha nem megszüntetve is, de legalább – fölfüggesztve, igyekszik eleget tenni akövetelményeknek.
Működjenek azonban bármennyire bátran és elmélyülten polgári szervezeteink, akkor sem
befolyásolhatják közvetlenül az államnak nyelvünket nem ismerő politikusait, ha a biztonságiszolgálat megkülönböztetett figyelemmel kíséri is tevékenységünket. Ezért a mi egyesületi
munkánknak elsősorban saját „kisebbségi” politikusainkra kell hatnia. Lelkiismeret-ébresztő
– ha kell: leleplező – tevékenységünkkel annak belátására kell rábírnunk őket, hogy a térség
biztonságát és jólétét (tehát végső soron a szerbség érdekeit is) hosszabb távon nem az ő megalkuvó, látszathalmozó magatartásuk szolgálja, hanem a gerinces, tényföltáró ellenzékiség,amely a normális, egészséges szellemű ifjúságnevelés eszményéből kiindulva jottányit sem
enged a teljes egyenrangúvá válás céljából. Vagyis az önrendelkezésében szuverén, saját
korszerű szükségleteinek és belátásának megfelelően, tehát a szó európai értelmében lojális,őslakos voltában államalkotó számbeli kisebbség emberi méltóságából. Következőleg abból
az igényéből sem, amely önmegvalósításunknak alapjait és falait teremtené meg az eddig
részben már fölépített tetőzet alatt. Mert pl. a Magyar Nemzeti Tanács műve, a szabadkai,
illetve zentai tehetséggondozó gimnázium tetőzetnek tekinthető. Méghozzá lebegőnek. Mindaddig, amíg meg nem teremtjük a teljesen önálló magyar iskolarendszert. Ennek érdekében
civil szervezeteink már eljuttatták Brüsszelbe az egyébként a strasbourgi bíróságnak címzettfolyamodványunkat.
Szerencsére olyan helyzetben vagyunk, hogy problémáink megoldásának internacionalizálása révén jóra zsarolhatjuk az ország többségi nemzetének demagógiájában veszteglő
politikusainkat. Viszont egyesületeink munkájának eredményét, fölméréseiken alapuló jogos
követelését a meglevő s még kialakítandó nyugati kapcsolataink révén az eddigieknél rendszeresebben kellene eljuttatnunk az európai és óceánon túli politikai, emberjogi és kulturális
fórumokhoz, tekintélyes politikai testületekhez. Nem alkalom diktálta tűzoltó jelleggel,ahogyan érdekeiknek megfelelően ezt eddig politikusaink tették. Ők például azt is csak aközelmúltban kezdték komolyan venni, hogy a Délvidéken – leginkább gyáván aljas módon –verik a magyar fiatalokat, s hogy ezen a helyzeten – most, amikor már-már végzetesen elharapózott a jelenség – sürgősen segíteni kell.
Azzal a ténnyel viszont még mindig nem hajlandók szembesülni, miszerint a főleg Szabadkán elszaporodott, rendszerint testi sértéssel járó betöréses rablások áldozatai többnyire
magyarok. Példaként hadd hivatkozzam a Gubás-házaspárra, az Aracs Társadalmi Szervezet
vezetőire, akik esetében a feleséget a tolókocsihoz kötött férj szeme láttára kínozták meg agonosztevők. Ennek és sok hasonló esetnek dacára vezető politikusaink nem tiltakoztak
nyomatékosan, nem buzdították polgári engedetlenségre megfélemlített lakosságunkat anyomozást szabotáló rendőrség munkájának serkentése érdekében. A tettesek kézre kerítése
és példás megbüntetése nélkül pedig a magyarverések számának csökkenése nem több föntről
irányított látszatértékű átmeneti helyzetnél.
Az újvidéki és a szabadkai rádió, televízió, attól eltekintve, hogy a nemzeti évfordulók
megünnepléséből s a kommunizmus éveiben elhallgatott történelmi tények ismertetéséből
kiveszi a részét, az életrendet alapvetően meghatározó mindennapokban többnyire a VMSZ,
illetve a szerb államvédelem napi érdekeihez igazodik. Leginkább tartózkodik az önálló302

véleménynyilvánítástól. Ez, alkalmankénti kivételektől eltekintve, a sajtónkra, folyóiratainkraés a könyvkiadásunkra is vonatkozik. S ami a legfájóbb: ennek az álságos helyzetnekelsősorban az ifjúság issza meg a levét.
Ez a fiatalok politikai visszahúzódásában is tükröződik, amelyről kutatásai alapján Diósi
Viola a következőket állapítja meg: „A megkérdezettek 68,2%-a vallotta magáról, hogy nem
tagja semmilyen pártnak, civil szervezetnek vagy mozgalomnak. ...a legfiatalabb korosztály(tizenévesek és az egyetemisták egy része) nagyobb számban csatlakozik nem magyar
pártokhoz, mint a magyar érdekképviseletekhez. Az idősebb korcsoportnál (24–28 év között)egyre magasabb a magyar pártokban aktív fiatalok száma, és csökken a nem magyar
pártokban való tagságuk.”1051 Vajon föltételezhető-e, hogy az iskolában és otthon jelentős
számban szerb beállítottságúvá nevelt fiatalok magatartása megváltozik a náluk idősebbek
példájára, amennyiben a VMSZ nem változtat totalitárius jellegű pártpolitikáján? Aligha, dekülönben is csak az autonómia által teremtett feltételek segíthetnének a magyar fiatalon.
Tudniillik a jelenlegi helyzet szerint „...a szerencsés szerb fiatal sokkal jobban kiismeri magát
a túlélés zeg-zugaiban, a maffiózás labirintusaiban. (...) Közéjük magyar fiatal, ha elfogadná
is a viselkedésüket, nem kerülhet be. A szerb fiatalok megkaparintanak minden lehetőséget amagyar fiatalok elől a munkavállalás és vállalkozás terén ezekben a mindig képlékeny, nemszabályozott, kaotikus és értékvesztő társadalmi viszonyokban. Hiába jobb, tehetségesebb éstörekvőbb munkás a mi fiatalunk, ha még mindig nem ez számít. Az a mérvadó, hogy ki atagja valamilyen formális és nem formális, intézményesített vagy szabad akaratú szerb érdekcsoportnak.”1052
Iskoláink mindmáig többnyire félrenevelik, félretanítják a fiatalokat, ha az utóbbi időben
enyhült is némileg az uralkodó nemzet nacionalizmusa a tankönyvekben. A probléma az,
hogy sem a jugoszlávosítottan diplomázott, anyagi nehézségekkel küszködő pedagógusok,
sem a problémák érdemi megoldását halasztgató, és asszimilációnk ellen szólamszerűen
tiltakozó, gyermekeiket nem ritkán az anyaországban taníttató politikusok nem érdekeltek adélvidéki magyar iskoláztatás autonómiájának megteremtésében. Pedig még mindig főleg
azoknak a lefordított tankönyvei vannak használatban, akik nem eléggé vagy egyenesenrosszul ismerik régiónk emberét, annak múltját, jelenét s neveltetési-ismereti igényeit. A
magyarországi tankönyvek behozatala rendszertelen, csak alkalomszerűen engedélyezett,tehát használatuk sem egyértelműen ajánlott. Küldetéstudat és kurázsi kell hozzá. Azonban ez
is kevés. Mert akárhány gyönyörű művelődési otthont kapjunk is ajándékba anyaországunktól, s bármennyi tankönyv behozatalára és használatára kérelmezzünk is a ki tudja meddigérvényes engedélyt a belgrádi minisztériumtól, ha a tantervek az új nemzedéket annak
legfogékonyabb időszakában nem kevés fölösleges, sőt olykor kifejezetten káros ismeretekkel
terhelik. Miközben a fiatalok idejekorán olyan távolságra kerülnek saját nemzeti kultúrájuktól, hogy a közöttük így keletkező lelki-szellemi szakadéknak a civil szervezetek
segítségével való áthidalására csupán kevésnek jut ideje és energiája.
Marad a beletörődő magatartás kialakításának kényszere. A szülők szerették volna, „ha agyermekük gimnáziumba vagy szakközépiskolába kerül – írja Mirnics Károly –, de nem
tudták, mit kellett volna tenni ennek érdekében. Tehetetlenségükben állandóan csökkentették
az igényszintjüket és a gyermekekkel szembeni elvárásukat. Párhuzamosan azzal, hogy
rádöbbentek, gyermekük képtelen versenyhelyzetben megállni a helyét a szerb gyermekekkel
1051DIÓSI Viola, A fiatalok és a közélet, in Holnaplátók, ifjúsági közérzetmérleg, szerk. GÁBRITYNÉ
MOLNÁR Irén, MIRNICS Zsuzsa, Szabadka, 2002, 107.

1052

MIRNICS Károly, Meglopott nemzedék, in Térfoglaló. Ifjúsági szerep- és közösségvállalás, szerk.
MIRNICS Zsuzsa, Szabadka, 2003, 43.

303

szemben, nem is tehettek mást, minthogy elálljanak elvárásaiktól.”1053 Ez lappang G. Molnár
Irén megállapításának hátterében is: „a magyarok általános iskolavégzettsége meghaladja aszerbekét, de már a középiskolai, főiskolai és egyetemi végzettségük elmaradt a többségi
nemzetétől.”1054
Mindez azt jelenti, hogy polgári egyesületeink azokat a súlyos hibákat próbálják kijavítani,
amelyeket a média és az iskoláztatás napról napra elkövet.
A politikusaink által elgondolt, Szabadkán megalapítandó egyetem is csak tetézné
bajainkat. A Magyar Nemzeti Tanács ugyanis a többségi nemzet kényelmi és fölényféltő
érdekeinek megfelelően a multikulturális oktatásformához ragaszkodik. A távlatilag és
lényegében a szerb államérdeket szolgáló VMSZ az európaiság és a globalizmus, valamint az
új diplomások könnyebb érvényesülésének jelszavait szajkózza, nem kétséges azonban, hogy
anyanyelvünknek a felsőoktatásban való háttérbe szorulása ezután méginkább a provincializmusunk és a többségi nemzet önmagára nézve is káros felsőbbrendűségi érzésének, s így ami asszimilációnknak fokozódásával jár majd együtt. Ez utóbbi érdekében került sor több
ízben is a szabadkai Magyar Tannyelvű Tanítóképző Kar beindulásának újabb elhalasztására
– állítólag a dokumentumok rendezésének elhúzódása miatt. Anélkül, hogy emiatt politikusaink megbotránkoztak volna. Mellesleg: a most ősszel végre kiteljesedni látszó általános
iskolai „magyar tannyelvű” pedagógusképzés a neve alapján sem lesz magyar szellemű.
A schengeni határ átmeneti megerősítésének még inkább fokoznia kell polgári egyesületeink nemzeti önmegőrző, ifjúságunk normális, egészséges tanítását és nevelését előkészítő
munkáját. Csak távlatilag lesz mindnyájunknak haszna abból, amiből most nagy kárunk van.
Ez a kár erkölcsi és lelki, hiszen – remélnünk kell: csak átmenetileg – saját anyaországunk
viselkedik úgy, mint a korábbi évtizedekben azok, akik több mint nyolcvan éve elszakítottakbennünket egymástól. A vezető magyar politikusok nem gondolnak arra, hogy (az állampolgárság kérdéséről nem is beszélve) nem elég csupán nekünk, ügyintézőknek megadni például
az egy évig érvényes vízumot, hiszen mi érző és gondolkodó emberek között működünk, az őtámogatásukkal és értük. Vajon komolyan vesznek-e ők bennünket, egyesületeket, haanyaországunk talán hosszú évekre is méginkább elsáncolja magát tőlük?
Mindez arra mutat, hogy az Európai Unió kínálta lehetőségeket szem előtt tartva, a civil
egyesületek kutatásaival összefüggésben, nyílt és becsületes eszmecserék kialakulására vanszükség a Délvidéken. Annál is inkább, minthogy a termékeny vitákra való ösztönzés – apolitikusok, a lelkiismereti terheltségüket egyelőre ügyesen elleplezők átmeneti örömére –még csak az Aracs folyóiratban jelentkezik. Remélem, hogy ez nem sokáig lesz így.

1053

MIRNICS Károly, A magyar kisebbség iskolázottsági szintje a Vajdaságban, in: Vajdaságiútkereső. Kutatások, tanulmányok, jelentések, szerk. GÁBRITYNÉ MOLNÁR Irén, MIRNICS Zsuzsa,
Szabadka, 1998. 87.

1054

G. MOLNÁR Irén, Az értelmiségpótlás körülményei, in Kisebbségi létjelenségek. Szórvány- ésszociolingvisztikai kutatások, szerk. GÁBRITYNÉ MOLNÁR Irén és MIRNICS Zsuzsa, Szabadka,
2003, 299.

304

VALLASEK JÚLIA
Kultikus nyelvhasználat a Gheorghiu-Dej
korszak gyermeklapjaiban

1. Gyermekirodalom és propaganda
A gyermekirodalom szerepe hagyományosan az, hogy értelmezési technikákat, tájékozódási
pontokat biztosít a fiatal olvasó számára, amelyek segítségével az felismeri a világában
uralkodó rendet, és megtanul tájékozódni e rend sajátos szabályai között. A nevelődés eszközeként és a pihenés, szórakozás egyik módjaként egyaránt felfogható irodalomolvasás nemcsak a gyermekolvasó világképének tágításában játszik szerepet, hanem az adott világkép
aktuálisan hatalmi, célirányos formálásában, sőt akár szűkítésében is. „Miközben látszólag tiszteljük a differenciálatlan gyermeki látásmódot, amely képtelen meglátni a császár új ruháját, az
ipari forradalomtól napjainkig számtalan olyan könyv íródott, amely elnyomja a gyermeki
látásmódban rejlő anarchiát, és helyette arra tanít, hogyan ismerjük fel a császár hatalmát.”1055
A gyermekirodalomban spontán mód benne rejlő propagandisztikus lehetőségek kiaknázása nem a kommunista hatalom találmánya, a didaktikus vonatkozásoktól el nem választható(mert a világot – vagy akár még annak nyelvét is – tanuló, megismerő, formálódásban levőolvasónak szánt) gyermekirodalom tekintélyes hányadában kimutathatók propagandisztikusként is értelmezhető vonások. (Isaac Kramnick egyik tanulmányában például azt vizsgálja,hogyan jelenik meg a ipari kapitalizmus és a polgári rend ideológiája a kora tizenkilencedik
századi népszerű gyermekirodalmi munkákban.1056)
Propaganda és (gyermek)irodalom kapcsolatának vizsgálatában különbséget kell tennünk
az agitációs és az integrációs propaganda között.1057 Míg az előbbi szubverzív módszerként
egy adott rendszer megdöntését, a mozgósítást tűzi ki céljául, az utóbbinak elsősorban az acélja, hogy a már kialakult rendet megőrizze, azt automatikusan elfogadtassa. Ezért lesz aforradalmakat követő korok jellemzője az egyszerűségre való törekvés, a komplex formák,
nyelv és képi világ elvetése, a saját mítoszok megteremtése, a művészet szubverzív erejének
felismerése, s ennek kordában tartására a cenzúra megerősítése.
Az, hogy egy rendszer mennyire tekinti propagandaeszköznek a gyermekirodalmat,
gyakorlatilag azon mérhető le, hogy a klasszikus ellentétpárokban (dulce et utile, delectare eteducare) leírható vonások közül milyen szerepet biztosít a gyermekirodalom didaktikus
vonásának. Minél erősebben támaszkodik az irodalom tanító/nevelő jellegére, annál inkább
fontosnak tartja az olvasóhoz eljutó információ célzatos szűrését, az olvasmányokból körvonalozódó eszmények, követendő és elrettentő példák adott doktrínába illeszkedő válogatását.
Az alábbiakban a Napsugár című gyermeklapban közölt irodalmi anyagot vizsgálva próbálom
körvonalazni azt a kultikusnak is tekinthető nyelvhasználatot, amely a korszak irodalmi megszólalásmódját jellemezte.
1055

FOULKES, A. P., Literature and Propaganda, Methuen, London and New York 1983, 45.

1056

KRAMNICK, Isaac, Children’s literature and bourgeois ideology, in Perez ZAGORIN (ed.) Culture
and Politics From Puritanism to the Enlightenment, Berkeley, California, 1980, 203–240.

1057

ELLUL, Jacques, Propaganda: The Formation of Men’s Attitudes, New York, 1973, 81.

305

2. A Napsugár szerkesztési koncepciói
A kisiskolások számára szerkesztett irodalmi folyóirat első száma 1957 januárjában jelent
meg Kolozsváron, de megalapítását néhány hónappal korábban, 1956 tavaszán-nyarán felvetették. Az erről szóló határozatot 1956 szeptemberében olvasta fel egy kolozsvári írógyűlésen Fazekas János,1058 az Asztalos István vezette szerkesztőség1059 is ekkor alakult meg.
Megjelenése mögött nyilván taktikai okok álltak (az 1956-os magyarországi forradalom
körüli/utáni forrongó, nyugtalan helyzet csillapítása), de kétségtelen, hogy megjelenésével a
Napsugár a magyar nyelvű lapkínálat egyik szembetűnő hiányosságát szüntette meg. Az
1950-től megjelenő Pionír elsősorban a 10-14 éves gyerekeknek szólt, mozgalmi lap lévén,csupán mellékesen közölt irodalmat. A pionírszervezetbe még be nem lépett, vagy frissenbekerülő, de immár az állami oktatás kötelékeibe, az új ember formálásának mechanizmusába
jutott kisiskolásoknak más fórumra volt szüksége. E szerep betöltésére hívták létre a
Napsugarat,1060 amely immár nem mozgalmi, hanem elsősorban irodalmi lap. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy függetleníthette magát az uralkodó kommunista ideológiától, hiszena Pionírhoz hasonlóan a Napsugár is az Ifjúmunkás Szövetség Központi Vezetőségének lapja(1967-től a Pionírszervezetek Országos Tanácsa veszi át a védnökséget), amely voltaképpen
szigorú cenzúrát jelentett. A cenzúra ellenére az a tény, hogy kisgyerekeknek szólt és irodalmi
lap volt, a Pionírnál lényegesen nagyobb mozgásteret engedélyezett. Asztalos István igényes
lapot kívánt létrehozni, s ennek érdekében a korabeli irodalmi élet legjobbjait vonta be a
Napsugár munkatársai közé. Külön odafigyelt arra, hogy a fiatal (sokszor még egyetemista)szerzők (pl. Lászlóffy Aladár, Szilágyi Domokos stb.), képzőművészek (pl. Cseh Gusztáv)
munkái is jelen legyenek a lapban. Az első évfolyamokban pedig a két világháború közti
erdélyi irodalom ekkorra már az irodalmi élet peremére szorított szerzői is megjelentettekírást (pl. Kemény János verses állatmeséket, vadásztörténeteket, Szentimrei Jenő verseket).
Nemcsak a lapban közölt írások színvonalára, hanem a vizuális megjelenítésre fogékony
gyermekolvasó számára különösen fontos minőségi illusztrációs anyagra is gondot fordítottak, a szövegeket a kor számos kiváló képzőművészének színes rajzai kísérik. A képzeletet
megragadó, fantáziadús illusztrációk ugyanakkor kétes szerep betöltésére is kényszerültek,
egyrészt kárpótolták az olvasót az igénytelenebb, irodalmi álcát öltő ideológiai tanmesékért,
ugyanakkor mintegy „figyelmébe ajánlották”, „reklámozták” is azokat. A többnyire szép, harmonikus vonású (1960-tól kezdve egyre inkább pionírnyakkendőt viselő) gyermekfigurák körül
kirajzolódó idilli világ akarva-akaratlanul az integrációs propaganda eszközeként is szolgált.
A mind tartalmi, mind pedig vizuális-tipográfiai szempontból igényes gyermeklap szerkesztésének kezdeti szándéka Asztalos 1960-ban bekövetkező halála után is megmaradt.
„...olyan irodalmi gyermeklapot igyekeztünk szerkeszteni, amelyik rászoktatja a gyermeket az
olvasásra, megkedvelteti vele a verset, miközben az első oldalakon igyekeztünk »megadni acsászárnak, ami a császáré«, nehogy az Istenét is magának követelje.”1061 Ennek volt fenntartott helye a gyermeklapban kissé különösnek tetsző, a szerkesztők által váltásban írott
1058

Lásd Farkas János kiegészítését Balázs Imre József Fodor Sándorral készített interjújához. „Agyerek nem a legigényesebb, de biztos, hogy a legőszintébb olvasó.” Korunk 2002/10, 27–34.

1059

Az alapító szerkesztőség tagjai voltak: Asztalos István, Farkas János, Bajor Andor, Fodor Sándor,
Méhes György, Hervay Gizella, Tamás Mária, illetve Soó Zöld Margit és Kádár Tibor képzőművészek.

1060

Az Óvodások négy oldala című mellékletnek köszönhetően az óvodások is beszámíthatók a Napsugár olvasótáborába.

1061

FODOR Sándor, Kortársuk voltam, kortársaim voltak, Pro-Print, Csíkszereda, 2003, 17.

306

vezércikk, ahol az aktuális események, évfordulók ideológiailag helyes értelmezése olvasható,
többnyire rövid tanmese formájában.
A korabeli lapszerkesztés jellegzetes vonása az „évforduló-érzékenység” és a „jeles napok”
hangsúlyozása. Ennek elsősorban az volt az oka, hogy a berendezkedő új hatalom a korábbi,többnyire nemzeti/vallásos ünnepeket megszüntetve saját mitológiát, és saját, a nemzeti
jellegzetességet nemzetközire váltó (pl. március 8, „a nők nemzetközi napja”), illetve akommunizmus hatalomra jutásának fontos eseményeihez kötődő ünnepkört teremtett magának. A Napsugár esetében a kiemelkedő eseményről való megemlékezés vagy az évfordulóünneplése általában tematikus blokk megjelentetését feltételezte, amelyhez a vezércikk kínált
interpretációs stratégiákat. Az évi tizenkét szám megoszlása a következő módon történt:
január: évindítás, pionírfogadalmak; február: grivicai sztrájk emléke; március: Nőnap, Anyák
napja; április: Lenin születésének évfordulója; május: Május 1; június: év végi vizsgák; július:vakáció, kalászszedés, táborok, „készülődés a Felszabadulás Ünnepére”; augusztus:
Augusztus 23-a ünneplése; szeptember: iskolakezdés; október, november: a Nagy Októberi
Szocialista Forradalom, szovjet katonák. (A naptári eltolódásnak köszönhetően ez mindkét
hónapban központi téma); december: Köztársaság ünnepe. Az évi tizenkét számból tehát
csupán kettő (a júniusi és szeptemberi) kínált a lap profiljába és a gyermekolvasók
életrendjébe illeszkedő tematikus összeállítást. A gyermeklapokban hagyományosan fontos
szerepet játszó keresztény ünnepkörbe tartozó ünnepek (karácsony, húsvét stb.) természetesenszáműzve vannak a Napsugárból, viszont a decemberi számokban rendszeresen szerepel egyegy „angyalmesét” leleplező, megbélyegző rövid vers, elbeszélés, mese (pl. Létay Lajos, Újangyalok, Benedek Fülöp, Angyalok stb.). A klerikális erők és a babona elleni küzdelemérdekében végzett „felvilágosítás”, „leleplezés” többnyire hosszas, didaktikus ízű, múltat és
jelent, gazdagok és szegények világát összevető történet formáját ölti, ritka az, hogy a szerző
frappánsan, egyetlen mondattal oldja meg a kérdést, mint például Kányádi Sándor versében(Télapó válasza egy kíváncsi gyermek kérdésére), ahol az ajándékok sokaságán csodálkozó
gyermeknek a Télapó csak annyit mond: „Munkás vagyok, mint az apád.”
A vezércikkek, tematikus összeállítások így évről évre újraírják a kommunista hatalomra
jutás narratíváját, néhány jellegzetes esemény kiemelésével és tendenciózus értelmezésével(pl. parasztlázadások, sztrájkok, második világháborús katonai történetek stb.) megkonstruálják a hivatkozási alapnak tekinthető saját történelmi hagyományt. Az üdvtörténet gyermeklapban is megjelenített szimbolikus stációi egy kommunista megváltás-történet eseményeit
elevenítik fel, amely a grivicai sztrájkok szenvedéseitől indul, a Munka Ünnepén keresztül jut
a Felszabadulás pillanatához, hogy a szovjet Hadsereg és a Nagy Októberi Szocialista
Forradalom segítségével megteremtődjön az új rend világa, a Népköztársaság. Ennek atematikus érzékenységnek lenyomata Szilágyi Domokos Gyermek-naptár című versösszeállítása (1964/1), amely a fenti rendszert követő tizenkét rövid versben foglalja össze, melyik
hónapban mivel foglalkoznak a gyerekek. Az év kiemelkedő, legfontosabb eseménye természetesen itt is az augusztus 23-i ünnepség, amelynek megjelenítésében itt az egyéni fejlődés,növekedés lendülete az aktuális űrkutatás, űrutazás iránti lázas érdeklődéssel összefonódva
teremti meg a kollektív győzelem pillanatának euforikus hangulatát. „Ezer nyakkendőt / cibála szellő, / nicsak, apa vállán, / Petike is eljő, / kezéből galamb száll / fellegekig – húsz évmúlva a rakéta / ezerszerte magasabbra / röpíti Petit.”
Jóllehet a továbbiakban egy korszakként tárgyalom az 1957–1964 közötti időszakot, bár atársadalomra és ezen belül a magyarságra és annak kulturális intézményeire nehezedő nyomás
ez alatt a nyolc esztendő alatt nem volt azonos, és ennek hatása a különböző évfolyamokban
is tükröződött. Az 1957-es, illetve 1958-as évfolyamok tanúsága szerint a későbbiekhez
képest érezhetően nagyobb mozgástérrel rendelkezhettek a szerkesztők. A kötelező témaválasztás elvárása ekkor még csupán egy-egy vezércikk, esetleg egy, az első oldalakon elhe307

lyezett vers erejéig érvényesül. Az indulás lendülete mellett az igényes klasszikus és kortárs
magyar gyermekirodalom hagyományának megőrzésére, továbbvitelére való próbálkozások isérezhetők a lapban (Benedek Elek által gyűjtött és más népmesék, Andersen-, Grimm-, La
Fontaine-mesék, Petőfi Sándor, Lévay József, József Attila, Szabó Lőrinc, Illyés Gyula, Weöres
Sándor versei stb.) E szűk két év alatt jelenik meg a legtöbb, nem rendelésre írott, nem a fent
említett hatalmi narratíva valamely epizódját, hanem a gyermekvilág jellegzetes tárgyait,eseményeit, játékait, érzéseit megéneklő vers, mese. Ezek közül több szöveg (Szilágyi
Domokos, Kányádi Sándor, Veress Zoltán, Bajor Andor jónéhány műve) máig szerves része azösszmagyar gyermekirodalmi kánonnak. Itt még megjelenik a magyarság (többségi nemzetétől
eltérő) nemzeti jellegű ünnepe, az 1848-as forradalom. Elsősorban a történelmi eseménysor
regionális jelentőségű, erdélyi színterekhez köthető epizódjait elevenítik fel. Az 1957. októberi
lapszámban Kiss Jenő verse (Október 6), és Fodor Sándor rövid története emlékezik meg az
aradi vértanúk kivégzéséről, az 1958. márciusi lapszám pedig Petőfi Az erdélyi hadsereg címűversét, Fodor Sándor Bem-portréját, és Cezar Bolliac népek összefogását hirdető Testvéri
Románia című versének részletét közli. A regionális/nemzeti jellegű ünnepek azonban nemépülhetnek be a romániai népuralom hatalomra kerülésének hagyományába, a következő
évektől megszűnik minden sajátos, magyar jellegű történelmi eseményre utalás.
Az indulás lendülete azonban hamar megtörik, az 1959–1964 közötti, az erdélyi magyarértelmiséget és intézményeit érő fokozódó politikai nyomás a lap színvonalán is nyomot hagy.
Egyre erőteljesebbé válik a didaktikus hangnem, a tréfás csalimesék helyét átveszik a nevelő
célzatú, sokszor lapos cselekménybonyolítású pionírtörténetek. A magyar vagy a klasszikus
gyermekirodalom szerzői helyett mind gyakoribb lesz a román, illetve szovjet szerzőktől való
fordítás. Megjelenik a verses termelési riport, ahol a költő a szocialista ipar valamely megvalósításáról, egy-egy gyárról vagy vízierőműről közöl verscsokrot (Pl. Lászlóffy Aladár A
Tehnofrig üzemben).
Az alábbiakban a Napsugár irodalmi anyagát három csoportra bontva vizsgálom annak
függvényében, hogy mennyire és milyen módon jelentkezett benne a fennálló hatalmi rendszer érdekében kifejtett propaganda, illetve az azt aláaknázni próbáló szubverzivitás. Az elsőcsoportba tehát a mozgósító jellegű írások kerülnek, amelyek közvetlenül élnek az agitációs
propaganda eszközeivel, hogy valamilyen tevékenységre (pl. közmunka, tanulási verseny,pionírtevékenységek, ünnepségeken való részvétel) buzdítsák az olvasót. A második
csoportba olyan írások, amelyekben a propagandisztikus cél leplezettebb, inkább a szereplők
környezetéből, tárgyi világából, a felmerülő konfliktusokból és azok rendezési módjából
körvonalazhatók az integrációs propaganda eszközei. Az utolsó csoportban pedig olyanműveket tárgyalok, amelyek (noha többnyire csak a kettős kóddal történő olvasás során)megpróbálják felülírni azt a hatalmi struktúrát, amelyet a lapban közölt írások tetemes
hányada kisebb-nagyobb mértékben kiszolgál.
(Természetesen a vizsgált időszakban számos olyan vers, mese stb. jelent meg a Napsugárban, amelyek nem értelmezhetők az ideológiai propaganda vagy az annak való ellenszegülés
mentén. Jelen dolgozatomban kifejezetten az „új ember formálásának” irodalmi megoldásait
vizsgálom, ezért számos, jobb-rosszabb, akár a gyermekirodalom kanonikus darabjává lett műértelmezésétől eltekintek.)

3. A munka és a hős kultusza
A Napsugár propagandisztikusnak nevezhető irodalmi anyagát ugyanaz a kötött témaválasztás, ugyanazok a retorikai megoldások (ellentétezés, múlt és jelen összevetése), ugyanaza hőskultusz és militarista felhang jellemzi, mint a Pionírét.
308

A szülő-szerepet játszó Párt, illetve Vezető figurája itt is központi helyet foglal el, mind aszülői, gondoskodó-védelmező, mind pedig a tanítói attribútumokat magába olvasztja: „Szíve,édesanyám szíve, / értünk dobog, óvva félt. (...) Szelíd, mint az édesapám / de irgalmat nem
ismer. (...) Hasonlít a tanítónkhoz: / Úgy nevel és úgy tanít, / hogy a világ megcsodálja / okos
munkás fiait” (Tamás Mária A Párthoz 1959/8).
A kommunista eszme prominens figurája, a Párt megtestesítője a Napsugár versanyagában
Lenin, aki egyszerre jelenik meg gyermekszerető jóságos apafiguraként és mindenütt jelenlevő, az élet minden területét szemmel tartó elvont „erkölcsi imperatívuszként”. Gondoskodó
szerepkörét általában naiv-rajongó gyermeki nézőpontot imitálva rajzolják meg: pl. almát adaz éhes kislánynak és segít megoldani a matematika házi feladatot (Bajor Andor: Vologyabácsi, 1958/11), vagy „Száz harc között ő faragott / bölcsőnkre egy piros virágot” (Létay
Lajos: Lenin 1960/4). Lenin figurája szakrális szerepet tölt be, az ő alakja köré épül a gyermekolvasó felé közvetített kommunista ideológia, és az ennek megfelelő viselkedési kódex. A
sikeres indoktrinációt példázza Marton Lili Lenin hangja című meséje, amelyben a szovjet
falusi fiúcska, Petya életének legnagyobb élménye, amikor a leningrádi múzeumban
felvételről meghallgatja Lenin hangját. A mese zárlata a hangfelvétel közönségre tett hatását
jeleníti meg: a felvétel lejátszásakor a jelenlevők automatikusan cselekednek: „állnak, kalaplevéve, csendben és halkan utána mondják: Éljen a szocialista forradalom!” (1961/4).
A különböző ünnepek alkalmával kötelező, himnikus jellegű versek mellett a mozgósító,
közmunkára, tanulásra buzdító versek képezik a direkt propaganda eszközeit. A munka
kultusza jellegzetes eleme a makarenkói pedagógia-eszménynek. A gyermekek iskolai tevékenysége, a tanulás ugyanolyan keretek közt zajlik, mint a felnőttek termelő munkája. A gyermekkor szükséges átmenet a nem felnőtté, hanem dolgozóvá váláshoz, a tanulás pedig nem az
én kiteljesítésének, hanem a közösség érdekében végzendő munkához szükséges ismeretanyag megszerzésének eszköze „A munka nevel óriássá – / Tanulj, mert hív az új világ – /hogy hű lehessél harcainkhoz, / piroslobogós ifjúság!” (Csávossy György: Bíztató 1960/9). A
tanulás maga is „sztahanovista” mintára zajlik: a gyárakban zajló munkaversenyek mintájára
állandóan tanulási versenyeket szerveznek. A javuló eredményeket különböző események,évfordulók tiszteletére ajánlják fel. „Már egy hete csupa tízes, / gyűl az osztálykönyvbe fel. /Osztályunkban minden gyermek / Szorgalommal ünnepel” (Horváth István: Hazánk születésnapjára 1964/10). A kolorádóbogár-szedéstől az iskolaépítésig az élet megannyi területén
bevetett gyermekmunkát pattogó ritmusú vidám munka-versek népszerűsítik. Pl. „Lánc-lánc
gyermeklánc / emeletnyi létra / kézből-kézbe repül a / pengő-piros tégla. // Markold meg és add
tovább! / – Új házat, új iskolát, / falazzon a tégla! (Kányádi Sándor: Tégla-adogató 1960/8).
A munka kultusza ugyanakkor összefügg a közösség kultuszával, hiszen az egyéni teljesítmény is csupán a közösség érdekében végzett munka formájában fogadható el hiteles értéknek. A munka tehát úgy jelenik meg, mint a valós életben tapasztalható különbségeket, szembenállásokat feloldozni képes utopisztikus közösségi idill megteremtője. Kányádi Aranyvirágcímű versének második szakasza az első szakaszban líraian megragadott természeti idill
pillanata után a méh/kaptár metaforának köszönhetően a falanszter közösségi idilljét formálja
képbe: „Egyetlen nagy aranyvirág / az ország s a mézet róla / Egy közös kaptárba gyűjti /minden szorgos dolgozója” (1964/10).
4. Metamorfózisok
A gyermekirodalom szocializációs funkcióval is rendelkezik, a mesékből, versekből az olvasó
konfliktushelyzetekkel és megoldási módokkal, világának működési elveivel, hatalmi viszonyaival, az egyén számára adott mozgástérrel és szerepekkel ismerkedik meg. A Napsugár309

irodalmi anyagának tekintélyes hányadát azok az írások képezik, amelyek anélkül, hogy közvetlen propagandát folytatnának, a gyermekolvasó számára megközelíthetővé, sőt kívánatossá
teszik azt a fiktív világot, amit a kommunista propaganda valóságként tételez. (Természetesene szimulált valóságnak elsősorban a gyermeket érintő, számára fontos szeletéről van szó, akülönböző szövegekben leggyakrabban megjelenített színtér ezért az iskola.)
Az integratív propaganda elemei figyelhetők meg a gazdagságot, bőséget megjelenítő
művekben. Lászlóffy Aladár Szüret című versében például a tárgyi világ ismert elemei, atermés gazdagságának felsorolásszerű leírása, a lelkendező felkiáltások, a jelzők halmozása
megfelelő kontextusba állítva, didaktikus jellegű csattanóval hangsúlyozva népszerűsíti akollektivizálás, a munkás világ, a közös (köz)munka és az ezzel (és nyilván csak ezzel) járó
anyagi biztonság gondolatát: „Mitől dobog úgy a szív ma? / Szüretel a kollektíva. / Mennyi
dió, szilva, alma! Lila, arany, piros halma, / Magaslik a zöld füvön. / Sok-sok dolgos család
jön, / csíkos zsákkal, cekkerekkel / nagy klotyogó szekerekkel: / jut belőle minden házba, /Felcipelik a padlásra. // Mikor jön a fagyos tél / Munkásember már nem fél!” (1959/10).
Míg az első évfolyamokban még a rurális témájú, falusi világban játszódó írások dominálnak, a hatvanas évektől fokozatosan erősödik az urbánus/munkás tematika aránya, egyre
határozottabban körvonalazódik a gép/gépesítés kultusza. A rurális témák fokozatos háttérbe
szorulásának két oka van: az első évfolyamok még viszonylag gazdagon merítenek az erdélyi
népmese hagyományából, a népmesék cselekménye pedig elsősorban falusi környezetbenjátszódik. Az ekkor zajló kollektivizálási folyamat megjelenítésére tett próbálkozások ismét arurális témák jelenlétének kedveznek. A kollektivizálás befejeztével (1962) a figyelem áthelyeződik a gyárakra, a városi munkásvilág eseményeire. A gép sokszor nem is eszközként,
hanem már-már mitikus figuraként, a kommunista emberideál tökéletes megtestesítőjeként
jelenik meg.
A gépek/gépesítés kultusza összefüggésben áll az élet minden területén szorgalmazottsztahanovista termelési mód népszerűsítésével. Ez a törekvés fonódik egybe játékos, humoros
formában a természet átformálásáért vívott harccal 1062 Csávossy György Tojásgyári riportjában: „Jártál, pajtás tojásgyárban? / Crevedicán bíz én jártam. / Nincsenek ott tojógépek, /tyúkok tojnak, mint a gépek: / ötvenezer kotkodács, / mindegyikre egy tojás (...) így megy
egész esztendőben, / esztendőben háromszázszor, / s azon felül is egy párszor!” (1964/4).
Ugyancsak az új világhoz való igazodást szolgálják azok a népmese-átdolgozások, amelyek egy-egy ismert mese szüzséjét alkalmazzák változott körülmények között. Román Viktor
meséi (Árva Zsóka, 1958/7, Traktoros Jancsi 1959/3) például a szerencsét próbálni induló,
próbákat kiálló árva fiú történetét dolgozzák fel újra egy aktuálpolitikai jelenség, a kollektivizálási folyamat egyes elemeinek hasznosításával. Csakhogy a táltos paripa szerepét itt a
traktor tölti be, a próba természetesen egy nagy földterület minél rövidebb idő alatt történő
felszántása, és a munkát akadályozó szereplők közt megjelenik a magát kollektivistánakálcázó, de voltaképpen a közösség érdekei ellen dolgozó, a főhős által végül leleplezett, aközösség által pedig megbüntetett kulák. A mese végkifejlete gép és főhős apoteózisa akollektív gazdaság díszletei között: „Az öreg traktor díszhelyet kapott a kollektív gazdaságban, Jancsiból meg olyan traktorista lett, hogy hetedhét országra eljutott a híre.”A Napsugár prózaanyagának túlnyomó részét a különböző „megtérés-történetek” teszik ki,
melyekben a főhős hiúságból, tudatlanságból, rosszul értelmezett ambícióból stb. hibát követ
el, majd hibáját felismerve, bűnét (többnyire nyilvánosan) megvallva feloldozást nyer aközösség valamely fontos képviselőjétől (tanár, kollektív gazdaság vezetője, mester a gyárban
stb.), majd javulást fogadva ismét a közösség teljes rangú tagja lesz. Ezek az integrációs
1062

Vö. BOIA 2005, 171–202.

310

történetek a legalkalmasabbak arra, hogy kijelöljék azokat a határokat, amelyek között az újember mozoghat, hogy megismertessék vele a hatalmi viszonyokat, és elsajátíttassák azt aviselkedésmódot, amely a lehető leginkább alkalmazkodik ezekhez. Gyermekhősökről lévén
szó, az elkövetett vétségek is gyermekléptékűek, és többnyire szorosan kötődnek az iskolaiélethez (pl. csavargás, rossz tanulás, padfaricskálás, hazugság stb.) A hibák lehetőleg nyilvános megbánása a közösségbe való visszafogadtatás elsőrendű feltétele: az osztályközösség,
illetve a pionírosztag tagjai öntudatos kis funkcionáriusként viselkedve szankcionálnak és
mentenek fel. (Pl. Fodor Sándor Táborozók című, több folytatásban megjelent történetében,1958, 1959.) A túlzott buzgalom is vétségnek minősül, Bálint Tibor A földalatti város címűmeséjében az ötödikes Andriska titokban belopódzik a bányába, mert „pionírbányász” akar
lenni, aztán eltéved és sírva elalszik, míg végül a bányászok rátalálnak és hazaviszik, nem
feledkezve meg arról, hogy figyelmeztessék, a bányászmunka legfontosabb velejárója afegyelem.
Bonyolultabb történetek azok az ideológiai tanmesék, amelyekben a főhős olyan etikai
konfliktusba kerül, hogy kénytelen érzései ellenére cselekedni. Fodor Sándor Bátran
becsülettel című meséjében a fiúcska előbb elrejti veszettséggyanús kedves kutyáját ahatóságok elől, majd miután a tanácselnök lelkére beszél („bátran, becsülettel helytállsz, ha aszocializmus ügye úgy kívánja”), végül mégis átadja a sintéreknek. Ezek a történetek arranevelnek, hogy a családhoz vagy a szeretett lényekhez való ragaszkodásnál magasabb rendű
az eszméhez való hűség. Nagy István Teri és Feri meg a pionírnyakkendő című tanmeséjébena későbbi Ácsék tábort vernek hősei közt éppen ezen a ponton adódik nézeteltérés, mind apionír nagyfiú, mind az apa azt állítja, hogy a pionírbecsület előbbre való a testvéri összetartásnál. Ennek nevében egyenesen elvárható, hogy a testvérére nézve kompromittáló, aközösség számára hozzáférhetetlen, bizalmas információkat is azonnal jelentse a pionír (pl.
hogy a kislány hazudott és rendetlen volt). Ámbár ezek a történetek nem jutnak el ahagyományos családi kapcsolatok oly mértékű lerombolásáig, mint V. Gubarev (háziolvasmányként is népszerűsített) Pavlik Morozov című írásában, ahol a tizenhárom éves főhős
saját apját jelenti fel a titkosrendőrségen, mégis a tradicionális emberi kapcsolatok
leértékelésének szándéka érzékelhető bennük.
A Napsugár irodalmi anyagából voltaképpen a makarenkói modellnek megfelelő autoritárius család és iskolakép körvonalazódik.1063 A jobb-gyengébb színvonalat képviselő „tanmesék” az állampolgárrá nevelés feladatában játszanak szerepet, példázatokon keresztül tudatosítva az olvasóval, hogy a szabályok áthágása szankciókat von maga után, a szabályoknak
való megfelelés viszont mind kicsiben, a gyermek életében, mind pedig nagyban, a felnőttek
általa is érzékelhető világában jutalmakat feltételez. Az írásokból egy olyan idilli világ rajzolódik ki, amelyben a kis pionírnak könnyű tájékozódni. A gyermekek közt ritka a feloldhatatlan konfliktus (ha mégis akad, az a megtérés-történetek forgatókönyvének köszönhetően
rövidesen rendeződik), a pionírszervezethez való tartozás ténye mintegy transzcendens
valóságként minden (életkori, nyelvi, nemzetiségi stb.) ellentétet elsimít. (Fodor Sándor Újbarátok című, folytatásokban közölt történetében a Tulceára utazó kolozsvári magyar fiúcska
pillanatok alatt barátkozik össze egy román és egy lipován fiúval, csupán azért, mert mindhármuk pionírnyakkendőt visel.) A felnőttvilág alakjai többnyire a kommunista korszakban
fokozott jelentőséggel bíró szakmák képviselői. Értelmiségi szülő alig akad (az értelmiségetáltalában az uralkodó ideológia szellemében cselekvő, azt képviselő tanárok, tanítók, ritkán agyári gyakorlaton megismert mérnök képviselik). Az apák tehát általában vasgyári munkások,vasutasok, traktoristák, kollektív gazdaságban dolgozó földművesek, az anyák pedig
többnyire gyári munkásnők. A kommunista ideológia kifejezetten szorgalmazza, és az
1063

BOIA 2005, 143.

311

értelmiségi/irodai munka fölé helyezi a kétkezi munkát, ezt az értékrendet tükrözik az írások
is, jóllehet egy-egy elszólás formájában megjelenik a reális rangsor is. Egy apa például így
szidja hazugságon kapott fiát: „Hazug emberből fiam, itt nálunk nemhogy párttitkár, de még
csak munkás, mozigépész, vagy kollektivista sem lehet” (Fodor Sándor, Büntetés 1961/2)(kiemelés tőlem V. J.).
A kommunista hatalmi struktúrával szemben igencsak korlátozott mértékben voltak
tematizálhatók a központosító hatalom (román) nyelvétől eltérő, regionális (erdélyi) és
kisebbségi (magyar) vonások. Erre nyújtott lehetőséget egyfelől a népi kultúra és hagyomány
hangsúlyozása, másfelől pedig, a transzszilvanista eszmét a kommunista internacionalizmus
irányába kiterjesztő megközelítésmód. Míg a Pionír a MAT korszakában hangsúlyozza ajellegzetes magyar népviseleti, kulturális elemeket, addig a Napsugár ezt az indulás lendületétés szabadabb légkörét hordozó első két évfolyamban teszi. Itt van a legtöbb klasszikus
magyar irodalmi hagyományból átvett mese, vers, de szinte számonként közölnek népimondókákat, találós kérdéseket, népi gyermekjátékokat, jellegzetesen magyar népviseleteket
ismertetnek. Ez a fajta, a nemzetiségi vonásokat a folklór elemein keresztül kultiváló megközelítés ‘59-től átadja a helyét „a népek testvérisége” eszme hangsúlyozásának, amely
egyfelől lehetővé tette ugyan a másság megfogalmazását, ugyanakkor határozott propagandisztikus szerepet is játszott. A mesékben, történetekben már-már sablonszerűen visszatérő
elem, hogy az egyik gyermekhős román, a másik pedig magyar, és nem egy történet kiemeli,hogy szívesen tanulják egymás nyelvét. A nemzeti vonások háttérbe szorítására szorgalmazottinternacionalizmus a behelyettesíthetőség és az egységesítés elvét valósítja meg: „Húsz kerek
esztendővel ezelőtt, (...) Bukarest valamelyik külvárosában, Pascaniban, Craiován vagy
Brassóban vagy Nagyenyeden”. A főszereplő kislányt „lehet, hogy Floricának hívták, de az
sincs kizárva, hogy Gretchennek vagy Ildikónak” (Fodor Sándor, Boldog újesztendőt, 1961/4.
1–3.). A szereplők lokalizáltsága, nemzeti/nyelvi hovatartozása tehát feloldódik, hogy felismerhetőbbé váljon a kommunista hatalmi narratíva.

5. A szubverzivitás lehetőségei
A fennálló rendszert, illetve annak bármilyen szeletét nyíltan bíráló írás nem jelenhetett meg
egy olyan kiadópolitikát folytató országban, ahol a publikálás és terjesztés hivatalos lehetőségei mind állami kézben voltak. Ugyanakkor kialakult a kettős kóddal történő olvasásra valóérzékenység, amely a szövegeket eleve „áthallásosan”, értelmezve kezelte.
A gyermekirodalom, lévén az új ember formálásának eszköze, természetesen nem függetleníthette magát a cenzúra alól, sajátosságainak köszönhetően mégis nyújtott néhány kibúvót.
A gyermeki/kiskamaszi gondolkodás eleve szubverzív, hiszen a világgal ismerkedő gyermek
számára a világ számos eleme, azok működésének szabályai stb. megkérdőjelezhetők. A
különböző publikációs elvárások és a cenzurális tiltások közt dolgozó szerzők számára agyermekirodalom a maga kvázi-szabadabb légkörével ezért sokszor vonzó lehetőségnek tűnt.
Az ötvenes évek fordulója, a hatvanas évek egy új, nyelvében, szemléletében modern,esztétikailag hiteles gyermekirodalom megszületésének kora a teljes magyar nyelvterületen.
Nyíltan kritikus, a rendszert bíráló szöveg nem volt a Napsugárban, egyes írásokban mégisérzékelhető a szubverzív jelleg. Egy olyan kontextusban, ahol a lap tekintélyes hányadát aközepes minőségű „ideológiai tanmesék” és propaganda-versek teszik ki, az esztétikaiminőség és az eltérő témaválasztás önmagában is olyan distanciát teremt, amelyben ezek aszövegek mintegy kiemelkedhetnek a többi közül. Szilágyi Domokos, Kányádi Sándor,
Lászlóffy Aladár és mások ilyen versei poétikai megoldásaiknak köszönhetően például az

312irodalmi hagyomány háttérbe szorított szeleteivel (nyugatos modernség, avantgárd, az Újhold
tárgyias költészete) létesítenek kapcsolatot.
A mesevilág fantázia kormányozta mozgástere és a humor, illetve a paródia biztosít
kedvező lehetőséget arra, hogy olyan mondatok, részletek is leíródjanak, amelyek szubverzívként (is) olvashatók. Veress Zoltán Tóbiás és Kelemenje, illetve az Irgum Burgum Benedek
Napsugárban olvasható változata (amely lényegesen eltér a későbbi, könyv változatban
ismerttől) a megtéréstörténetekkel szemben olyan csetlő-botló komikus hősöket mutat be,akik nem tanulnak a hibáikból, és nem változnak meg. Ráadásul individualista alkatú hősök,akik teljesen alkalmatlanok arra, hogy beilleszkedjenek valamilyen közösségbe, elkövetik
mindazokat a vétségeket, amelyekért a gyerekszereplőket szigorúan büntetik az „ideológiai
tanmesék” (pl. verekednek, torkosak, árulkodnak stb.). Azzal, hogy mégis ép bőrrel kerülnek
ki minden kalandból, végső soron jutalmukat is elnyerik, ugyanakkor ironikus fénybe állítják
a példaképként felkínált hősök szervilis alkalmazkodását. Az Irgum Burgum Benedek
lustácska medvehősének próbálkozásai például, hogy valamilyen fontos tevékenységettaláljon, sorozatosan kudarcot vallanak, mégpedig a mackó hibájából (pl. figyelmetlen, buta,és többször is leissza magát!). A közösséggel szembeforduló, szubverzív egyéniség diadala az
Irgum Burgum Benedek zárófejezete, amelyben a mackó iskolába viszi a kakasokat, hogy ott„derék medvét” neveljenek belőlük. Természetesen a kakasok a szidás, fenyegetés, verésellenére sem tanulnak meg brummogni úgy, ahogy azt elvárnák tőlük.
Bajor Andor többnyire abszurd elemeket tartalmazó meséiben a hősök „megjavulnak”
ugyan, tévelygéseik közben azonban olyan észrevételeket, összehasonlításokat tesznek, amelyek megkérdőjelezik a propagandisztikus vonásokkal rendelkező írásokból körvonalazódó
viselkedésmodellek érvényességét. A feltételezett gyermeki naivitás, illetve a főhős tudatlansága teremt lehetőséget például a Garázda Karcsi történetekben arra, hogy a történelmi
leckék sablonjai nem valóságként, hanem sablon voltukban mutatkozzanak meg. Garázda
Karcsi tipikus „rossz gyerek”, „Ha tőle függ, bezáratta volna a múzeumot, a kardokat pedig
kivitte volna az erdőbe rablópandúrt játszani”, aki egy múzeumlátogatáson elcsavarog a tanár
magyarázatát figyelmesen hallgató csoporttól, bebújik egy vértbe, és barátjával együtt hosszú
utazást tesz a múltban. Természetesen Karcsi soha nem tud kiigazodni a múlt viszonyai
között, a barátjára hárul az a szerep, hogy viszontagságaikat mindig a szegénység történelmi
elnyomásának kontextusába helyezze, és a tanulságokat levonja. A tanulatlan főhős a történelmi lecke evidens tanulságait minduntalan tovább fokozza, valamilyen triviális részlettel,
ezzel újra és újra aláássa annak hitelét. A Tudor Vladimirescu vezette lázadás idejébe kerülve
például arra a következtetésre jut, hogy az aszfaltozott út hiánya „a hűbériség műve”, ráadásulcipőjét sem tudja megtisztítani, mert „kiderült, hogy a hűbériség nem ösmeri a cipőpasztát
sem!”
A Gondoskodó Haza sztereotípiáját ugyancsak a gyermeki naivitást imitáló gondolatmenet
helyezi humoros kontextusba, és ezáltal hitelteleníti. A beteg kisfiú szerint „nehéz megérteni,hogy a mi országunk, amely annyi jóval lát el bennünket: iskolával, fénnyel, játékkal, szép
ruhával és táborral, időnként doktorokat is küld hozzánk, akik szúrnak, mint a darázs. Mertőket is a mi hazánk küldi, ez kétségtelen, csak éppen nem lehet megérteni.”
Az ilyen ártatlan fricskának tetsző megállapítások alkalmasak voltak arra, hogy sztereotípiaként, sablonként, és akár valótlanságként leplezzék le azt az ideológia által közvetített
valóságot, amellyel a gyermekolvasó akarva-akaratlanul lépten-nyomon szembesült. A görbe
tükör mechanizmusának köszönhetően, egy-egy apró részlet kifigurázása teljes gondolatmenetek magától értődőségét aknázta alá.

313

Végül, de nem utolsósorban maga az esztétikai minőség is válhatott, ha nem is kifejezettenszubverzív tényezővé, de legalábbis a szubverzivitásra érzékeny olvasatnak kedvező erővé.
Bajor Andor Egy bátor egér viszontagságai című meséje, Hervay Gizella minimalista eszközökkel dolgozó, gyermeki látásmódot játékba hozó Kobak-meséi, Fodor Sándor Csipikéje,és Kányáditól Szilágyi Domokosig számos költő számos verse, noha ideológiailag semlegesek voltak, de esztétikai minőséget képviseltek a nagy mennyiségben publikált, gyenge
vagy közepes színvonalú ideologikus irodalommal szemben. Ezáltal segítettek gyengíteni
annak propagandisztikus hatását, autentikus esztétikai élménnyel ismertetve, ajándékozva
meg az olvasót.

314

Magyarságkép

315

ANSSI HALMESVIRTA
Reflections on the New Capitalist Culture and Identity
This article deals with the issue of identity from a sociological point of view. Its argument
runs against the current since most of the contributions to the discussion of changes in identity
in Eastern Central Europe seem to concentrate on finding and preserving some idealized
image of identity in the great canons of literature and history. This is naturally also the casewith the Hungarian identity or identities. Here, instead, the focus is on the contemporary
developments dating from the change of system in the region since 1989. It hypothesizes thatthe reality of identity does not match with the idealized image; post-modern identity ismalleable, strained and at times utterly questioned, especially among the people who live in
peripheries and disadvantageous situations.
The displacement of people is partly caused by the way the states of the region are ruledand economically reorganized to meet the demands of market economy. Today the ruling
elites are intent on taking rigid bureaucracies apart and on letting private businesses reformand run them. The object lesson is: if socialism suffocated under the weight of bureaucracy, itcannot be allowed to happen to capitalism. The slogan goes: Let us demolish bureaucracies
and age-old institutions that obstruct the onslaught of neo-liberalism.
This dismantling has begun to undermine the welfare system wide across Europe andcontinues to do so. Although the advent of a new, non-military bureaucratic system andoutsourcing has not statistically abolished jobs in large numbers, welfare and safety nets havebecome more short-term and erratic. Pulling down of such big systems as social services has
left many people’s lives in a fragmented, dislocated state. For one ominous instance, oneparent families and children join the army of poor people1064. The prospect of drifting in
isolation and alienation threatens the people living in peripheral situations, especially in theeasternmost corners of Europe. The aggressive expansion of cutting-edge capitalism1065 to theEast has caused greater economic inequality as well as social instability. The rosy picture
painted, for example, by Ormos Mária of „the simple Hungarian people”1066 in her contribution to the collection of self-reflections titled Mi a Magyar?, can be seriously contested.
Studies of the International Labour Organization show: as income inequality increased during
the 1990s, the loss of wealth share was markedly acute among part-time and underemployedworkers who nowadays make up c. 20% of the workforce. Traditional working-class people,
once protected by pyramidal unions or state employers, have less room for manoeuvre. In the
middle classes, people fear being displaced, sidelined, or underused. Their income has
stagnated but the super-elites of the societies get richer with very high speed. Many a middleclass person has had to recast her/his career feeling that her/his live is adrift: one can really dovery little about such basic shifts like the expansion of the new capitalism, particularly if theyhurt you deeply. Increasing inequality also hits the elderly population, and all the heavier inthe Eastern Europe. In one form or another, this leads to the development of the so called
1064

Anthony Giddens in an interview for the Helsingin Sanomat 4th of June, 2006.

1065

A dynamic, invigorating, or incisive factor or quality, esp. one that delivers a decisive advantage.
Hence: the latest or most advanced stage in the development of something; the forefront, e.g. of amovement.

1066

ORMOS Mária, Magyarok, itthon, otthon, tegnap és ma, in Mi a Magyar?, szerk. ROMSICS Ignác,
SZEGEDY-MASZÁK Mihály, Habsburg Történeti Intézet–Rubicon, 2005, 178–179.
316

refusal-identity1067 as the people turn away from the authorities and embark on anti-social or
unsocial life-style.
Concomitantly with these phenomena, a new idea of meritocracy is being put forward: inplace of craftsmanship it celebrates potential ability rather than past achievement so highly
praised in the ‘old social system’. Workers have to face a dire situation: what one had once
achieved, let us say, during thirty years of working career, does no longer count and one has
to go or try to retrain oneself. This also enhances the migratory instincts and causes a lot ofdamage to communal identities. Sustainable life narratives are being replaced by broken
pieces of adverts drawn by image-makers of the ‘liquid modernity’. Local and regional
attempts to revive e.g. minorities’ cultural institutions have remained side-tracked emergency
operations financed largely from private sources, charity organisations and various
foundations. In the ensuing situation, the feeling of community barely survives. This was also
the personal impression of the author of this article gathered among the Hungarian minority in
Banat during field-work in the years 1999–2001.1068 The most basic cultural problem
remained unsolved: much of the modern social reality was and is illegible and unintelligible
to the people there trying to make sense of it. It seems that the ‘change of the system’ in the
East has not set people free, although at the beginning it promised to do so. Some do not want
to be ‘free’ in the sense of finding a new, better job as it is now more insecure. It was acommon situation that unhappiness with an institution or work place could coexist with strong
commitment to it. Certainly there were young people, for instance such intellectuals asteachers, journalists and researchers, who were ready to move over the borders, but theycherished the idea of return. It was the middle-aged who had learned how to tame the beast of
ambition – they had already found a lot of other reasons to live for even when in dire straits.
In contrast, despite the Nordic tendency to gloomy introspection and complexes ofinferiority, the people there seem to have managed to combine relative stability with growthand have preserved a more equitable distribution of health and a generally higher standard ofliving than the Easterners. In the East, the people are not so used to being supported in goalsetting, let alone being helped if a misfortune hits them.
Which processes are there at work today? The modern economy, as Joseph Schumpeter
used to put it, feeds on the unstable energies of ‘creative destruction’ emerging from theglobal spread of production, markets, and finance and from the rise of new technologies. Thishas gradually affected the economies of the Eastern European countries, too, and begun totransform the identities of the people facing the Western ways of capitalist economic orderwhich spreads neo-liberal ideology and business-mindedness first into government and theninto nascent civil society.
The definition of labour has changed: it is more task-oriented than the traditional, fixedfunction labour which used to be in great demand in both in old capitalism and socialism.
With it, increasing and fast developing technological capacity means that inclusion of themasses has withered. Temporary, casual labour is soon the fastest growing sector of labour
also in the Eastern Europe. The most vulnerable members of society, those with the desire towork but without specialized human skills, are likely to drop or be left out. They float. Many
1067

This is Richard Sennett’s useful term.

1068

See, Anssi HALMESVIRTA, Ideology and Argument. Studies in British, Finnish and Hungarian
Thought, SKS, Helsinki, 2006, 270–306. The results of anthropological, ethnological and sociallinguistic and political science studies as well as analyses of religious customs and of politicalculture were published in Ethnic Minorities and Power, eds. Pasi HANNONEN, Bo LÖNNQVIST and
Gábor BARNA, Fonda Publishing, Helsinki, 2001.

317

are already living outside the society altogether, as do, for instance, the Gipsies in theoutskirts of the Banatian and Transylvanian towns. New identities if any are about to beformed: if one wants to survive and prosper in such milieus, one must have a high tolerance
for ambiguity and suspicion. People are expected to be proactive when faced with ill-defined
circumstances. In such fluid structures as new capitalist companies and enterprises are,sensitivity replaces duty. The Easterners are not adapted to it, yet. The language of neo-liberal
economy does not speak to them.
In contrast, in centres the new work system produces high levels of stress and anxiety
among workers as the stakes are raised in winner-takes-it-all markets. Anxiety attaches towhat might happen; dread attaches to what one knows will happen. It seems that anxiety is
one of the keys to new identities, since when firms and offices are re-organised employees
frequently have no idea of what will happen to them. And this predicament is exacerbated inperipheries. The centre governs the periphery (Bucharest governs Arad) in a specific way. On
the periphery people are left on their own in the process of labouring, and without muchinteraction up and down the chain of command those in local government are answerable only
to the centre for results. What do they receive in exchange? For instance, in Arad less than 2%of the value of taxes paid accrued back in 2000. There inequality translates into distance; thegreater the distance the greater the social inequality. Human disconnections in the midst of theGreat Change dramatically increased employees’ or officials’ feelings of anxiety. In the longterm the sheer disconnection between centre and periphery dispels the belief, at the periphery,that a particular human being or a reliable authority in general, is really in charge. However,for instance, in Romania, the loss of authority has not led to loss of centralized power. To faceit, revivalism based on local resources, regional co-operation and foreign (European Union)
aid in stead of transactions with the not receptive centre seemed to be the solution.1069
New capitalism and the structural changes it has brought about in Eastern Central Europe
have generated three kinds of deficits: (1) lower institutional loyalty, (2) diminishment of
informal trust among workers, and (3) weakening of institutional knowledge.1070 For
employees and officials, deficits of loyalty increase stress, especially when working longhours. If there is, as it is usual in cutting-edge firms or outsourced social services, low social
capital, employees cannot bear stress and pressurising, and are far more likely to become
alcoholic, to divorce, or to exhibit poor health than people working in high-loyalty firms oroffices. In such cases usually also the feeling of trust has weakened since the workers do notknow each other and their bosses, relations at work place are a lot more impersonal andopaque than in institutions in which people make long-term careers. One outcome is that also
institutional knowledge is wanting. We know that building loyalty, trust and institutional
knowledge takes time but in contemporary world in which work relations are strained andtemporary, it is not available. Social capital remains very poor or lacking altogether. Wheninterviewing Hungarians in Banat1071, it leaked out that the culture of work depended on how
1069BODÓ Barna, Talpalatnyi régiónk, Compress, Kolozsvár, 2003.

1070

Cf. Richard SENNETT, The Culture of the New Capitalism, Yale Univ. Press, New Haven &London, 2006, 63.

1071

The proportion of Hungarians in Banat stood at c. 13% of the total 470.000 in 1997 and has sincethen steadily decreased hand in hand with the loss of total population reaching 12.5% in 2003. In
the county capital, Arad, the Hungarians numbered in 1992 29.828 of the total of 190.114 (15.7%)
but in 2002 the figure was 22.492 of the total of 172.827 (13%). In villages and smaller towns likePécska and Lippa the situation resembled the overall trend: in 1992–1997 the loss in the former
had been 395 and in the latter the number of deaths among Catholic Hungarians surpassed thenumber of births by the ratio of 2.5–3:1 in the 1990s and the people in general were ageing and318

ordinary workers made sense of their position, not on the explanation which the bosses orauthorities gave of it. It was evident that working on such a self-interpretation of identity
became more and more arduous. But it is just that interpretation which is most important forbuilding of a work identity in firms and offices.
It is a commonplace so say that individuals attach immense value to being able tocategorize themselves in a satisfactory manner. It is an anchor of identity. It concerns not somuch what you do as where you belong and where you come from. In the older bureaucracies
and work hierarchies, social pyramids ordained relatively clear and stable identities, and thismattered a lot to workers and officials as they built a sense of themselves. Well-run
companies and offices provided a sense of pride and poorly run ones provided at least someorientation. Even if frustrated or angry, people could feel they were somehow socially
included. The mass, however, usually has thin and weak networks of informal contact andsupport, and so remains more institution-dependent. Inequality becomes increasingly tied toisolation and enhances the tendency to refusal-identity. It is as if power itself forced people toit. And this amounts to a deep distrust in economic policy.
Nowadays access to secure work constitutes the single greatest life goal for disempoweredminority people and drifting unemployed, underemployed and floating immigrants. When it
comes to unskilled young people, access to paid job is a positive marker but they are troubled
if they move only very slowly upward. Labour for them seems a dead end even when it
initially just opens a door. Work on lower ladders of state bureaucracies seems to havebecome infected with the same stain of lack of moral prestige, so much so that manual service
jobs are no longer attractive to many youngsters. This is a sector increasingly left to young
immigrant workers all over Europe as they are both cheaper and cause less trouble. Young
middle-class people, in their turn, seek jobs in ‘business’ even with a risk; an increasing
number of young people respond to that appeal at the expense of careers, for instance, in
education or other civil service jobs. For them it takes some time to realize that also they wantsomeone to want them permanently; in the end participating in a social structure comes tomatter more than personal mobility.
One handicap lies in the educational systems: they turn out large numbers of unemployable, educated young people, at least unemployable in the domains for which they havetrained. As the old socialist countries gradually become to resemble skills societies, a smaller
number of educated is needed to run the economic machine, and the labour market seekstalent on the cheap. This enhances the spectre of uselessness already to be detected among the
educated young. In some areas of Banat, where our team made interviews-in-depth, thisuselessness intersected with the fear of foreigners, which, beneath the crust of simple ethnic
prejudice, is impregnated with the anxiety that foreigners may be better armed for the tasks of
their morbidity rising. In the county of Arad the number of children in Hungarian-speaking
families remained between one and two which is below the critical 2.2. Dire living conditions andinadequate social and health services in general increased mortality in the area. The death rate wasmarkedly higher than the birth rate (14.8/1000 resp. 9/1000). The decrease of Hungarian-speakers
is also due to emigration of the young in particular and the fact that mixed Hungarian-Romanianfamilies are inclined to become Romanian. The situation was different in larger towns such as
Arad in which the Hungarians had better opportunities to education and the number of schoolgoers increased. See BODÓ Barna, Azonosulás, elitek, peremlét, Kisebbségkutatás, 1997, 4. sz.,
441–442; NAGY István, A pécskai magyar(os) családról, Pécskai Újság, 1994. április 6; Halottak
könyve (Lippa); Interview A2, 2000; VARGA Árpád E., Fejezetek a jelenkori Erdély népesedéstörténetéből, Püski, Budapest, 1998, 267–268. Cf. BODÓ Barna, Talpalatnyi régiónk, i. m. The
number of interviewed was more than sixty. The alliterations are deposited in the Dept. of History,
University of Jyväskylä.

319

survival in egzisztencia. That anxiety has a certain firm basis in reality. And this appears tohold true also of elder workers and officials who have realized that as working experience
increases it loses value. Cheap, flexible and mobile young talent is preferred by the cuttingedge capitalism. It has been found out that if dismissed these youngsters do not take it so
hard, they just move on.
In this connection, it may be emphasized that one source for erosion of identity is that
underemployed or temporarily employed people are at loss in rapidly developing societies.
Many need help but they do not know in what form it could come. Public institutions are illadapted to deal with the increasing numbers of the downwardly mobile. The welfare stateprovides for the absolutely unemployed but leaves many, e.g. c. 20 % of men in their fifties,
to suffer from underemployment. This goes a long way to show that cutting-edge firms andflexible organisations need only such people who can learn new skills rather than cling to oldcompetencies. They seek potential ability, not experience. The response to this demand isresignation and refusal: if people who have worked in a steady job for decades are told „now
you lack potential”, they may be badly hurt and turn back to their home-based resources andfind some sort of egzisztencia there. For some it may mean utter desperation and untimely
death. They have been conveyed the message of uselessness in a profound sense. And these‘untalented’ become invisible, they simply drop from the view in institutions covertly
evaluating ability higher than achievement. More and more people are disempowered by thesemeans. The new ideal self, new identity of working well with others in short-lived teams, does
not suit them. For them, the pressures to produce results quickly are too intense; in the workplace time-anxiety causes people to skim rather than to dwell. The new culture of capitalism
gives talent a cast which is akin to the self-consuming passion, sometimes named as ‘liberty’.
This leaves many people wondering how they have been prevented from developing their‘own’ skills.
All this breeds ressentiment, engendered by the realization of betrayal. People who haveplayed by the rules realize that they have not been dealt with fairly. There was a deep
resentment among the Banatian educated Hungarians at being patronized by the elite, orindignation at majority climbers who seem to steal social prizes to which they have no right.
For many, religion and local patriotism become the only weapons of defence or counterattack.
In the extremes, the other, the foreigner has become a symbolic site on which to project allsorts of anxieties. This grows occasionally into hate which is directed at all the seductive
tricks of advertising and propaganda deployed to market personalities and visions ofpoliticians. In Banat, this was highlighted by the loss of local, mediating politics. In thesegloomy circumstances, political ideas of one retired officer remained offensively backwardlooking and his ideals were no more than an impotent regret vented on the ‘Yellow Scourge’.
At the same, the seeking of an anchor in Hungarian history in Banat, rehabilitated inchallenging the Romanian, nationalist interpretations, was in place. This new juxtaposition of‘histories’ was the result in a country in which Plato’s logic did not count much: ‘economy
operates on need and greed, while politics should operate on justice and right’.
What is most disconcerting in the latest developments is that as in business, so in politics
bureaucracies increasingly centralize power while refusing to take responsibility for theircitizens. This means divorce between power and authority, and is anything but politically‘progressive’. The glut of information machines of bureaucracies produce and broadcast
threatens to make its receivers passive and indifferent, and some choose to remain so or
disengage themselves from all politics since the issues have become quite difficult or
resistant. This is due to the fact that since the change of the political system from 1989 on,
new policies kept coming but the public’s trust in them eroded quite soon. It dawned to the
populace that governments lacked commitment to any particular course of action. Sudden
320lurches in public policy produced insecurity and free-floating anxiety. People quite logicallytook their suspicions and uneasiness about economic change into the political sphere,
inferring that politicians are rudderless or eschew commitment. The brutal culture of newcapitalism in the East is attuned to singular events, one-off transactions, interventions, not tosustained effort to create relationships and accumulate experience. Its institutions are notreally much more democratic than the old ones were; centralized power has again been split
off from authority. The new institutions inspire only weak loyalty, they diminish participationand mediation of commands, and they breed low levels of informal trust and high levels ofanxiety about uselessness. What does this do to human identity (dignity)?
The people we interviewed in Banat were worried and disquieted, some alienated andresigned to their own uncertain fate under the aegis of some unfathomable change. Only
people in far-off villages, who live in near isolation, are dislocated and survive almost totallyby subsistence economy, just mind their own businesses, caring not a straw of the national
politics. These people have localised the need and sense of narrative movement, so that they
could connect events in time within the borders of immediate vicinity and accumulate
experience at the home-base. In short, they had regained the power to interpret what ishappening to them but only in a very small, local scale. Of course, there are some voluntarycultural associations, foundations and charity societies at work which give meaning to someenterprising peoples’ lives. However, most of them needed also ‘real’ work. If one may
suggest something, a truly progressive policy would seek to strengthen the State as an
employer, rather than hive off public services to private companies and political adventurers.
In these jobs, there would possibly grow new professionalism and craftsmanship. And onlythat kind of disinterested commitment can lift people up emotionally, too. Otherwise, theysuccumb in the struggle to survive. Since people can anchor themselves in life only by trying
to do something well and good for its own sake, the triumph of superficiality at work, schools
and in politics seems fragile, and cannot be a firm basis for ‘long-lasting development’ andformation of respectable identities.

321

KOROMPAY H. JÁNOSAz École Normale Supérieure és az Eötvös József Collegium
Az Eötvös József Collegium története mindmáig nincsen megírva, bár kezdettől fogva sok
cikk, visszaemlékezés, önéletrajzi regény, a közelmúltban pedig két tanulmánykötet is jelent
meg róla.1072 Ez a hiány a XX. századi művelődéstörténet mindenképpen helyrehozandó
mulasztása, hiszen a feldolgozatlan és kéziratban maradt anyag mennyisége jelentősen meghaladni látszik azt, ami publikus, s a kor nem jellemezhető a Collegium ismerete nélkül. A
választott modell, a száz évvel idősebb École Normale Supérieure e tekintetben is kedvezőbb
sorsot ért meg: mind a centenáriumi, mind a bicentenáriumi ünnepségek olyan szintézisekkel
tisztelték meg az évfordulót, amelyek összehasonlításra adnak lehetőséget a két intézmény
között.
Az École történetírói és évfordulójának ünneplői öntudattal hangsúlyozzák, hogy az
intézményt a forradalom hozta létre 1794. október 30-án; ez az (akkori időszámítás szerinti)
dátum és a „Liberté, Égalité, Fraternité” felirat szerepel az Ulm utcai épület bejárata fölött.
Ezt látta 1874-ben az Eötvös Collegium létrehozásában kulcsszerepet játszó Eötvös Loránd,
egy évvel később az első komoly híradást író művészettörténész, Pasteiner Gyula, 1897-belitanulmányútján Bartoniek Géza, az első igazgató, s az összes magyar normalien is.
Mit jelenthet a „liberté”, „égalité” és „fraternité” ennek a két intézménynek a történetében?
Nem a forradalmi jelszavak filozófiai, még kevésbé politikatörténeti jelentésének elemzésére
vállalkozunk, sem annak tárgyalására, hogy ezeket az elveket mint kezdte ki a francia történelemben, már rögtön, a guillotine-ok valósága, vagy hogy a magyar XX. század közepén amagát forradalminak hirdető hatalom miért szüntette meg egy forradalomban létrehozott
kollégium magyar utódát. Fő kérdésünk az, hogy a szabadság, egyenlőség és testvériség
fogalmai a maguk változó jelentésében mint váltak jellemzőjévé az École működésének, s a„Normale” szó értelmében mint vált mindez normájává, mintájává a magyar oktatásnak;
milyen felfogás hozta létre ezt az elitiskolát.
Joseph Lakanal, az École alapító javaslatának előadója ezekkel a szavakkal élt 1794 őszén:„Azok az emberek, akik legkiválóbbak a tudomány és tehetség valamennyi ágában, azok, akik
mindeddig a nemzetek és századok tanítói voltak csupán, ezek a lángeszű emberek, elsőalkalommal, legjobb iskolamesterei lesznek egy népnek.”1073 A Convention intézményalkotó
dekrétumának első cikkelye így hangzik: „Párizsban egy École normale hozatik létre, ahová a
Köztársaság minden részéből olyan polgárok hívatnak meg, akik jártasak a hasznos
1072

Tanulmányok az Eötvös Kollégium történetéből, szerk. NAGY József Zsigmond, SZIJÁRTÓ István,
kiadja az Eötvös József Kollégium, Budapest, 1989, Eötvös-Füzetek, Új folyam X. (A továbbiakban: Tanulmányok...); Szabadon szolgál a szellem. Tanulmányok és dokumentumok a száz esztendeje alapított Eötvös József Collegium történetéből. 1895–1995, szerk. KÓSA László, Budapest,
1995. (A továbbiakban: Szabadon...). Vö. még: Az Eötvös József Kollégium történetének bibliográfiája és levéltári anyaga, szerk. dr. TÓTH Gábor, Kiadja az Eötvös József Kollégium, Budapest,
1987, Eötvös-Füzetek, Új Folyam VI.

1073„Pour la première fois, les hommes les plus éminents, en tout genre de sciences et de talents, leshommes qui jusqu’ici n’ont été que les professeurs des nations et des siècles, les hommes de génie,seront les premiers maîtres d’école d’un peuple.” Idézve: Allocution de M. Philippe Seguin, in
L’apprentissage du savoir vivant. Bicentenaire de la fondation de l’École Normale Supérieure,szerk. Paul VIALLANEIX, Paris, PUF, 1995. (A továbbiakban: L’aprentissage...) 263.

322

tudományokban, hogy a valamennyi nemben legügyesebb tanárok segítségével megtanulják atanítás mesterségét.”1074 Lakanal és munkatársa, a Condorcet-tanítvány Dominique-Joseph
Garat kezdeményezése tehát összeköti a központosítás elvét és a felsőfokú tanítást, amelyáltal el lehet és el kell kezdeni a közoktatást.1075
Ennek az elvnek a megvalósítása akkor nem volt lehetséges. Franciaország egészéből 1400
hallgató gyűlt össze; tucatnyi nagynevű tudóst választottak ki tanárnak egy négyhónapos
kurzusra. Az eszmék és a gyakorlat között nagy volt a különbség, s a 25 és 66 év közötti
hallgatók többsége nem értette, nem is érthette meg az elhangzottakat. A kollégium 1795áprilisában szűnt meg, s fő törekvése idő előttinek és utópisztikusnak nevezhető;1076
megteremtette viszont az École működésének alapjait.
A nép tanítása az egyenlőség programjának alapja volt; ahhoz azonban, hogy ez megvalósulhasson, ki kellett választani a legjobbakat: a demokrácia feltétele tehát, ennek értelmében,a legkiválóbb tudós tanárok kiválasztása. Tudós tanárok képzése lett az École és az Eötvös
Collegium feladata.
„Legkiválóbbak”, „legjobbak”, „legügyesebbek”, sőt „lángeszű emberek” („hommes degénie”) – a tanárképzésnek e tervében már ott rejlik az elitképzés paradoxona: ők tanítsanak
és kutassanak, mert ez felel meg azoknak is, akik tanulnak és a kutatás eredményeit élvezik.
Másrészt, s erről tanúskodik mindkét intézmény története: a kiválasztás a diákok szempontjából is arisztokratikus, a szó eredeti, ‘legjobb’ értelmében; a kiválasztottak közössége azonban,
tudjuk, demokráciában élt (az Eötvös Collegiumban a gólya- és főgólya-korszak, tehát az elsőkét év utáni alapvizsga után). A demokrácia feltétele tehát három értelemben is arisztokratikus
volt: csak a legjobb tanároktól kitűzött magas vizsgaszintet teljesítő legjobb diákoknak járt;ebből is következett a megítélés örök kettőssége, aszerint, hogy a hangsúly melyik szóra, akiválasztásra vagy az egyenlőségre került. Innen is fakadtak azok a kísérletek, amelyek elakarták törölni a szakmai szempontokat s ezzel, kellő ürügyet találva, 1950-ben megszüntették a Collegiumot, s helyette bevezettek egy másik szelekciót, nem tudván elviselni azérdem és az értelem arisztokráciáját, illetve annak a demokráciával való sajátos keverékét,hiszen az megkérdőjelezte volna az új hatalom alapelveit. Egyik méltatója szerint „Az École
Normale Supérieure olyan nagy iskola, amely francia módra jött létre: az ide való belépésérdem szerint történik, s azok a szinte arisztokratikus kiváltságok, amelyek a bentlakóknak
megadatnak, olyan szigorú feladatokkal párosulnak, amelyek közül az első a tudás szabad
kifejlesztése és átadása”.1077 De már Condorcet tudta, hogy „A szellem és a tanítás
1074„Il sera établi à Paris une École normale où seront appelés de toutes les parties de la Républiquedes citoyens déjà instruits dans les sciences utiles pour apprendre, sous les professeurs les plus
habiles dans tous les genres, l’art d’enseigner.” Paul DUPUY, L’École Normale de l’An III, in Le
Centenaire de l’École Normale (1795–1895). Paris, Hachette, 1895, 48. (A továbbiakban: Le
Centainaire...); Nicole MASSON, L’École Normale Supérieure. Les chemins de la liberté, Paris,
Gallimard, 1994, 10.

1075„Lakanal associe niveau supérieur et centralité étatique. Il faut commencer par »le degré le plusélevé de l’instruction publique«”. Jean STAROBINSKI, Le partage des savoirs, in L’apprentissage...
23.

1076

Pour une histoire de l’École Normale Supérieure. Sources d’archives (1794–1993), szerk. Pascale
HUMMEL, Anne LEJEUNE, David PEYCERÉ, Paris, Archives Nationales, Presses de l’École
Normale Supérieure, 1995, 13.

1077„[L]’École normale supérieure est une Grande École à la française, c’est-à-dire que l’on y entre aumérite et que les privilèges quasi aristocratiques conférés à ses pensionnaires sont assortis dedevoirs rigoureux dont le premier est de dévolopper librement un savoir et de le transmettre”.
Allocution de M. Roger Fauroux, in L’apprentissage..., 267.

323

egyenlősége: agyrém. Keresni kell tehát annak módját, hogy hasznossá tegyük ezt a szükségszerű egyenlőtlenséget”.1078
A szabadság jelentése itt elsősorban a tudáshoz való hozzáférés lehetősége és kötelessége,
a tudás átadásának vállalása s ennek feltétele: a gondolkodás szabadsága és függetlensége
volt, az a kritikai szellem, amelynek kifejlesztése érdekében 1795 tavaszán a tanár nem
csupán előadta, hanem a hallgatókkal meg is vitatta az anyagot.1079 Relatív tehát, hiszen csak
a kiválasztottak élvezhetik, a kiválasztottság tudatában és abban a bizonyosságban, hogy
mindez továbbadható. Az egyenlőség ára a teljesítményelvű kiválasztás, mind a tanárokra,
mind a tanítványokra vonatkozólag, a „fraternité” pedig mint a kiválasztottak szolidaritásának, öntudatának és felelősségének kifejezése, az együttélés és az együttmunkálkodás során
kialakult és öröklődött rítusokban nyeri el majd egyedi és összetéveszthetetlen formáit.
Eötvös Loránd, aki haláláig a kurátori teendőket látta el, 1911. október 26-án az új, Ménesiúti épület felavatásakor azt fejtette ki, hogy a Collegium létrehozásának két fő célja van:egyrészt a jól képzett tanári gárda kialakítása (amelyre már a kiegyezés óta nagy szükség
volt1080), másrészt a hazai tudomány helytállása a nemzetközi versenyben.1081 A kiválasztás
tehát nem csupán a legjobb tanárokra és diákokra vonatkozott, hanem a nemzetekre is: alegműveltebbekkel versenyezve kell egyszersmind tanulnunk tőlük; ez is indokolta azt, hogyaz École, mint az egyik, ilyen vonatkozásban mintául szolgáló nemzet tanárképző intézményelehetett követendő modell.
A függetlenségre törekvés és a kritikai szellem, a dogmaellenesség és a vita voltak az
École Normale Supérieure és az Eötvös Collegium legfőbb erényei. Keresztury Dezső, az
Eötvös Collegium szellemének meghatározását keresve, így írt: „Azt hiszem, ez a legfontosabb tulajdonsága, ez a hajlékonyság, dogmanélküliség, sőt dogmaellenesség. Semmit sehigyj el, legfeljebb olyan tekintélynek, akinek tudása, ítélőereje, s jelleme meggyőzött.”1082
1808. március 17-én Napóleon dekrétuma, tizenhárom éves szünet után, a forradalom
kezdeményezését folytatva olyan kollégiumot alapított, ahol a literatúra és a természettudományok leendő tanárai folytatták tanulmányaikat, igaz, a szabad republikánus fórum helyettkét-, majd 1815-től hároméves, kaszárnyai pontosságú fegyelemben, császári ellenőrzés alattés tízéves tanítás kötelezettségével. Módszertanilag a vita („débats ou conférence”) volt alegnagyobb jövőre számító újítás, amely a császárság alatt s később is folytatódott, előzményeként annak a családias jellegű és kölcsönös tanulásnak, amely az École-t a XIX. század
végén is jellemezte.
Ezt a példát átvette a Collegium is. A magyar irodalmat itt elsőként tanító Riedl Frigyes az
1895–1896-os tanévből fennmaradt, Eötvös Lorándhoz írt jelentésében órái műfaját a„conferentia” szóban jelöli meg. Így számolt be működéséről: „Egyáltalán azon voltam, hogy
ne előadásokat tartsak, hanem tanítványaim önműködését fokozzam és őket a tárggyal való
foglalkozásra és róla való elmélkedésre rábírjam.”
1078„L’égalité des esprits et celle de l’instruction sont des chimères. Il faut donc chercher à rendre utile
cette inégalité nécessaire”. Idézi Jean STAROBINSKI, Le partage des savoirs, in L’apprentissage..., 26.

1079

Pierre JEANNIN: Deux siècles à Normale Sup’. Petite histoire d’une Grande École, Paris, Larousse,
1994, 20.

1080

Lásd erről KOSÁRY Domokos, Az Eötvös Collegium történetéből. Az első évtizedek: 1895–1927, inTanulmányok... 10.; TÓTH Gábor, Az Eötvös József Collegium előtörténete, in Szabadon... 13.

1081

Szövetségi Évkönyv I, 1921–1922, 6.

1082

KERESZTURY Dezső, Az Eötvös Collegium, in Emlékezéseim. Szülőföldeim, Budapest, Argumentum, 1993, 101.

324

1822-ben a restauráció, a liberális ellenzéki gondolkodástól való félelmében, megszüntetteaz École Normale Supérieure-t, 1826-ban azonban, École préparatoire néven, újjászervezte;régi nevét 1830-ban a júliusi monarchia kormánya adta vissza. Az intézetbe való felvétel
1831-ig, a későbbi szigorú előírásokhoz képest, meglehetősen szabálytalan volt: a formálisanműködő írás- és szóbeli versenyvizsga mellett inkább az iskolai rektorok és a főfelügyelők
választottak, az eredmények tanúsága szerint igazságosan. Ez a kezdeti, inkább véletlenszerű
és informális kiválasztás az Eötvös Collegium felvételi rendszerére emlékeztet, amely azérettségi eredmények és a tanári javaslatok alapján történt, s amelyet Bartoniek Géza így
jellemzett: „Oly vonzó ereje volt a fiatal intézetnek, hogy minden üresedett helyre 6–10
jelesen érett pályázó jelentkezett. Ez a nagy szám nehezítette a legérdemesebbek kiszemelését, melyet – mi tagadás benne – az igazi morbus hungaricus: a protectio is akadályozott.”1083
Az École-ban a tanítás „lettres” és „sciences” szekcióban folyt (ezt a megosztást aCollegium is átvette, azonban a bölcsész-képzés itt túlsúlyban volt a természettudományos –úgynevezett „dögész” – képzéssel szemben). Az Ulm utcai, ma már klasszikusnak számító
épületbe 1847-ben költözhettek be.
Aki nem esküdött föl 1852-ben III. Napóleonra, elbocsátották; a független gondolkodókat
kizárták, még az olvasmányokat is ellenőrizték.1084 Kritikai szelleme miatt majdnem megszüntették az intézetet; tekintélyelvű nevelést vezettek be, az agregációt korlátozták, s az
intézetbe való jelentkezések száma is lényegesen csökkent. Látnivaló, hogy az École, történetének első századában, szüntelenül birkózott a politikai hatalommal: azonban csak rövididőszakokra tudták megszüntetni, mert az államnak, formájától függetlenül, a köztársaságtól amonarchián át egészen a császárságig, szüksége volt rá.
1857-től az École megint fejlődésnek indult: a kollégium, Pasteur irányításával, kutatási
központtá vált, igaz, katonás rendben és fegyelemmel. 1870 után virágzott ki: ebben azidőszakban figyelt föl rá Eötvös Loránd és jellemezte, Trefort javaslata nyomán, Pasteiner
Gyula 1875 augusztusában. Meglátta azt, amire Magyarországnak is szüksége volt; felmutatta
azt a normát, amelynek elérésére az École alapításától fogva törekedett. Ismertetésének végkövetkeztetése egyszersmind javaslat is: „Kétséget nem szenved, hogy a tudományos
haladásnak lényeges föltétele a szellemi fegyelmezettség, azt pedig a jó vezetésen kivűl, mintkülső körülmény a zavartalan, szerény, de rendezett anyagi lét, a környező nyugalom
biztositja leginkább. [...] Fegyelmezett ész, rendezett kedély és összpontosított munkásság: ezéletadó elve a tanárképezdének”.1085
Az 1870-es évektől az École katonás napirendje is emberségesebb lett, s a centenárium
idejére felszabadult a csütörtök délután és a vasárnap, s a korábban ritka esti eltávozás isgyakorivá vált.1086 (Ezt a beosztást követte a Collegium is.1087) Az együttlakás szoros barátságokat teremtett a diákok között, s tanáraikkal, igazgatójukkal is mindennapos, már-már
családias viszonyt alakítottak ki.1088 1877-ben létrejött az Association: a régi normalienek
szövetsége, és évkönyvet jelentettek meg.1089 Ez volt a kollégiumi fraternité teremtette
1083

Szövetségi Évkönyv I, 1921/1922, 21.

1084

Georges PERROT, L’École Normale et son centainaire, in Le Centenaire... XXVII, XXIV.

1085

L’École normale supérieure, Magyar Tanügy 1874, 605–617.

1086

Georges PERROT, i. m., XL.

1087

Az első fennmaradt collegiumi időbeosztás és házirend 1899 szeptemberéből való. Lásd Dokumentumok az Eötvös József Collegium történetéből. In Szabadon... 178.

1088

Georges PERROT, i. m., XXXIX.; Paul Viallaneix: Deux siècles après. In L’apprentissage... 5.

1089

Georges PERROT, i. m., XLI.; Pierre Jeannin: i. m. 112.
325

rituálék virágkora: a felvett diákok beavatása a könyvtárat díszítő történelemelőtti csontváz
segítségével; előadások és dalszövegek komponálása, s a ma is létező intézeti zsargon.1090
A Collegiumban meghonosodott beavató rítus a lehúzás volt: az elsőéves gólyákat azidősebbek színlelt vizsgáztatással, tőlük követelt produkciókkal felvették tagjaik közé, sennek megerősítéseképp lehúzták, azaz asztalra fektetve elfenekelték őket, akik ezáltal váltak
egyenrangúvá a többi kollégistákkal.1091 Másik hagyományuk a család közössége: „A lakosztályok első szobájában laktak a gólyák s a legbelsőben a negyedévesek. Minden lakosztály
neve hivatalosan »család« volt. S a család választott magának a negyedévesek közül egy
családfőt, vagyis családapát, aki az igazgatóval szemben képviselte a lakosztályt, és egy
családanyát, aki a lakosztály belső rendjéről gondoskodott.”1092
A Collegium nem járta végig az École évszázados történetének fázisait, múltjában nem
volt olyan örökség, amely a francia forradalomhoz köthette volna. Létrehozása mégis
forradalmi jelentőségű volt, legalábbis művelődés-, tudomány- és oktatástörténeti értelemben:
mint a nemzeti pedagógiai terv hordozója, teljesítményelvű sziget volt egy hierarchikus
társadalomban. A Collegium a tervezetekben „Budapesti középiskolai tanárjelöltek bennlakó
intézete” volt; 1895 májusában Beöthy Zsolt javasolta, hogy az első magyar kultuszminiszterről, Eötvös Józsefről nevezzék el.1093
1919 nyarán a proletárdiktatúra be akarta olvasztani a Collegiumot az új Középiskolai
Tanítóképző Főiskolába, más források szerint viszont Lenin Kollégiumnak kívántaátnevezni,1094 minden bizonnyal azokat az intézet arisztokratizmusával és polgári jellegével
kapcsolatos vádakat előlegezve, amelyek 1946-tól a bezárás évéig, 1950-ig oly gyakran elhangzottak. Mindez a szellem és a tanítás már Condorcet által agyrémnek tartott egyenlőségét
képviselte a kollektivizmus jegyében, szemben a Collegiumnak az École-tól örökölt kritikaiszellemével és dogmaellenességével s azzal az igazsággal, hogy: „A demokráciának olyan
elitre van szüksége, amelyik az általa elismert egyedüli felsőbbséget, a szellemét képviseli.”1095
Egy másik átkeresztelési szándékról is tudunk, Szabó Dezsőtől, az 1940-es évek elején:„nevezzék el emlékemre az Eötvös-kollégiumot az én nevemről. Eötvösre ez nem bántás,hiszen az ő nevét sok más egyéb dolog őrzi. És talán nevem lelket és programot is fog
jelenteni az intézetnek.”1096 Ez a kívánság a másik végletet képviseli: a mindenek fölé emelt
közösség után a nagybetűs Én megalomániáját.
Eötvös 1887-ben Treforthoz intézett nyílt levelében ezt írja: „Bizonyos dolog, hogy csak
az lehet jó tanár, aki maga a tudománnyal foglalkozik, mások eszméit is csak az képes hirdetni, akinek magának eszméi vannak.”1097 Az École tudós tanár-eszménye volt ez, s a „diák1090

Pierre JEANNIN, i. m., 277–284.

1091

Vö. Szabó Miklós jelentése Hóman Bálintnak a miniszter által a Collegium ellen vádaskodó
névtelen levél nyomán elrendelt vizsgálat eredményéről. 1939. nov. 15. Lásd Dokumentumok az
Eötvös József Collegium történetéből, in Szabadon... 213.

1092

LACZKÓ Géza, Királyhágó, Budapest, Szépirodalmi, 1971, 302.

1093

Szövetségi Évkönyv I, 1921/1922, 18.; TÓTH Gábor, i. m., 22.

1094KOSÁRY Domokos, i. m., 27.

1095„La démocratie a besoin d’une élite, qui y représente la seule supériorité qu’elle reconnaisse, cellede l’esprit.” Georges PERROT, i. m., XLV.

1096

SZABÓ Dezső, Életeim I, Budapest, Szépirodalmi, 1965, 810.

1097

TÓTH Gábor, i. m., 18.

326

ház”, az internátus létesítése mellett 1891-ben többen állást foglaltak a középiskolai tanáregylet közgyűlésén,1098 ahol Rombauer Emil így foglalta össze felfogását: „középiskolai
törvény, tanterv, utasítás, de még radikális újjászervezésnél is sokszorta többet ér a jó tanár, shogy egyedül a tanár qualitásától függ, jó vagy rossz-e az iskola”.1099
A Collegium kezdettől fogva közömbös volt a hivatalos ranglétra iránt, s „évtizedeken át
hivatalosan még a főiskola kategóriájába sem tartozott”. 1100 1895 szeptemberében elkezdhette
tanulását az első 31 növendék. Kosáry Domokos összefoglalása szerint a Collegiumműködésének fő feltételei és íratlan szabályai ekkor alakultak ki a szabadságot és a fegyelmet
egyszerre biztosító irányítás, a szaktanulmányok, a könyvtárhasználat és a közösségi élettekintetében.1101
Bartoniek Géza Eckhart Ferenc visszaemlékezése szerint „azt a ma már elfelejtett elvet
vallotta, hogy egész tudományos életünk középiskolai tanáraink tudományos képzettségén,szellemi nívóján és anyagi megelégedettségén alapszik, hogy a tanárok tudományos irodalmunk legfontosabb író elemét és olvasóközönségét alkotják, annak legbiztosabb támaszai,
legmegbízhatóbb őrserege.” 1102 Pedagógiai jelszavát a következőképpen fogalmazta meg: „És
nem feledik el egy pillanatra sem, hogy az az idő, melyet a tanitási órán eltöltenek, nemegyszerüen az órarend parancsára adott óra, hanem tanitványaik életének egy része. Ennek
minden pillanata drága.”1103
Jó lenne, ha ma sem felejtenénk el ezeket az alapelveket.

1098

Uo. 18–19.

1099

Uo. 19.

1100

KOSÁRY Domokos, i. m., 12.

1101

Uo. 13.

1102

Eckhart Ferenc megemlékezése az Eötvös-Kollégium Volt Tagjainak Szövetsége IX. évi közgyűlésén (1930. dec. 11.). Szövetségi Évkönyv IX, 1930, 10.

1103

Szövetségi Évkönyv I, 1921/1922. 25.

327

MADÁCSY PIROSKA
Magyarságkép-változások(Babits, Illyés, Bernard Le Calloc’h)
A Mi a magyar? Milyenek vagyunk? Mit jelent magyarságunk – kérdések akkor foglalkoztatnak bennünket leginkább, mikor történelmi sorsfordulatok következtében elfog bennünket abizonytalanság, a kilátástalanság érzése, mikor gyökereinket érezzük veszélyben, mikor
helyünket keressük a világban, s még mindig – nem találjuk.
Magyarságképünk vizsgálata történt és történhet kívülről és belülről, egy kívülálló szemszögéből, idegen fölénnyel vagy rokonszenvvel, illetve magunkból kiindulva önelemzéssel,önismeretre törekedve, elfogultan vagy elfogulatlanul, elmélyülten vagy felületesen. De
sohasem azonos módon. Mert magyarságképünk nem független az idő múlásától, a történelem
változásaitól. Teljességében van jelen mindig, benne van múltunk, jelenünk és jövőnk. S asors néha különös játékot űz velünk – végzetesen ismétlődő és visszatérő jelenségek
figyelmeztetnek, mely image-unkat karakterizálja.
Babits A magyar jellemről1104 és Illyés Gyula: Magyarok1105 című esszéjének újraolvasata,újraértelmezése kézenfekvővé teszi a kérdést: vajon hogyan változott magatartásunk,jellemünk, magyarságképünk megítélése az 1930-as évek végétől, akár napjainkig? Vajonárnyaltabb, igazabb lett-e egy tudós francia értelmiségi, Bernard Le Calloc’h véleményerólunk, a magyar lélekről mintegy 50 év alatt, egy 1948-ban írt elemzése óta?
Babits szerint a tényekből adódik a magyarság életrajza, történelmi és lelki eseményeink
naplója – az irodalom. Illyés az író felelősségével vall magyarságáról, annak lelkiállapotáról.
Babits és Illyés 1938-1939-es elemzései a magyarság karakterét, mentalitását vizsgáló
fejtegetések. A II. világháború küszöbén mindketten mélyen átérzik – újabb, talán végzetes
sorsfordulat előtt állunk, de hinnünk kell megmaradásunkban. S bármilyen furcsa, túléltük
1945-öt is, sőt hittünk az újrakezdésben.
Önelemzéseik megrázóan őszinték. Sok-sok hasonló elemmel, szemponttal. Mégis, Babits
szinte élete végén, érett, tapasztalt történelem-szemlélettel, a megmaradás érdekében a„magunkhoz való visszatérést”, a „magunkba szállást” hirdeti, Illyés pedig a fiatalság erejévelelőretekint, messzire néző hittel vall magyarságáról: jövőnk a remény!
Babits tanulmánya, mint egy impresszionista költemény: színek, hangok, érzések, hangulatok. Illyés a naplóműfajban, vagy a későbbi esszészerű vallomás-naplójegyzetben hasonlóanköltői, okos és ellágyuló, hisz előtte az élet: talán tehet valamit a magyarság jövőéért.
Dacosan, makacsul hisz ebben. Nézzük, milyennek látjuk magunkat 1939-ben.
Általános vélemény rólunk, hogy vendégszeretőek, harciasak, büszkék, bátrak és nyíltak
vagyunk. – Babits szerint sajnos ez nem igaz. Egy nemzet lelkének képzeletvilágát „egyország, egy föld, egy éghajlat színei, egy történet viszontagságai alakítják ki [...]” – Változékonyak, vagyunk, flegmák, egyben méltóságteljesek, nyugodtak. A táj szürke, kékes, barna,nyájas és zord, elegáns és barbár – sokféle, az időjárás szeszélyes, a nyelv heterogén, a
1104

BABITS Mihály, A magyar jellemről (1939), in Arcképek és tanulmányok, Szépirodalmi, Budapest,
1977.

1105

ILLYÉS Gyula, Magyarok, Nyugat kiadó és Irodalmi R. T., Budapest, 1938.

328

magyar sok fajból keveredett.1106 Rossz helyen vagyunk, ezért vagyunk harciasak. A magyar
képzeletvilága gazdag, sokszínű, de gyakran felületes. Szereti a pompát, a csillogást, azéletörömöt. De nem éli át mélyen a különböző helyzeteket. Egy kicsit „szalmaláng”.1107
Lassan, talán kényszerítetten alakult ki világszemléletünk: „Ő az, aki nyugodtan és szinte
fölénnyel jár Európa nagy diplomáciai termeinek parkettáján, ámbár távoli, kis nemzet
gyermeke, melynek sorsa többnyire a nagyobb és boldogabb nemzetek politikájától, gyakran
csak jóindulatától függ.”1108 Életünket talán a megalkuvásoknak köszönhetjük? Babits tehátmentalitásunk egyik fő jellemző vonását a józan szemlélődésben látja, de érzi ennek rejtettveszélyeit is. A szemlélődés gyakran nemtörődömséggé, „úgyis mindegy” filozófiává, lusta
mélabúvá, kételkedéssé alakul. De pesszimizmusunk nem a csüggedés, hanem az élet feszítő
rugója. Mindezt olyan szuggesztíven hirdeti, hogy elhisszük neki.
Szinte Babits önelemző tanulmányával egy időben jelenik meg Illyés: Magyarok címűnaplója, Babits elismerően hivatkozik rá többször is. Illyést 20-as évekbeli európai tartózkodása,
Párizs-élménye készteti a későbbi önvallomásra, hihetetlenül érzékeny és okos észrevételekre.
Bár 1933–1938 a naplójegyzetek időpontja, megállapításai időtlenek, mának szólóak. Mi amagyarság hivatása Közép-Európában? Tanulnunk kell történelmünkből. E hivatást csak
lojalitásunk erősítésével tudjuk betölteni.1109 De legyünk türelmetlenek is, öntépő magyar
intellektüelek, mint Kölcsey, mert az élet fő célja a tett. 1110 Legyünk, bár kis nép vagyunk,nagy nemzetté, a történelmi feladatokat fel kell ismernünk és azonosulnunk kell vele. Irodalmunk nagy eszményei ma is időszerűek, nekünk üzen Zrínyi, Kölcsey, Vörösmarty, Ady –mert nemzeti helyzetünk alig változott, a nemzet lelke, magatartása ugyanaz. De milyen is eza nép? Illyés szerint, Magyarország „Európa közepén egy árva kis földdarab, két folyó nyúlik
föl belőle, mint börtönrács mögött két segélyre tárt kar.”1111 Önmagából kiindulva vallja: „Amagyar mindenütt megállja a helyét, bár legszívesebben otthon maradna, [...]”.1112 Minden
gondolat mögött ott van a gond-élmény. Milyenek lettünk? Hallgatagok, bizalmatlanok, majd
kitörők. Türelmesek, majdnem közönyösök – mintha eleve elfogadnánk a lehető legrosszabbat, vagy valóban ázsiaiak? Éleselméjűek és belátók, de makacsok is.
Megrázó Illyés vallomása népének lelkéről, szelleméről és hazaszeretetéről. Mert ezt
jelenti a magyarságtudat belülről. Ismernünk kell, felfedeznünk önmagunkat, hogy tanulhassunk hibáinkból, hogy a későbbi nemzedék jobban élhessen. Illyés már ifjúságában tudja,
hogy az embereknek jövője legyen, „hogy a helyes jövő felé haladhassak minden akadályon
át, célul eszményt kell kialakítanom róluk...” S nem szabad eltávolodni ettől. „Beleszólhatoke népem sorsába?”1113 A költők feladata ez. Illyés felismerése hihetetlenül felkavaró: emlékei
a hazafelé útról: készülődés a feladatokra, nemzeti elkötelezettség és kérdések feltevése. Mi
lesz a sorsunk Európa népei között? Aki a hazáját szereti – elárulja az emberiséget? Szabad-e
túlságosan magasra tenni a mércét? S a válasz messzenéző: szükség van a szavak teremtő
varázserejére. A jelen csak átmenet, azért jöttünk, hogy továbbmenjünk, bennünk van
1106

Vö. BABITS, i. m., 167–171.

1107

I. m., 173.

1108

I. m., 176, 177.

1109

ILLYÉS, i. m., 297.

1110

ILLYÉS, i. m., 353.

1111

I. m., 446.

1112

I. m., 451.

1113

I. m., 459–460.

329

múltunk, jövőnk – a remény. Meg kell jegyeznünk, hogy Illyés magyarságképe az 1940-esévekben már mélységesen kritikussá és pesszimistává válik. Felejtsük el illúzióinkat – Európa
sem Kossuthot, sem Rákóczit, sem ezeréves múltunkat nem becsüli, „hírünk a világban
riasztó... Nyugaton a magyar név korcs, sunyi, hazug, gyáva és hatalmaskodó, kérkedő ésműveletlen nép-egyveleget idéz”. Ezt a XX. század nemzetközi politikájának nagy döntései
bizonyítják – figyelmeztet Illyés a szembenézésre, az önkritikára 1943 decemberében.1114
A Magyarok befejező része nagyon hasonlít az idős Sauvageot magyarországi emlékiratának búcsúsoraihoz – csak ő elhagyja Budapestet, hogy visszatérjen Franciaországba. De
ugyanúgy félti Magyarországot, mint Illyés.1115 Ugyanakkor valami hiányzik magyarságképeiből – ez a lelkiismeretfurdalás és az önmarcangolás. Kívülről nézve ugyanis nem
szükségszerű a felelősségérzet, csak játék, bár érdekes játék az egész.
A franciák véleménye rólunk évszázadokon át nagyvonalúan felületes és hiányos volt: debizonyosan egy általános történelemszemléletből alakult ki, mely hazánkat mindig szembeállónak vagy idegennek tekintette. De a legrosszabb, mikor bizonytalan és közömbös volt. A
XVI–XVII. századi francia enciklopédiákban elsősorban történelmi és földrajzi leírásokat
találhatunk, többnyire pontatlan adatokkal és nevekkel. Kezdetben ez a föld mesés gazdagság
és virágzás, majd később kietlen pusztaság és egészségtelen viszonyok, a betegségek hazája.
Sötét és ragyogó színek tehát, de általában kedvezőtlen kép. A magyar ember elsősorban
katona, ezzel jár féktelen, indulatos természete, szabadságszerető, jogait makacsul védi,gyűlöli az idegen uralmat, jellemzi a pompaszeretet és büszkeség, de erkölcsileg gyenge ésjellemhibája a viszálykodás. Európától elmaradott.1116 Érdekes, hogy később Kölcsey is ígyjellemzi a magyart: „Éjszaki konokság, ázsiai fényűzés”, szokása a vándorlás, s „küzdés aszabadság felé, de köznek részvétele nélkül”.1117
A 19. században árnyaltabb lesz a franciák rajzolta kép, de nem lesz általánosan ismert.
1848 bizonyára kelt bizonyos rokonszenvet (Lamartine, Antoine de Gérardo), de főleg aszázad vége felé tapasztalunk némi változást. Amadée Saissy (1844–1901) ír a magyarokról.
Hírlapíróként 1874-ben jön Magyarországra. A pesti egyetemen francia lektor, majd magántanár, Magyarországot második hazájának tartja. Mit mond a magyar mentalitásról? „Amagyar büszke a múltjára, nyugodt a jelenben, gondoskodó a jövőre nézve, de nem érti eléggé, hogy az indogermán népek között eltévedve, Nyugaton kell kapcsolatokat és rokonszenvet
keresnie.”1118 Úgy érzi, a franciák némileg ismerik a magyar történelmet, de a magyar nép
lelke majdnem teljesen ismeretlen! Ezért tart előadást a franciáknak Balassiról, Zrínyiről,Csokonairól, Berzsenyiről, Vörösmartyról.1119 Milyen a magyar? Lelkesedő, gyors felfogású,
jó csevegő, szereti a fényűzést, a lovakat és a szórakozásokat. Álmodozó, de nem germán
módon, hanem keletiesen; szelleme a franciákéhoz áll közel, politikai törekvései az
angolokéihoz hasonlítanak és fatalizmusa vagy álmodozó búskomorsága a Keletet idézi fel.”1120
1114

ILLYÉS Gyula, Hírünk a világban, in Iránytűvel I., Szépirodalmi, Budapest, 1975.

1115

Aurélien SAUVAGEOT, Souvenirs de ma vie hongroise, Corvina, Budapest, 1987, 300.

1116

Lásd részletesen Joseph BÁRDOS, La Hongrie dans les Encyclopédies Françaises (XVIIe et XVIIIe
siècles), Szeged, 1939. (Études Françaises 20.); Julienne BÍRÓ: La Hongrie et les Hongrois vus parles français du XVIIe siècle, Institut Français de l’Université de Pécs, Pécs, 1939. 23.

1117

KÖLCSEY Ferenc, Magyar, in Kölcsey Ferenc összes művei, Franklin, Budapest, é. n., 1275.

1118

1881. május 19. Revue Hongroise 3.

1119

Gazette de Hongrie, 1880. ápr. 8. Szerkeszti: Amadée Saissy.

1120

Gazette de Hongrie, 1881. ápr. 7. in Kozma ANTAL, Pázmándy, Saissy, Riedl és a magyar szellemiélet francia szócsöve, Különlenyomat a Debreceni Szemle 1941. évfolyamából.
330

Erről Jules Romains is ír: „Le seul pays d’Europe où j’ai vu une amertume profonde,
confinant au désespoir, c’est la Hongrie”.1121
S már itt vagyunk Sauvageot véleményénél – a XX. század tanulságainál, a tragikus
magyar sors megközelítésénél.1122
Talán nem igaz ez a megjegyzés Bernard Le Calloc’h-ra, 1123 aki ugyancsak nagyon jól
ismer bennünket, nyelvünket, történelmünket. Kutatásai a magyarokhoz kötődnek, senki semélte át úgy Kőrösi Csoma Sándor útját, vagy Rákóczi Ferenc sorsát, a magyar–francia kapcsolatokat.1124 Sokat tartózkodik Magyarországon – elhagyja hazánkat, majd mindig visszatér,
minden esztendőben, így a magyarság pszichológiájáról írt elemzései kivételes értékűek és
optimisták. De – kívülről szemlélődik mégis, nem tehet mást.
A magyar nép pszichológiai elemzése című tanulmánya 1948-ban jelent meg a Revue dePsychologie des Peuples című szociológiai folyóiratban.1125 Bernard Le Calloc’h 1947–1948ban a gödöllői premontrei francia gimnáziumban tanít. Tulajdonképpen ez az év az ismerkedések, a találkozások esztendeje, Magyarország felfedezése.1126 Valójában a trianoni éspárizsi békeszerződések igazságtalanságai utáni magyarság-problémák, történelmünk, földrajzunk, homályos eredetünk is érdekli a finnugor és földrajz szakos nyelvészt. Tudjuk, ez az
esztendő fordulópont történelmünkben, hisz 1947-ben még lehet hitünk és reményünk ademokrácia létében, de 1948-tól a sztálinista önkény sötétsége szakad ránk.
Le Calloc’h tanulmánya izgalmas kaland, hogy behatoljon lelkünkbe, hogy jobban megismerjen bennünket. Célja, hogy hangja áttörjön a vasfüggönyön, hogy megszakítsa a csendet,és közelebb hozza a francia olvasók számára ezt a távoli népet, akik ott, „là-bas” élnek, a1121

Jules ROMAINS, Impressions de Hongrie, La Nouvelle revue française, 1916.

1122

Lásd részletesen: MADÁCSY Piroska, Aurélien Sauvageot magyarságélménye, in Francia szellem a
Nyugat körül, Antológia Kiadó, Lakitelek, 1998, 287–296.

1123

Bernard Le Calloc’h, az ismert Kőrösi Csoma Sándor-kutató 1925. november 2-án született Le
Havre-ban. 1945 után Gödöllőn a premontreiek gimnáziumában tanított, majd az iskola megszüntetése után a budapesti Francia Követségen teljesített szolgálatot. 1953-ban tért vissza Franciaországba. Egy évvel később, szerb-horvát nyelvtudására való tekintettel Jugoszláviába, Belgrádba
küldték, ahol egy évig maradt. 1956 és 1958 között tolmácsként, fordítóként működött a
Miniszterelnöki Hivatalban. 1958-ban De Gaulle kabinetfőnöke lett. 1960-tól Georges Pompidou
haláláig (1974) a gaullista párt központi hivatalában dolgozott, a nemzetvédelmi miniszter mellett
is működött mint tanácsadó. 1974-ben, miután Jacques Chirac lett a miniszterelnök, visszakerült aminiszterelnöki hivatalba (Hôtel de Matignon), és René Tomasini államtitkár bizalmasa lett. Egyévre rá kinevezték a Conseil Supérieur de l’Électricité (Villamossági Művek felső tanácsa) igazgatójává. 1985–1995-ig a szenátusnál külügyi tanácsosként dolgozott. 1995-ben, hetvenéves korában
vonult nyugdíjba. Bernard Le Calloc’h a franciaországi Finnugor Társaság alelnöke, az Ázsiai
Társaság, az Írók Szövetsége, a francia Földrajzi Társaság választmányának tagja, történész, író.
Kiválóan beszél magyarul és finnül. A Magyar Orvostörténeti Társaság és a Magyar Földrajzi
Társaság tiszteletbeli tagja.

1124

Bernard LE CALLOC’H, Magyarok Franciaországban, franciák Magyarországon, Vác, 2005.

1125

Bernard LE CALLOC’H, Esquisse d’une psychologie du peuple hongrois, Revue de Psychologie desPeuples. Institut Havrais de Sociologie, Économique et de Psychologie des Peuples. 3e année, n º2,
avril 1948.

1126

Érdekes és hangsúlyozandó, hogy az első magyar író, akivel a párizsi Institut Hongrois-ban megismerkedik és aki felkelti érdeklődését, éppen Illyés Gyula volt. B. LE CALLOC’H, Gödöllői
emlékeim avagy hogyan lettem magyarbarát. A gróf Klebelsberg Kunó Alapítvány Füzetei, 7.
szám. 6.

331

szovjet megszállástól elzárva.1127 A tanulmányt néhány hónapja küldte el számomra. Elolvasása kapcsán számos kérdés merült fel bennem, melyek mindannyiunkat foglalkoztatnak nap
mint nap.
Kérdéseim (melyek önkéntelenül is egy újabb elemzést, szubjektív állapotrajzot adtak), azelőző tanulmány megállapításai kapcsán a jelenre vonatkoznak. M. Le Calloc’h 2005-ös
válaszaival (levelében)1128 együtt próbálom most közreadni.
A vállalkozás. 1948-ban őszintén és objektíven kívánja megismertetni a franciákkal amagyar valóságot, a magyar nép mentalitását. Úgy érzi, ez szükséges ebben a megosztott,kettévágott világban, hogy közelebb hozza egymáshoz a jószándékú embereket. Magyarságon
a 3 millió határon túli magyart is érti, akiket az emberi jogok semmibevételével szakítottak el
az anyaországtól. Ma is úgy érzi, tehát 2005 nyarán: szükség lenne egy ilyen mentalitáselemzésre, amikor már Magyarország is az Európai Unió tagja, szinte testvére Franciaországnak, és már 15 éve független az oroszoktól? Még mindig egységes magyar nemzetről szólna,a határon túli magyarokkal kapcsolatos sikertelen népszavazás ellenére? Ismernek-e már
bennünket a franciák?
„A pszichológiai elemzés mindig izgalmas vállalkozás. És különösen hasznosnak tűnik ez
Magyarország európai uniós csatlakozásának másnapján. Első alkalom ez évszázadok óta,hogy elfogadják a magyarságot, hogy megszólalhat az európai népek koncertjében. Arra
viszont nehéz válaszolni, hogy most jobban ismerik-e a franciák a magyarokat, mint a
múltban... Hiszen a franciákat elsősorban az Európán kívüli, távoli nélkülöző népek érdeklik,
emberbaráti szeretetből. Magyarország pedig már kivételezett – egy az Európai Unió tagjai
között.”Helyünk Európában. Beszél nyelvi és faji különbözőségeinkről, hogy ezer éve érkeztünk
a Kárpát-medencébe (a szlávok, germánok és a románok közé), és nem találjuk helyünket
Nyugat és Kelet között. Vajon változott most már a helyzet, európaiak, vagy még mindig
betolakodók vagyunk?
„Elmúlt már az az idő, amikor a magyarok Európán kívülinek érezték magukat, hisz márkitűnően integrálódtak. Egyszer és mindenkorra európaiak akarnak lenni, és nem kétséges,hogy azok. Ezért e kérdés, hogy a Nyugat elfogadja-e őket, már nem kérdés többé – ők maguk
Európa, Nyugat-Európa határai a muzulmán világnál vannak már, messze Keleten.”„Tragikus magyar sors”. Tanultunk-e tragikus történelmünkből? „A magyarok állva
halnak meg”! Majd újra talpra állnak. Elfogadjuk, hogy hiába minden, a „tragikus magyar
sors” újra beteljesül? És az utolsó pillanatban újra elrontunk mindent? Igazolja ezt az utóbbi
15 év?
„Jelenleg nincs ok a pesszimizmusra és a rezignációra. A határok – a politikai és erkölcsi
határok lassan eltűnnek, és a nagy nemzetek, melyek annyira féltékenyek voltak szuverenitásukra, lassan egységes nemzetté válnak, [...]”.

1127

Elzártságunkról, nemzeti számkivetettségünkről Illyés is ír Tristan Tzarával való beszélgetése
kapcsán, aki nem érti a magyar nemzet problémáit: „Rajta mérhetem a jóakaratúak felé is milyen
iszonyú falat kell áttörnünk: milyen messzeségben, milyen kivetettségben élünk, milyen mélyre
röptettünk arról a helyről, ahol most száz éve – 48 idején – álltunk a Nyugat tudatában. Bár akkor
sem voltunk olyan magasan, mint hisszük.” ILLYÉS Gyula, Franciaországi változatok, Nyugat,
Budapest, 1948. (Az új feladat, 35.)

1128

Lásd a mellékletben Bernard Le Calloc’h leveleinek néhány sora (2005. május 24-én és július 21én írt francia nyelvű válasza).

332

Vajon érdekli-e a mai magyarságot Trianon, gyászoljuk-e még június 20-án hazánk
szétdarabolását? Mi történt velünk közel 60 év alatt?
„Természetesen Trianon még mindig egy gyógyíthatatlan seb a magyarok számára.
Minden egyes magyarországi látogatásom erről győz meg még inkább, holott már lassan egyévszázada e szörnyű diktátumnak. Egyedül Európa lesz képes orvosolni ezt a problémát –hiszen célja eltörölni az igazságtalan határokat. Mindenesetre minden európai nemzetnek
vannak határon túli honfitársai (pl. a franciáknak a vallonok), de már nincsenek politikai és
gazdasági határok, az elkülönülés érzése elhalványul. Ez az, ami a magyarok számára isbekövetkezik az eljövendő 10 évben. És senkit sem lehet többé elítélni nemzetisége, nyelve,vallása alapján. Mint Mitterand mondta: „il faut laisser du temps au temps”.
Nemzeti identitás, nyelv. Milyenek ma nemzeti ünnepeink egy kívülálló szemével?
Megmaradt még nemzeti tudatunk, vallásunk, méltóságunk?
„A magyar nemzeti ünnepek, hasonlóan, mint Franciaországban és másutt, sajnos
nagyrészt elvesztették szimbolikus értéküket. Ma csupán alkalmat jelentenek a szórakozásra
vagy a pihenésre. Ugyanaz a helyzet a nemzeti érzéssel, mely veszített erejéből, s ez természetes, hiszen a szomszédok többé nem ellenségek. Erre jó példa a német–francia közeledés, smi úgy érezzük, hogy az egykori sajnálatos ellentétek lassan eltűnnek egy újabb össz-európai
nacionalizmus javára.” „A magyar nemzettudat gyengült a kommunista propaganda megújuló
csapásai alatt, de még mindig erős, főleg amikor a trianoni béke igazságtalan döntéséről vagy
a szovjet megszállásról van szó. Mindenesetre a nemzeti identitás főleg a nyelvben van jelen.
»Nyelvében él a nemzet«”. A finnugor nyelv sajátossága elpusztíthatatlanul a magyar nép
egységes személyiségét jelenti, de a vallása több irányú, több felekezetű.”Nyelvünk megőrizte-e harmóniáját, tisztaságát, nyugalmát? „A magyar nyelv sokat változott azóta, hogy elkezdtem tanulni, de kétségkívül nem jobban s nem kevésbé, mint minden
más nyelv. Ez a mentalitások átalakulásának következménye, és az újabb gondolkodásmód.
Nincs ebben semmi felháborító (meglepő): a nyelvek élő jelenségek (fenomének), melyek
azokkal a népekkel változnak, akik beszélik. A magyar nyelv semmit sem veszített
harmóniájából, de tagadhatatlanul szegényebb lett és néha csúnyább, köszönhetően a triviális
kifejezések használatának (de ez jellemzi a francia nyelvet is).”Kultúra. 1948-ban hangsúlyozta: „legnagyobb kincsünk a zene és a költészet. A művészi
gondolkodás, a magyar nyelv magas szintű kifejezésmódja.” És ma milyen súlya van a költészetnek és a költő szavának? Ki figyel oda? Visszhangozza-e még a költő az egész magyar
nemzet gondolkodását, érzelmeit? És a zene autentikus kifejezési eszköze maradt-e a magyarságnak és a magyar tájnak, ismerjük-e még a népdalokat, a népzenét: a magyar büszkeséget?
„A költészet még ma is fontosabb szerepet játszik Magyarországon, mint Nyugat-Európában, de az elmúlt 50 évben sokat veszített presztízséből. Ugyanez nem érvényes a zenére, akár
klasszikus, akár nem. Magyarország a muzsika királysága maradt, s nemcsak a cigányzenét
illetően.”Mentalitás, életmód. És milyenek ma a magyar nők és férfiak? Többet mosolyognak-e?
Így írta 1948-ban: „Magatartásuk hideg, szinte visszataszító, elrejtik szívük titkait, s bár
szenvedélyesek, nem látszik rajtuk. És az utca embere? Nem gesztikulál, nem kiabál, nyilvános helyeken nincs zaj, nincs családi veszekedés. És a gyerekek az iskolában nyugodtak,
nem zajosak, az egyetemisták pedig tisztelik professzoraikat.” „A magyar úgy tűnik, sohasem
ideges, soha nem siet.” Megváltozott-e mindez?
„A magyarok megőrizték viszonylagos hidegségüket – mint ahogy tapasztaltam már 1948ban. Kevesebbet gesztikulálnak, mint a déli népek. A tömeg se olyan zajos, mint a francia. S
van bennük egy bizonyos tartózkodás, ami talán ma nem tűnik olyan valódinak, mint 58 éve.”333

A nyugalom azonban visszafojtott – mit eredményezett mindez? S mi az oka? „Amit 1948ban mondtam a magyarokról, ma is érvényes: a magyar az sohasem siet, jellemzi egy
bizonyos passzivitás a tények elfogadásával.”
Változott-e a pesti lakások hangulata? Valamikor úri-konzervatív hangulatúnak, túl tágasnak találta azokat. Mi a véleménye a budapesti lakótelepekről? „Az egykori nagy lakások ma
már egyre ritkábbak és a lakosok elveszítették régi, kissé sznob magatartásukat. 1948-ban
még találkoztam olyan budapestiekkel, akiknek a »gentri magatartás« volt az ideális. De félévszázados szovjet elnyomás után ebből semmi sem maradt. A lakosság nagy része uniformizált lakótelepeken él, kecsesség és szépség nélkül. Talán a vidéki életben lehet újra fellelni aszépséget és a bájat. De ez semmiben sem különbözik Nyugat-Európa népeinek világától.”
Egykor, a tradícióknak megfelelően, a pesti kabarék éjszakáról éjszakára megteltek, amagyarok itt lelték kedvüket és vigasztalódtak. Vajon milyen szórakozást választanak ma a
fiatalok? Érezteti-e hatását az amerikai globalizáció? Kabaré helyett disco, drog és alkohol?
És érvényesül-e még az „Ex Hungariam non est vita”?
„Természetesen a mai magyar fiatalság sem ugyanúgy szórakozik, mint elődei. Ez azáltalános európai magatartás, melyhez Magyarország eddig kevésbé idomult – az amerikai
módi már jóval 1990 előtt elterjedt. A »Magyarországon kívül nincs élet« szállóige már 1990
óta nem helytálló.”A nők helyzete. Hogyan változott a nő helyzete, megítélése a magyar társadalomban?
Megvan-e még a lovagiasság, a hevület, a gálánsság, a bátorság, a régi értékrendszer? Aházasság és a szerelem? Megvan-e még a családok stabilitása? És a barátság? Fontosabb még,mint a szerelem? Vagy minden devalválódott?
„A magyar nők már 1948-ban megleptek engem nagyobb szabadságukkal, mint a franciák,
hiszen pl. többet dohányoztak, mint a férfiak, még az utcán is. S ez ma is igaz. Ugyanúgy
emancipálódtak, mint mindenütt Nyugaton, főleg a városokban. Talán vidéken, mint az
természetes, kissé konzervatívabbak. A házasság nélküli együttélés a rendszerváltás óta egyre
divatosabb. De természetesen, a szerelem mindig szerelem lesz, s ez nem csak a szexualitást
jelenti.”Gondolkodásmód. Milyennek érzi ma a magyar gondolkodást? Reálisabb, logikusabb,
elemzi és levonja a tanulságokat, vagy nem tanult semmit a történelem folyamán?
„Igen, a magyar szeret álmodozni, majd csalódni a rideg valóságban, azaz semmit sem
számontartani. De ez ugyanígy volt 58 éve, s ez cigányzene hallgatása nélkül is lehetséges.”
Megmaradt-e még a közösségi szerep, a szociális elkötelezettség, az egyén önzetlensége?
„A magyar általában boldogtalan, nem szereti a pénzt, bár mindent megtesz érte, mert
dolgozik, de a pénz kifut a markából. Mi a legfontosabb számára? Nem a szerencse vagy atakarékosság, inkább a rang és hatalom, a társadalmi funkció, a társadalmi szerep. Még haszegény is, nagynak érzi magát és nagylábon él. Képtelen a kapitalista középszerűségre”(1948). És ma? a bankok és a pénz világában? Még mindig képtelen adósság nélkül élni?
Pazarló nemzet vagyunk-e még mindig?
„A magyar ma, 2005–2006-ban kétségkívül egoistább lett. De szeret nagylelkűnek látszani
még akkor is, ha nincsenek meg a lehetőségei. Ez egy régi mentalitásbeli örökség, melyet
még a kommunizmus sem tudott kiölni.”
Úgy gondolta: „És mégis szeretjük a munkát és fáradhatatlanok vagyunk, bár keveset
keresünk.” És mire mentünk a nagy lelkesedésünkkel?

334

„A magyar ma mérsékelten szereti a munkát. Ősei kötelességtudóbbak, dolgosabbak
voltak. Itt láthatjuk a kommunizmus hatását, amely minél inkább forszírozta a munka
dicséretét, annál inkább kiábrándított abból. Annál is inkább, mert a minta az orosz modell
volt és mindenki tudta, hogy az oroszok mint régi szolga nép, notórius munkakerülők.”A fentebb vázolt magatartás rezignált tudatra, beletörődésre, depresszióra utal. A végzet
arra kényszerített bennünket, hogy örökösen újrakezdjük. Változott-e mindez, vagy csak még
rosszabb? Miben hiszünk ma? Hiszünk-e valamiben?
1948-ban még azt írta, a magyarok hisznek abban, hogy végül a létért folytatottküzdelemből az ember kerül ki győztesen. „Ember küzdj és bízva bízzál”. És ma?
„A magyarok rezignált magatartása! Ez nem új! Ennek a népnek már annyi kudarca, annyi
keserű csalódása volt, hogy nem lehet ezen meglepődni. De ez a rezignált magatartás avégzetszerűen, szinte állandóan rákényszerített kihívások fényében nem nevezhető
depressziónak. Ez a tudat, mely gyakran nem képes pozitívan reagálni az eseményekre. S ez
az állapot nyilván nem készteti a ma élő magyarokat a cselekvő küzdelemre. Madách szavai, a„Küzdj és bízva bízzál” igazából ma nem aktuálisak. Hiszen ott van az emlékezetükben:
azokat, akik harcolni akartak, meggyilkolták vagy száműzetésbe kényszerítették.”
És Európa? Jóvá tette-e hibáit velünk szemben, és megadta-e a lehetőséget aboldogulásra? Vagy csak kihasznált, kifosztott, megalázott újra?
„Európa 2005-ben már nem jelent földrajzi fogalmat, elsősorban politikai tartalmat nyert
abban az értelemben, hogy népei és államai elhatározták: segítik egymást, megértik egymást,elismerik egymást. A múlt idők régi ellentétei eltűntek. Ezt akarja minden európai, ezt jelenti
ez az új geo-politikai egyesülés, amely egyedül teszi lehetővé számára a hanyatlás elkerülését
vagy a nagyok közötti összeroppanást (lásd USA, Oroszország, Kína, India stb.) Európa
mindenki számára egy nagy szerencse: sem a magyaroknak, sem a franciáknak nincs más
választásuk, még akkor is, ha az utóbbi időben a fejlődésben sajnálatos válság következettbe.”Együttérzés. Sauvageot sokat írt rólunk, félig magyarnak érezte magát. Mi az, amitmásképpen lát, mint Sauvageot, és most a 21. században kérdezne, nekünk tanácsolna, mint
„majdnem-honfitársunk”, magyar-francia, akinek sorsa hozzánk kötődött.
„Mintegy 60 éve érzek mély, bizonyítottan rokonszenvet a magyarok iránt, amelyet, azt
hiszem, tanúsítottam írásaimban és vallomásaimban. Mindebben úgy gondolom nagyon közel
vagyok Sauvageot-hoz. Legyen az bármi, ami a magyarság számára bekövetkezik, jó vagy
rossz, nem hagy engem érintetlenül. És ezt jelenti ez a kifejezés: együttérzés, szimpátia,barátság.”
Konklúzió: A fenti eszmefuttatások elgondolkodtatóak, újabb önelemzésre késztetők.
Mikor Bernard Le Calloc’h megírta első magyarság-elemzését, éppen hogy ismert bennünket,
a találkozás frissessége, a fiatalság lelkesedése, és az átélt történelmi traumák fölötti
megrendülése ott van gondolataiban. De főleg az az élmény: túléltük, megmaradtunk mi –franciák és ti – magyarok. Akkor még nem tudta, nem tudhatta, hogy ők – valóban élhetnek
európai szinten, de minket 50 évig vasfüggöny fog elválasztani Európától.
Mostani levelében a 80 éves Bernard Le Calloc’h bölcs élettapasztalattal és tudással felvértezett történelmi leckét ad nekünk: európaiságból, francia identitásból, diplomáciai érzékből.
Nem véletlenül – hiszen De Gaulle kabinetfőnöke, belső tanácsadója volt.1129 Ő hisz az
Európai Unióban, az egyesülés eszméjében – ami meggyőződése –, hiszen így kerülhető el a
1129

Diplomataként dolgozott a budapesti és a belgrádi francia nagykövetségeken is. (1948, 1954)335

háború, s azt akarja: higgyünk benne mi is. Ismer bennünket, mindent tud rólunk – történelmünket, kultúránkat, irodalmunkat, nyelvünket. De mégis – kívülről figyelve, kívülről
analizálva. Látja erényeinket és hibáinkat: a passzivitást, az álmodozást, az egoizmust és afelelőtlen költekezést, az összefogás hiányát. Látja, de nem érti már, nem tudja megérteni
pesszimizmusunkat, szemlélődő magatartásunkat, kételkedésünket. Hiszen elértük, amire
annyira vágytunk: Európa befogadott bennünket az Unió tagjaként. Miért nem ujjongunk hát?
Nem tudja, hogy az elmúlt 15 év nem hozott számunkra semmit, csak csalódást, az egy
szovjet megszállás megszűnését kivéve. Érdeklődéssel átgondolja, de nem érzi át, mert nemérezheti, hisz ő francia, egy a győztesek közül, amit Babits üzen, amit Illyés mond: mi csak
akkor tudunk igazán európaiak lenni, ha megmaradunk magyarnak, csak azért is.
„Egyszóval a magyar lét nem kilátástalan és nem gyümölcstelen. Talán éppen
nehézségeinkből és gyötrelmeinkből fakadnak erőink. Külső dolgokban nem sokat bízhatunk.
Lehet, hogy elkerül bennünket a »hatalom és a dicsőség«. A villámok az Isten térdein
feküsznek. A cselekvés útja megnyílhat, vagy elzárulhat...
Nemzet vagyunk, a szó régi, szellemi, jogi, erkölcsi értelmében; nem pedig faj a tülekedő
fajok között, se nem valami nyomorult, kicsiny erőlködés a nagy erők félelmetes csataterén.
Csak nem akarunk ilyenné válni? Meg kell maradnunk nemzetnek, léleknek, szabadnak,
nemesnek, alkotónak, keleti nyugalomban, mely mindenkivel dacol, szellemi erőben, mely
senkinél sem érzi hátrább magát. Nem átváltozásra, magunkból való kikelésre van szükségünk. Inkább magunkhoz való visszatérésre. Magunkba szállásra.”1130

Melléklet:

1130

BABITS Mihály, A magyar jellem, i. m., 198–199.

336

MOHOS MÁRIA
Kulturális együttműködések a magyar–szlovén határ mentén
A magyar–szlovén kulturális együttműködés egyaránt fontos államközi, regionális és települési szinten. Meghatározó jelentőségű a szlovéniai magyarok esetében Magyarországgal, amagyarországi szlovén kisebbség esetében az anyanemzettel való kapcsolattartás.
1. Magyarok Szlovéniában
Az a terület, amelyen az önálló szlovén állam az 1991-ben létrejött, etnikai szempontból
sohasem volt egységes. A nem szlovén etnikai közösségek tarka együttesét két csoportba: a
klasszikus (területi) kisebbségekre és az újkori nemzeti közösségekre (zömük a volt közös
jugoszláv állam nemzeteinek tagja) lehet osztani.
A klasszikus (területi) nemzeti kisebbség tagjait az állam „nemzeti közösség” státussal
ismerte el, és biztosítja számukra a közösségi és egyéni jogok teljes védelmét. „Az olasz ésmagyar nemzeti közösségnek és tagjainak a Szlovén Köztársaságban biztosítva van a Szlovén
Köztársaság alkotmányából és a hatályban lévő nemzetközi szerződésekből eredő valamennyijog” (Szlovén Köztársaság Hivatalos lapja, 1991). Biztosítja a nemzeti szimbólumok szabadhasználatát, lehetővé teszi a nemzeti azonosságuk fenntartására szolgáló szervezetek
alapítását kulturális, oktatási, tudományos, gazdasági és könyvkiadási területen. A közösségek
tagjainak joga van saját anyanyelven történő nevelésre és oktatásra, s ezen területek
fejlesztésére. Törvény állapítja meg azokat a területeket, amelyeken a kétnyelvű oktatás
kötelező. A kisebbségek korlátlanul tarthatnak mindenféle kapcsolatot az anyaországukkal.
Azokon a területeken, ahol a közösségek élnek, tagjaik saját jogaik megvalósítása érdekébenönkormányzati közösségeket alapíthatnak. Javaslatukra az állam e nemzeti önkormányzati
közösségeket felhatalmazhatja az állam hatáskörébe tartozó bizonyos feladatok ellátására,valamint biztosítja az ezek megvalósításához szükséges eszközöket. A közösségek tagjainak
jogai létszámuktól függetlenül biztosítottak. A nemzeti közösségek képviselőinek beleegyezése nélkül nem változtathatók meg a róluk hozott törvények és rendeletek.
A nemzetiségileg vegyesen lakott területen a kollektív jogok a nemzeti közösséget objektíven megilletik, s az érintettek döntik el, hogy ezekből a lehetőségekből mennyit vesznek
igénybe. Új elem a szlovén szabályozásban, hogy a vegyesen lakott térségekben nem határozták meg a jogok érvényesítéséhez szükséges számbeli határt. Közép-Európában egyedülálló
módon néhány fő is igénybe veheti a nemzeti közösséghez tartozásból eredő különleges
jogokat és támogatásokat, de erről nyilatkoznia kell.
A vegyes lakosságú településeken a kétnyelvűség kötelező, s a községek statútumai –alaptörvényei – rendelkeznek a nyelvhasználatról. A saját anyanyelv használata szóban ésírásban minden hivatalos szinten biztosított, az okmányok is kétnyelvűek.
A helyi önkormányzatokról szóló törvény előírja, hogy a nemzetiségileg vegyesen lakott
területen a nemzetiségi közösségnek a községi tanács munkájában legalább egy képviselővel
részt kell vennie.
A Szlovén Parlamentben 1-1 választott képviselője van az őshonos (magyar és olasz)
kisebbségnek, akikre az országban bármely választási körzetben lehet szavazni. Az országgyűlésben működik egy nemzetiségi bizottság, amely a négy állandó testület egyikeként
minden őshonos kisebbségi üggyel hivatalból foglalkozik.
337

A Magyar Nemzeti Közösség a Szlovéniában őshonos magyarságot fogja össze. A
közösséghez tartozók döntő többsége a szlovén–magyar határ mellett fekvő területen él. A
terület nagysága összesen 195 km2, melyet a Kobilje, Stehovci, Bukovci szlovén falvak északiés déli részre vágnak. Az északi – goričkói – részen 8 magyarok lakta település fekszik 65
km2 területen, míg délen 22 település 130 km2-en.
A magyar lakosság száma Szlovéniában a második világháború utáni időszakban fokozatosan és folyamatosan csökkent: a magyar nemzetiségűek száma az 1953. évi 11 000 lakosról
1991-re 8 503 főre, majd 2002-re 6 243 főre apadt, ez az ország népességének 0,32%-a.
A magyar kisebbség által lakott településekben négy kétnyelvű általános iskola működik, sa lendvai középiskolában is kétnyelvű oktatás folyik. A maribori egyetemen magyar szakos
diplomát szerezhetnek a hallgatók.
Az 1959-től jellemző kétnyelvű oktatás hatására az asszimiláció és az elvándorlás aszlovéniai magyarság körében felgyorsult. A többség nyelvét is beszélő fiatalok nagyobb
arányban tanulhattak tovább a közép- és felsőfokú oktatási intézményekben, könnyebben
vállaltak munkát a családi gazdaságokon kívül. Körükben növekedett a vegyes házasságok
aránya is, amely szintén az asszimiláció erősödését segíti.
A független szlovén állam jelentős támogatást nyújt a területén élő magyar kisebbségnek.
A Lendván működő Magyar Nemzetiségi Művelődési Intézeten keresztül finanszírozza a
Muratáj című folyóirat, a Naptár című évkönyv, valamint a Lendvai Füzetek megjelentetését.
Biztosítja, hogy a városban lévő könyvtár állománya magyar nyelvű kötetekkel gyarapodjon.
Hozzájárul magyar nyelvű könyvek kiadásához, kulturális programok, konferenciák, szakmai
találkozók szervezéséhez. Minden évben támogatja a muravidéki magyar lakosságú falvakban
működő citerazenekarokat (10), népi együtteseket (16), valamint népdalköröket (13), lehetővé
teszi számukra a magyarországi fesztiválokon való részvételt. Ezzel a támogatással segíti aterületén élő magyar nemzeti kisebbség identitásának megőrzését.

1. ábra: A két kisebbség létszámának alakulása 1950–2001 között anyanyelv szerint(KSH és szlovén népszámlálási adatok alapján szerk. Mohos M.).

338

2. Szlovének Magyarországon
A magyarországi szlovén kisebbség döntő többsége Vas megyében, a Rábától délre, a Vendvidék területén él. A Vendvidék a történeti Magyarországon Vas megye szentgotthárdi és
muraszombati járásához tartozott.
Az első világháború után kialakított új határok kettészakították a területet. A határ kijelölése során nem vették figyelembe a tradicionális etnikai-gazdasági kapcsolatokat, így acsaknem homogén szlovén-vend tömb déli fele a Szerb-Horvát-Szlovén Királysághoz került,
az északi Magyarország része maradt. A Vendvidék északi része három ország határai közéékelődött be, s magyar fennhatóság alá került nyolc település: Alsószölnök, Apátistvánfalva,Felsőszölnök, Orfalu, Permise, Rábatótfalu, Ritkaháza és Szakonyfalu. A falvak közül később
Permisét és Ritkaházát Kétvölgy néven összevonták, Rábatótfalut pedig 1983-ban Szentgotthárdhoz csatolták. A Vendvidék falvai közül négy – Apátistvánfalva, Felsőszölnök,
Kétvölgy és Orfalu – közvetlenül a magyar–szlovén határ mellett fekszik.
A szlovén anyanyelvű népesség száma Magyarországon 1900 óta a negyedére csökkent,
1990-ben már csak 1 945 fő volt. A szlovén népesség fogyása hazánkban – csakúgy, mint a
szlovén többségű falvakban – 1970 és 1990 között gyorsult fel. A 2001. évi népszámlálás
során szlovén/vend nemzetiségűnek vallotta magát 3 025 fő, illetve ehhez a kulturálisértékekhez, hagyományokhoz kötődőnek 3 429 fő. A szlovén/vend anyanyelvet 3 180-an
vallották magukénak, s valamivel kevesebben, 3 108-an beszélik családi-baráti körben
Az 1993-ban megszületett kisebbségi törvény a 13 támogatott kisebbség közé sorolja amagyarországi szlovénokat, akik a törvény értelmében az államtól anyagi támogatást kapnak,
helyi és országos kisebbségi önkormányzatot hozhatnak létre.
Az anyanyelven való tanulás csak az óvodában és az általános iskolában lehetséges a
szlovének számára Magyarországon. Szlovén tanítási nyelvű középiskola nincs – német,szerb, horvát, román, szlovák és cigány van –, a szentgotthárdi Vörösmarty Gimnáziumban anyelvet tanítják. A felsőoktatást a szombathelyi Berzsenyi Dániel Tanárképző Főiskola
Szlovén tanszéke képviseli. Korlátozott számban van lehetőség szlovéniai felsőfokú képzésreállami ösztöndíj segítségével, de középiskola hiányában az irodalmi nyelv tudása nélkül ahátrány alig leküzdhető.
Az anyanyelv használata szempontjából, valamint a szlovén identitás megőrzése miatt a
kisebbség tagjainak életében fontos szerepe van annak, hogy vallásukat anyanyelvükön
gyakorolhatják-e. Felsőszölnökön vasárnaponként szlovén nyelvű mise van, a katolikus pap
Szlovéniából jön át. Alsószölnökön évente egyszer, karácsonykor szlovén nyelvű,Apátistvánfalván a nagyobb ünnepeken kétnyelvű mise van, holott az ott szolgáló tisztelendő
szlovén anyanyelvű.

3. A magyar–szlovén határmenti kapcsolatok a 20. század utolsó évtizedében
Szlovénia önálló állammá válása után már 1992 novemberében aláírta azt az egyezményt
Magyarországgal, amelyben a felek megállapodtak az országukban élő magyar nemzeti
közösség és szlovén nemzeti kisebbség külön jogainak biztosításáról. A két ország 1993
júniusában barátsági és együttműködési szerződést kötött, amely többek között a nemzeti
kisebbségek kölcsönös elismerését és támogatását is tartalmazta.

339

Az egyezmény és a szerződés aláírása után gyors és pozitív változások következtek be ahatármenti településeken. A feltételek megteremtését követően új határátkelőhelyek nyíltak amagyar–szlovén határon, amelyek a határszakasz déli részén a szlovéniai magyarok és az
anyaország, az északi részén a magyarországi szlovének és anyanemzetük közötti kapcsolatokerősödését segítették.
A 20. század utolsó évtizedében feléledtek azok a kapcsolatok, melyeknek alapja az
ezeréves történelmi múlt során a megyei és táji kötődés volt. A volt muraszombati járás
települései (Muraszombat község) Vas megyével, a volt Alsólendvai járás falvai (Lendva
község) Zala megyével keresték az együttműködés lehetőségét, és a megyei önkormányzatokkal évente megállapodtak a közösen szervezett és támogatott programokban.
Szlovéniában korábban, Magyarországon néhány évvel később teremtődött meg az az
intézményi háttér, amely részben a kisebbségek támogatásában, részben a kulturális együttműködésben a koordinátor szerepét tölti be. Lendván/Lendaván már 1993-ban megalakult a
Magyar Nemzetiségi Művelődési Intézet (MNMI), melyen keresztül a szlovén állam a magyar
nemzeti közösséget támogatja. Szentgotthárdon 1998-ban kezdte meg működését a Szlovén
Kulturális Központ (SZKK), amely Magyarországon az előző intézethez hasonló feladatokat
lát el.
A rendszerváltás után már 1990. október 27-én megalakult Felsőszölnökön a Magyarországi Szlovének Szövetsége (MSZSZ). Az Országos Szlovén Önkormányzat (OSZÖ) a
kisebbségi törvényt követően 1994-ben jött létre, ugyanabban az évben 10 szlovén önkormányzat alakult. Budapesten 1991-től működik a Szlovén Egyesület, Szombathelyen 1999-tőla Pável Ágoston Szlovén Kulturális Egyesület. Szentgotthárdon szerkesztik a Prorabje címűkéthetente irodalmi nyelven és helyi nyelvjárásban megjelenő lapot, amelyet az MSZSZ ad ki.
Az OSZÖ szlovén nyelvű könyvek kiadásával segíti az anyanyelv ápolását. A városban 2000.
június 23-tól heti 8 órában sugároz műsort a Radio Monoster, melynek stúdióját a Szlovén
Kulturális és Információs Központ épületében rendezték be. A közszolgálati Magyar Televízió havonta kétszer 25 perces szlovén nyelvű magazint sugároz. Muraszombatról háromhetente bibliobusz érkezik Felsőszölnökre, Apátistvánfalvára és Szentgotthárdra 2000-től.
A június utolsó hétvégéjén Őriszentpéteren megrendezett Őrségi Vásár, valamint aszeptemberi Lendvai Szüret a határ másik oldalán működő hagyományőrző csoportoknak,kézműveseknek is kínál bemutatkozási, árusítási lehetőséget. A hasonló programok sorabővíthető hetési, vendvidéki rendezvényekkel. Lentiben is szeptemberben zajlik a Nemzetközi
Vásár, amely a határ menti gazdasági kapcsolatok fejlődését segíti.
Összegzésként elmondható, hogy a politikai életben bekövetkezett változások pozitívan
hatottak az államközi kapcsolatokra. Bár gyors ütemben fogy a határ mindkét oldalán élő
kisebbségek száma, ennek ellenére az érintett települések, kulturális intézmények, személyek
közötti kulturális kapcsolatok intenzitása nem csökken.

340

2. ábra: A vizsgált települések intézményei és ellátottsága 2001-ben (szerk. Mohos M.).
1 = postahivatal, 2 = orvosi rendelő, 3 = orvosi rendelő helyben lakó orvossal,
4 = gyógyszertár, 5a = óvoda, 5b = általános iskola alsó tagozat, 5c = általános iskola felső
tagozat, 6 = körjegyzőségi székhely, 7 = benzinkút, 8 = vasútvonal, 9 = folyó, 10 = államhatár

341

Irodalom
Érintkező kultúrák, kisebbségi értékek. Identitás, kultúra, kisebbség, szerk. SÁNDOR László, MTA
Pécsi Akadémiai Bizottsága, Pécs, 2001.
GÖNCZI L., A muravidéki magyarság 1918–1941, Lendva, 2001, 367.
A határ, amely elválaszt és összeköt, szerk. MOHOS Mária, Pécs, 2002. (A tanulmányok: MOHOS
Mária, A szlovén–magyar nyelvhatár térségének tudományos feldolgozásai, HAJDÚ Zoltán, Aközigazgatási határok változásai a Kárpát-medencében, FERENCZY Gábor, Zala megye közigazgatási térszerkezetének változásai 1989-ig, MAJDÁN János, Egy rég-új vasút szerepe a szlovén–
magyar határ mentén, MOHOS Mária, Kisvárosok a határ mentén, MUNDA HIRNÖK Katalin, A
rábavidéki szlovének szerepe a határokon átnyúló kapcsolatokban, Kozár Mária, A szlovénszervezetek törekvései a megmaradásért, KOBOLKA István, Legális és illegális határátlépők aszlovén–magyar határon, ZÁMBÓ Péter, A „vasfüggönytől” a schengeni határellenőrzésre való
felkészülésig és a Magyar Határőrség részvétele a közbiztonság fenntartásában, GYURICZA László,
A turizmus lehetőségei a szlovén–magyar határ mentén)
KLEMENČIČ, V.–PAKK M., 1970: Demografska struktúra narodnostno mešanega ozemlja v Prekmuru,
in Inštitut za geografijo, Ljubljana, 1970, 8.
KOMAC, M., A nemzeti közösségek védelme a Szlovén Köztársaságban, Nemzetiségi Intézet,Ljubljana, 1999.
KOVACSICS J., Szentgotthárd és környéke. Szentgotthárd környéki, dél-burgenlandi, őrségi és vendvidéki falvak és nemzetiségek (1183–1995), Budapest, 2000.
KOVÁCS A., A magyar–szlovén nyelvhatár és a trianoni határ, Lendvai füzetek 17. Lendva / Lendava,
2000, 113.
KOZÁR MUKIČ M., Slovensko Porabje – Szlovénvidék, Ljubljana–Szombathely, 1984.
M. KOZÁR M., A magyarországi szlovének demográfiai sajátosságai, Magyarország nemzetiségeinekés a szomszédos államok magyarságának statisztikája (1910–1990), Budapest, Központi Statisztikai Hivatal, 1992, 333–338.
Magyarország és Szlovénia. Úton az Európai Unió felé. 1991–97, KSH, Budapest, 1998.
MOHOS M., A határ túlsó oldalán, Muratáj 1996/2, 1996, 96–104.
MOHOS M., Népességföldrajzi vizsgálatok a magyar–szlovén határmentén, in Határon innen –határon túl, szerk. Pál Ágnes–Szónokyné Ancsin Gabriella, Szeged, 1996, 313–318.
MOHOS M., A szlovén–magyar nyelvhatárról készült adatfelvétel, tudományos feldolgozások és
kutatások, Muratáj 2000/1–2, 168–174.
MOHOS M., Közigazgatási változások a magyar–szlovén határ menti térségben, in Érintkező kultúrák,kisebbségi értékek – identitás, kultúra, kisebbség, fel. szerk. SÁNDOR László, Pécs, 2001, 189–204.
MOHOS M., A határ elválasztó és összekapcsoló szerepe a magyar–szlovén határszakaszon, in „...Ahol
a határ elválaszt”, szerk. Pásztor Cecília, Balassagyarmat–Várpalota, 2002, 548–558.
MOHOS M., A magyar–szlovén nyelvhatár változásai 1900–2000, in Etnikai kölcsönhatások éskonfliktusok a Kárpát-medencében, szerk. Kozma István, Papp Richárd, Budapest, 2003, 89–122.
MUNDA HIRNÖK K., Vzroki in razvoj poljedelskega sezonskega zaposlovanja med porabskimi
Slovenci na Madžarskem, in Razprave in gradivo 26–27. Ljubljana, Inštitut za narodna vprašanja,
1992, 238–248.
MUNDA HIRNÖK K., Šolstvo v zamejstvu. Madžarska, in Enciklopedija Slovenije, 13 zv., Ljubljana,
1999, 95–96.

342

MUNDA HIRNÖK K., A magyarországi (Rába-vidéki) szlovének kutatására irányuló törekvések
Szlovéniában, in Érintkező kultúrák, kisebbségi értékek, i. m., 161–167.
Népek a Mura mentén – Ljude ob Mure – Völker an der Mure – Ljuddi uz Mure, szerk. Janez BALAžICés VÁNDOR László, Murska Sobota–Zalaegerszeg, 1996.
Tanulmányok a szlovéniai magyarság köréből, szerk. JUHÁSZ Gyula, Budapest, 1994.

343

NAGY KÁROLY
„Éjjel-nappal, minden hullámhosszon”
Történelemhamisítás 1956-ról magyarországi
történelemtankönyvekben évtizedeken át
A két világháború között keletkezett európai diktatúrák többnyire abban excelláltak, hogy a történelmet erőszakos eszközökkel átíratták. E törekvésben mindegyik jeles eredményeket
mondhatott a magáénak, a történelemhamisításnak azt a szintjét
azonban, amelyet a sztálinizmus idején produkáltak, valószínűleg egyik sem érte el.1131
Ahol a nemzeti múlt értékeinek elhallgatása lesz a történészek
és az iskola feladata, ott hamis, torz nemzettudat alakul ki.1132

Az identitástudat része a történettudat is. Ahhoz, hogy kik vagyunk, az is hozzátartozik, hogy
kik voltunk. Ahhoz, hogy ki a magyar, mi a magyar ma – és következésképpen: holnap – azt
is tudnunk kell, hogy kik voltunk, mik voltunk tegnap.
Az 1956-os magyar forradalom drámai napjai, órái néhány legkatartikusabb percét akkoréltük át, amikor az állandóan nyitva tartott rádióból egyszercsak ezt a reveláció erejű vallomást hallottuk október 30-án délután 2 óra 6 perckor:„Kedves Hallgatóink!
Ebben az órában új fejezetet nyitunk a Magyar Rádió történetében.
A Rádió hosszú évekig a hazugság szerszáma volt. Parancsokat hajtott végre. Hazudott éjjel,
hazudott nappal, hazudott minden hullámhosszon. Még a minap, hazánk újjászületésénekórájában sem bírta abbahagyni a hazugságot. De az a harc, mely az utcán kivívta a nemzet szabadságát és függetlenségét, a Rádió falai közt is fellángolt. Akik a hazugság hirdetői voltak, eperctől fogva nem munkatársai többé a Magyar Rádiónak, mely ezentúl joggal viselheti Kossuth
és Petőfi nevét.
Mi, akik itt állunk a mikrofon előtt, jórészt új emberek vagyunk ezen a helyen. A jövőben a régi
hullámhosszokon új hangokat fognak hallani. Ahogy a híressé vált régi esküminta követeli: az
igazságot, a teljes igazságot és semmi mást, csak az igazságot akarjuk elmondani. [...]
Mi az egész forradalmi mozgalom szószólóinak valljuk magunkat és a magyar nemzet hangját
akarjuk hallatni ország-világ előtt. [...]
Kelt Budapesten, 1956. október 30-án.
A Rádió Forradalmi Bizottsága”1133

Az igazság nyilvános kimondhatósága a forradalom egyik vívmányává vált. Csakúgy, mint
ahogy kimondhatatlansága volt a forradalom kitörésének egyik oka is.
1131

ORMOS Mária, Hatalom és történelem, in A történelem vonatán, Budapest, 2005, 55–56.

1132ANDRÁSFALVY Bertalan, lásd Mi a magyar?, szerk. ROMSICS Ignác, SZEGEDY-MASZÁK Mihály,
Budapest, 2005, 34.

1133TÓBIÁS Áron, Két októberi kedd című írása (Magyar Nemzet, 1991. október 29.) szerint a szövegetÖrkény István írta és Basa György olvasta fel a Rádióban.

344

Ahogy egy tizennyolc éves diáklány vallotta az ENSZ különbizottságának 1957-ben:„Szabadságot akartunk, nem jólétet. Lehet, hogy kenyerünk se volt, és sokunknak nem volt
megélhetési lehetőségünk se – de mi szabadságot akartunk! Hazugságok között nőttünk fel.
Állandóan hazudnunk kellett. Egy ép gondolatunk nem lehetett, mert mindent belénkfojtottak.
Gondolatszabadságot akartunk!” Az ENSZ különbizottság jelentése a tanúvallomáshoz ezt amegjegyzést fűzte: „A fiatal diák szavai a lehető legtömörebben fejezték ki azt az eszményt,ami az országos felkelést elindította.”1134
A tényfeltáró ENSZ különbizottság – Dánia, Ausztrália, Ceylon, Tunézia és Uruguay
képviselőinek vezetésével – a bizonyítékok megvizsgálása, a dokumentumok tárgyilagos elemzése és a 111 tanú meghallgatása eredményeként összeállított zárójelentése többek között akövetkező „alapvető tényeket” („the essential facts”) sorolja fel az 1956-os magyar forradalomról:„Ami Magyarországon 1956 októberében és novemberében történt, spontán nemzeti
felkelés volt, amit a népben régóta háborgó sérelmek okoztak. Ezek egyike Magyarország
Szovjetuniónak alárendelt helyzete volt, a másik az, hogy a kormányzó rendszert az ÁVH,vagyis a politikai rendőrség terrorja tartotta fenn.
Az október 23-i tüntetések kezdetben teljesen békés természetűek voltak. A tüntetők
egyikénél sem volt fegyver. A tüntetést fegyveres felkeléssé [...] az ÁVH fokozta, amikor
tüzet nyitott a népre a Rádió épülete előtt. Néhány órán belül szovjet tankok vonultak fel amagyarok ellen. Ez méginkább hozzájárult a nép egységbe kovácsolásához.
A felkelést elejétől végéig diákok, munkások, katonák és értelmiségiek vezették.
A forradalom alatt kinyilatkoztatott politikai követelések legtöbbje között az a kikötés isszerepelt, hogy a demokratikus szocializmus legyen a magyar politikai struktúra alapja.
Az a néhány nap szabadság, amelyet a magyar nép élvezhetett, bőségesen igazolta a
felkelés közakaratú mivoltát. Országszerte szabad sajtó és rádió kelt életre, és az ÁVH feloszlatása általános megelégedést és örömet váltott ki, ami nyilvánvalóvá tette, hogy mennyire
egységessé vált a nép, mihelyt a rettegés súlya alól felszabadulhatott.
Ellentétben a szovjet kormány állításaival, amelyek szerint a magyar forradalmat Magyarországon kívüli kapitalista elemek sugalmazták, a bizottság csak azt a következtetést vonhattale, hogy a második szovjet intervencióval szemben tanúsított magyar ellenállás a magyar nép
abbeli akaratának hősies megnyilatkozása volt, hogy küzdjön nemzeti függetlenségéért.”1135
Az 1956-os magyar forradalom leverése alatt és után a szovjet haderő quisling kormánytállított fel és tartott uralomban Magyarországon harminchárom évig, Kádár János vezetésével.
Ez a kormány árulásban és hazugságban fogant és született. Az 1956. november 4-i,
megsemmisítő erejű szovjet össztámadás hajnali óráiban Kádár János és Münnich Ferenc egy
Ungváron – tehát a Szovjetunió területén – leadott, később Szolnokról sugárzott nyilatkozatot
olvastatott fel a magyar rádió hullámhosszán. E nyilatkozat néhány részlete így hangzott: „Azalulírottak: Apró Antal, Kádár János, Kossa István és Münnich Ferenc miniszterek, Nagy
Imre kormányának volt tagjai bejelentjük, hogy 1956. november 1-jén, megszakítva ezzel akormánnyal minden kapcsolatunkat, kiléptünk a kormányból és kezdeményeztük a Magyar
Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány megalakítását. Erre a felelős lépésünkre annak felismerése késztetett, hogy a reakció nyomása alá került és tehetetlenné vált Nagy Imre kormányán
belül nem volt semmi módunk cselekvésre a népköztársaságunkat, a munkás-paraszt hatalmat,
1134

United Nations, Report of the Special Committee on the Problem of Hungary, (Az Egyesült Nemzetek Szervezete különbizottságának jelentése) General Assembly, Official Records: Eleventh
Session, Supplement no. 18 A/3592, New York, 1957, 68.

1135

Uo. 137–138.

345

szocialista vívmányainkat megsemmisítéssel fenyegető, mind nagyobb erővel jelentkező
ellenforradalmi veszéllyel szemben. Nem nézhettük tovább tétlenül, a cselekvésre képtelennévált kormány tagjaiként, hogy a demokrácia leple alatt ellenforradalmi terroristák és banditákállati módon gyilkolják le legjobb munkás és paraszt testvéreinket. Elhatároztuk, hogy mindenerőnkkel küzdünk a reakció, a fasizmus fenyegető veszélye és azok népgyilkos bandái ellen.
A Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány azzal a kéréssel fordult a szovjet hadsereg
parancsnokságához: segítsen népünknek a reakció sötét erőinek szétverésében és abban, hogy
helyreállíthassuk a rendet és nyugalmat hazánkban.”1136
A quisling Kádár-kormány 1957-től kezdve visszaállította a forradalom előtti kommunista
totalitárius rendszert a szovjet-megszállta Magyarországon. Hét éven keresztül különös
kegyetlenséggel végrehajtott megtorló kormányprogramja során 349 embert kivégeztek éstöbb tízezer embert letartóztattak, bebörtönöztek, deportáltak. Elindított – és az 1989-es rendszerváltoztatásig nagy erőszakkal igyekezett hatályosítani – egy olyan „agymosó” programot
is, amely azt a hazug propagandát sulykolta éjjel-nappal, miszerint az 1956-os forradalom
ellenforradalom volt, a forradalmárok gyilkos fasiszták voltak, a szovjet hadsereg tömegpusztító agressziója baráti segítségnyújtást képviselt, és a kommunista egypártrendszerű
totalitárius rendőrállam a magyarországi népakarat legitim, demokratikus képviselője.
Miért?
2006. június 7-én, Nagy Imre születésének 110. évfordulója alkalmából a Magyar Tudományos Akadémia emlékülésén mutatták be romániai, snagovi fogsága alatt írott jegyzetei
történelmi jelentőségű első kiadását Gondolatok, emlékezések 1956–1957 címmel. Erről szóló
tudósításában – Nagy Imrét idézve – ezt írja Kő András:1137 „Nagy Imre szerint Kádár János
és a kommunista pártok vezetői azért hazudják ellenforradalomnak a magyar forradalmat,
mert Magyarország a szovjet érdekszférába tartozik, ami azt jelenti, hogy ‘nemzeti függetlenségi jogaival nem rendelkezik.’ Nagy Imre így ír: »Magyarországon most az a helyzet,
hogy Kádár személyében az ország és a párt élén olyan vezetés áll, amely [...] teljes
mértékben aláveti magát, a pártot és az országot a szovjet hatalmi érdekeknek, azt azonban
nem tudja érvényesíteni a Szovjetunió fegyveres beavatkozása nélkül.«”Orwell ezt írta 1984 című regényében: „Azt tartják, hogy aki meghatározza a múltat, az
meghatározza a jövőt, és aki a jelen ura: az határozza meg a múltat.”1138
Az 1956-os forradalomról hamisított propaganda-özön különösen a forradalom kerekévfordulóin árasztotta el az újságokat és folyóiratokat, a könyvüzleteket és könyvtárakat, arádió- és a TV állomásokat.1139
1136

Egy népfelkelés dokumentumaiból, 1956, szerk. Korányi G. Tamás, Tudósítások Kiadó, Budapest,
1989, 113–116.

1137

KŐ András, „Veszélyes gondolatok”, Magyar Nemzet 2006. június 7., 4.

1138

George ORWELL: 1984, New York, Harcourt Brace, 1949, 35.

1139

A hatalmas mennyiségű publikációt hadd példázza itt csak e tíz tétel: MOLNÁR János, Ellenforradalom Magyarországon 1956-ban, Akadémiai, Budapest, 1967; HOLLÓS Ervin, Kik voltak,
mit akartak?, Kossuth, Budapest, 1967; BERECZ János: „1956 – negyedszázad távlatából”, Társadalmi Szemle, 1981, 8–9. sz.; Ez történt, szerk. PINTÉR István, RÉNYI Péter et. al., Népszabadság–
Kossuth, Budapest, 1981. (A Népszabadság cikksorozata 1956-ról); HOLLÓS Ervin–LAJTAI Vera,
Hidegháború Magyarország ellen / 1956, Kossuth, Budapest, 1982; a Historia című folyóirat
(szerk. GLATZ Ferenc) számos évfolyamának számos cikke, pl. 1982. 1, 6; 1983. 2.; A néphatalom
védelmében, szerk. BERECZ János et. al., Budapest, Zrínyi, 1984; GERÉB Sándor, HAJDU Pál, Az
ellenforradalom utóvédharca, 1956. november–1957. március, Budapest, Kossuth, 1986; SZABÓ
Bálint, Az ötvenes évek, Kossuth, Budapest, 1986; Magyar történeti kronológia, szerk. BENCZÉDI
László, GUNST Péter, L. NAGY Zsuzsa, Tankönyvkiadó, Budapest, 1987.
346

A három „T” korában (tiltott, tűrt, támogatott információ, téma, mű, adat, dokumentum) az
1956-os magyar forradalom valóságai a tabuként tiltottak közt váltak majdnem teljesen
elérhetetlenné az átlagember számára. Bárminemű publikálásukat büntető cenzúra tette lehetetlenné, könyvtári olvasásuk csak külön kutatói engedéllyel volt lehetséges néhány könyvtár
zárolt részlegében, külföldről bejuttatásukat határőrségi és postai elkobzások veszélyeztették,
a külföldi rádióadásokat zavaróállomások tették nehezen hallhatóvá.
Ezt írta erről nemrégiben Gróh Gáspár irodalomtörténész: „A mai magyar társadalom
három és fél évtizeden át élt úgy, hogy a fölötte uralkodó hatalom a maga legitimitását nem
teljesítményével, hanem az általa letiport szabadságharc gyalázásával akarta bebizonyítani.
Kötelező hűségeskünek számított 1956 ‘le-ellenforradalmazása’. Enélkül senki előtt nem nyílt
szabad pálya. A forradalom megvallása bűncselekményszámba ment: ahhoz, hogy valaki neszenvedjen üldöztetést, hallgatnia kellett. Így épült fel a hazugság vára...”1140
Szigethy Gábor irodalomtörténész erre így emlékezik: „1956 árnyékában éltünk. Megoldatlan, borzalmas emberi tragédiákat rejtő történelmi mocsár. Boldog lehet mindenki, akinek
legalább a magánéletében nem kellett hazudnia, csalnia, megtagadni önmagát még a családjaelőtt is.”1141
A pszichológiai hadviselés legalantasabb és legkövetkezetesebb kormányprogramja amagyar ifjúság történettudatának – és ezzel nemzeti önismeretének, identitástudatának –megnyomorítását, deformálását, fogyatékossá csonkítását tűzte ki célul. Az 1956-os magyar
forradalomról kreált történelemhamisító hazugság-csomagot a diktatórikus rendszer beleírattaaz általános és a középiskolások, sőt az egyetemisták tankönyveibe is kötelező tananyagként,évről évre minden újabb kiadásban nagyjából azonos szöveggel.
A tizennégy-tizenöt éves nyolcadikos általános iskolásoknak például így szólt a szöveg atörténelemkönyvükben huszonöt éven át: „A szocializmus építését egy időre megakasztotta az
1956-os évi ellenforradalmi lázadás. Kitörésének több oka volt. A nyugati imperialista körök
és a külföldre emigrált ellenforradalmárok állandóan uszítottak népünk, rendszerünk ellen. Ők
készítették elő titkos hazai központok segítségével az ellenforradalmat. Nyugat felől fegyveres ellenforradalmárok rajzottak be hazánkba. Az ellenforradalmárok a népi demokrácia
megdöntésére törekedtek. Gyilkolták a kommunistákat, a haladó gondolkodású embereket.
Több ezer hazafit zártak börtönbe. Olyan volt a helyzet, mint Horthy fehérterrorja idején. A
Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány összefogásra szólította fel az igazi hazafiakat. Segítséget kért a szovjet csapatoktól és felszámolta az ellenforradalmat.”1142
A középiskolások tananyaga a negyedik osztályban írta elő e történelmi esemény tárgyalását. A tankönyv erről szóló fejezetének címe ez volt: „Az ellenforradalmi támadás és leverése” (1961, 1965) máskor: „A fegyveres ellenforradalom” (1968); „Ellenforradalmi támadásaz épülő szocializmus ellen” (1976); „Az 1956-os ellenforradalom” (1983). E fejezetek
rendszerint a következő szövegeket is tartalmazták: „1956. október 23-án a revizionista
uszítók megszervezték az egyetemi hallgatók tüntetését, majd este ellenforradalmi felkelést
1140GRÓH Gáspár, A besározott csoda, Magyar Szemle, 2005. október 5.

1141

Új Horizont, 2006, 2. sz., 108.

1142

Köszönöm Nagy Piroskának, az American International School of Budapest tanárának, hogy
elküldte számomra a korabeli általános és középiskolai tankönyvek megfelelő részleteit: CSISZÉR
Béla, SÁRI Gusztáv, Történelem az általános iskolák 8. osztálya számára, Tankönyvkiadó, Budapest, 1966, 191–193, 205.; i. m., 1968.; i. m., 1973, 28–30, 37.; i. m., 1983, 131–133.; – i. m. 1961.
77–279, 285.; i. m., 1965. 344–346, 358.; i. m., BALOGH Endre, 1968, 300–302, 317.; i. m., 1976,
317–321, 333.; i. m., JÓVÉRNÉ SZIRTES Ágota, 1983, 87–90, 223.

347

robbantottak ki. Fegyveres támadást intéztek a Rádió, a József Távbeszélő Központ, a Szabad
Nép székháza és más fontos középületek, továbbá fegyverraktárak ellen.
Október végén visszaállították a többpártrendszert, s a koalíciós kormányzati formát. Megalakult számos szélsőjobboldali párt, még a nyilaskeresztes mozgalom is szervezkedni
kezdett. A tőkés rend visszaállításának veszélye valóban fennállt. Nagy Imre kormányába
egyre reakciósabb politikusokat vont be, szélesre tárva a kapukat a kapitalista, nacionalista és
fasiszta áradat előtt. Az utcákon véres fehérterror bontakozott ki.
November 3-án Szolnokon Kádár János vezetésével új Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt
Kormányt alakítottak. 4-én Kádár János bejelentette, hogy az ellenforradalom leverésére
segítséget kértek a Szovjetunió Vörös Hadseregétől. A Szovjet harcosok másodszor szabadították meg népünket, saját vérük hullatásával a fasizmus rémtetteitől.”1143
Az egyetemi hallgatók sem mentesülhettek a dezinformációs kampánytól. 1986-banpéldául, a minden felsőoktatási intézményben kötelezővé tett Magyarország története 1918–
1975 című tantárgy egyetemi tankönyve ezt tartalmazta az 1956-os forradalomról: „A magyar
ellenforradalom célja a kapitalista-földesúri rendszer visszaállítása volt. Az ellenforradalmi
lázadók megtámadták a Magyar Rádió Székházát, a Dózsa György úton pedig – a tömeghisztéria fokozására – ledöntötték a Sztálin-szobrot. Sikerült több száz diákot, ipari tanulót ésfelnőtteket is bevonniuk a fegyveres csoportokba. Nagy Imre és csoportja felbátorította areakció erőit. A nemzetközi imperializmusnak Magyarországon az ellenforradalom nyeregbe
segítésével egy új háborús tűzfészek létrehozása volt a célja.”1144
Hány magyar fiatalt érinthetett a kommunista diktatúra harminc éve alatt ez az „agymosó”
kampány?
Az évről évre kimutatható statisztikai adatoknak megfelelően az 1956-os forradalom
történetét meghamisító, hazug propagandát 1957 és 1988 között közel hétmilliónyi ember –az ország 67 százaléka – tanulta kötelező tananyagként az általános és középiskolákban, több
mint kétmillióan kétszer, az egyetemisták háromszor.1145
Az ezek közül ma is élő 30, 40, 50, 60 éves emberek némelyike vezető, mások tudatát isbefolyásoló pozíciókban tevékenykedik. Revideálta-e ez az embercsoport az 1956-os forradalomról tanult információit azóta, és milyen mértékben? Vagy okozott-e nemzettudatában
komoly károkat, nemzeti közössége iránti közömbös, netán negatív érzéseket ez azévtizedeken át folytatott, történettudatot roncsoló kormányprogram?
Számos gondolkodónak manapság erről komor a diagnózisa. Jankovics Marcell például eztírta nemrégiben: „Az országlakosoknak nem elhanyagolható része – ‘köszönhetően’ akommunista uralom évtizedeinek – közönyössé vált a nemzeti sorskérdések iránt. Nem hazafi,
vagy honleány, csupán lakos. Nem kevesen kifejezetten ellenséges érzületet táplálnak magyarügyek iránt.
A magyar romlásnak századai sok magyart tettek öngyűlölővé, s szolgáltattak sokak
számára elegendő okot ahhoz, hogy szabadulni akarjanak magyarságuktól. Mert, hogy nem jó
1143RÁNKI György, Történelem az általános gimnáziumok IV. osztálya számára, Tankönyvkiadó,
Budapest, 1960, 265.

1144

Magyarország a 20 században, írták BALOGH Sándor, GERGELY Jenő, IZSÁK Lajos, JAKAB
Sándor, PRITZ Pál, ROMSICS Ignác, Kossuth, Budapest, 1985, 402–420.

1145

Köszönöm Vizvári Erzsébetnek, az Oktatási Minisztérium munkatársának, hogy történelmi statisztikai adatokat juttatott el számomra az ország oktatási intézményeiben évente végzettek létszámáról.

348

magyarnak lenni. Ilyen rossz történelemmel... Elhitték, hogy ez a csodálatos történelemrossz... Elhitték, hogy 1848, 1956 hiába és értelmetlen volt, elhitték, hogy a történelem és ahagyomány tehertétel, amit le kell dobnunk a vállunkról. Elhitték, hogy könnyebb lesz alelkük, ha megtagadják magyar voltukat...”1146
Az 1989. évi rendszerváltoztatás, az 1990-es szabad választások és az 1991-es szuverenitás-visszanyerés – június 19-én hagyta el az ország területét a megszálló szovjet hadsereg
utolsó katonája – óta nem kell hazugságokat tanulniuk a magyar fiataloknak 1956-ról. A
forradalom ötvenedik évfordulója évében, 2006 tavaszán konferenciát szervezett Fehérvárcsurgón több alapítvány, tanszék, intézet és egyesület, tucatnyi ország történésze és történelemtanára részvételével e címmel: 1956 az európai tankönyvekben. Az erről hírt adó tudósítás
kiemeli, hogy Magyarországon „az 1991-től használt tankönyvek már forradalom és szabadságharc néven említik 1956-ot, de kevés teret szentelnek a számunkra sorsdöntő napoknak. A
téma 1995-ben lett kötelező érettségi anyag”. Sok ország sok előadója biztatónak, dejelentősen hiányosnak diagnosztizálta országa tankönyveinek a magyar 56-ról tanított
történetét.1147
A jelenlegi magyarországi tankönyvek 1956-ról szóló részeit így bírálja Kondor Katalinújságíró: „Kinek is áll érdekében, hogy ‘kilúgozottan’ szóljunk 1956-ról? A tankönyvírók
többségének bizonyára, hiszen átlapoztam az 1990 óta megjelent történelem tankönyvek
forradalmi fejezeteit. Immáron sok oldal – s tömény unalom. Nesze nektek, fiatalok!”1148
A mai magyar fiatalok nyolcvan százalékának tragikusan hiányosak az ismeretei az 56-os
magyar forradalomról. Egy erről szóló legújabb tudósítás ezt írja: „Egy felmérés szerint amagyar diákoknak csak húsz százaléka nyilatkozott úgy, hogy tanult az 1956-os forradalomról. A tudatlanság oka, hogy a tanmenet végén már nincs idő a világháború utáni események
tanítására, de szerepe van benne a tanárok bizonytalanságának és az érdeklődés hiányának
is.1149
Hogyan is írta Santayana? „Akik nem tudnak emlékezni a múltra, arra ítéltetnek, hogy
megismételjék”.1150

1146

JANKOVICS Marcell, Jó magyarnak lenni, Új Horizont, 2006, 1. sz., 4.

1147

FERCH Magda, Az igazság fele. Emlékezet és felejtés – Ezerkilencszázötvenhat forradalma az
európai tankönyvekben, Magyar Nemzet, 2006. május 6.

1148

Új Horizont, 2006, 2. sz., 187.

1149

GRÉCZY Zsolt, Alig tudnak a diákok a forradalomról, Népszabadság, 2006. augusztus 11.

1150

George SANTAYANA: The Life of Reason, I., 1905.

349

ANU NURK(Tartu)Magyarország képe az észt interneten 2000–2006
Korábban az észtországi sajtóban 1940-től 1944-ig napvilágot látott cikkekkel foglalkoztam(Nurk 1994),1151 mostani írásomban pedig a 60 évvel későbbi eseményeket tárgyalom. A
Magyarországgal kapcsolatos cikkek a Postimees című újság on-line verziójából származnak(www.postimees.ee). Az 1857 óta folyamatosan megjelenő Postimees a legnagyobb észtországi napilap, amelynek on-line verziójában minden közlemény szabadon, névtelenül
kommentálható. Ezért állandó figyelemmel kísérem a hozzájuk kapcsolódó kommentárokat
is. Ezek alapján lehet ugyanis megtudni, mi az olvasók véleménye bizonyos közlésekről,valamint hogy milyen témájú hír keltette fel az olvasók érdeklődését.
A tárgyalt, 2000 és 2006 közé eső időszak érdekes mindkét ország történelmében:Magyarország 1999. március 12. óta, Észtország pedig 2004. március 29. óta a NATO tagja.
Az EU tagjai ugyanazon a napon, 2004. május 1-jén lettünk. A viszonylag hosszú időszak
során, amit Magyarország és Észtország közösen töltött az EU-hoz csatlakozó államok listáján, az észt újságírás külügyi hírei közé a közös európai értékek felé irányuló magyar törekvések is bekerültek. E folyamat során Magyarország fejlődését gyakran hozták példaképül azészteknek. Ugyanebben az időszakban a Postimees hetente közvetítette a 2004 elejéigműködött Szabad Európa rádióadó budapesti tudósítójának híreit. A Bereczki András által
összeállított heti összegzések megfelelően tájékoztatták az észt olvasót a magyarországi napi
eseményekről. A rádióadó észt adásainak megszűnte után azonban a magyar hírek száma a
Postimeesben némileg csökkent, és témakörük is szűkült.
A Postimeesben hat és fél év alatt összesen több mint 200 olyan publikáció jelent meg,amely konkrétan magyar témával foglalkozik. A megjelent írásokat évenkénti bontásban
tárgyalom.

2000
2000-ben nem túl sok magyar vonatkozású cikk jelent meg, de ezek alaposak voltak. Erre azévre esett két fontos állami látogatás is: Orbán Viktor miniszterelnök május végén, Mádl
Ferenc köztársasági elnök pedig december közepén látogatott Észtországba. Orbán látogatásával kapcsolatban az újságból kitűnik, hogy ez az első miniszterelnöki látogatás a majdnem
80 éves diplomáciai kapcsolatok történetében. Az újság szintén elárulja, hogy Orbán Viktor
Tartuban ünnepelte 37. születésnapját. (Ungari peaminister Viktor Orbán pidas Tartus
sünnipäeva. 01.06.2000)
2000-ben Észtország külpolitikájának legfontosabb kérdései a NATO- és az EU-csatlakozás tárgyalásai voltak. Észtország mindig számított Magyarország támogatására a NATOkérdésben. Mádl köztársasági elnök látogatásával kapcsolatban a Postimees megjelentette
Erkki Bahovski újságíró exkluzív interjúját a köztársasági elnökkel, amely alapján Magyarország támogatását adja Észtország NATO-ba lépéséhez (Ungari annab Eesti NATOsse
1151

Anu NURK, Ungarn als Thema in der estnischen Presse 1940–1944, Hungarologische Beiträge 7.,
Jyväskylä, 1996, 79–84.

350

saamisel oma panuse. 15.12.2000). Mádl Ferenc megerősítette, hogy a magyarok mély szimpátiát éreznek az észtek iránt, tartui látogatásakor a magyar elnök szavai szerint öröm voltlátni, milyen sok magyar tanított és tanult a Tartui Egyetemen, és hogy mekkora érdeklődést
mutatnak az egyetemen a magyar nyelv és kultúra iránt. „A Tartui Egyetemen való látogatás
meggyőzött, hogy a finnugor együttműködés nem pusztán üres szó” – mondta Mádl Ferenc.
Néhány cikk foglalkozik a magyar mezőgazdaság tapasztalataival a piacgazdaságra valóáttérés során, például A Magyar Vörös Csillag nem fél Európától (Ungari Punane Täht eipelga Euroopat. 27.10.2000) című beszélgetésben Csirkés László, a nádudvari Nagisz Rt.
igazgatója arról mesél, milyen nehézségeik voltak a rendszerváltás idején, és hogyan sikerült
a szocialista időszakból való gazdaságnak az új gazdasági viszonyok között életben maradni.
Magyarország valószínűsíthető EU-taggá válása az igazgatóban mégis ambivalens gondolatokat támasztott. Véleménye szerint a magyar mezőgazdaság az elmúlt tíz évben elmaradt, és
az Európai Unió nehézségeket fog jelenteni számára. Csirkés hozzáteszi, hogy az utóbbi négyév a magyar mezőgazdaság számára katasztrófa volt, ugyanakkor mégis optimista. „Mostjobb” – mondja.
2000-ben jelent meg Észtországban Andreas Oplatkának, a Neue Zürcher Zeitungújságírójának Lennart Meri – Észtországért élt élet című könyve. Meri elnök maga mondja akönyv utószavában, hogy ez a könyv elsősorban az olyan közép-európai olvasóknak íródott,akik számára Észtország éppoly ismeretlen, mint az észtek számára a Dominikai Köztársaság.
Az újság megemlíti, hogy Oplatka magyar származású, aki az 1956-os események miatttávozott hazájából. Észtországban először 1970-ben járt. A Neue Zürcher Zeitung külügyi
szerkesztőjeként a keleti blokk országai érdekelték különösen. (President Meri: Tahtsin Eestit
maailmale kodusemaks muuta. 14.12. 2000)
Az egyik legérdekesebb szöveg november 27-én jelent meg, amelynek címe „Magyar
forradalmárok aknája robbant Rein Raudsepp alatt” (Ungari ülestõusnud panid Rein
Raudsepale miini. 27.11. 2000). Rein Raudsepp a Suvorov Tiszti Főiskola végzőseként 1956.
november elején kapott táviratot, amely szerint azonnal vissza kellett térnie szabadságáról
Kijevbe. A Tisza határfolyónál rájött, hogy Magyarországon valódi háború folyik. A Tiszán át
jöttek a sebesülteket szállító járművek, ellenkező irányba pedig a tankok mentek. A tisztek
feleségei sírtak, hogy miért kell a férjüknek ilyen fiatalon háborúba menni. Raudsepp elsőállomáshelye Debrecen volt, utána Miskolc, végül pedig Szombathely. Ezekről az emlékképekről, amelyek Raudsepp emlékezetébe vésődtek – a miskolci villanyoszlopokonsárgacsizmás ávósok lógtak, megkínzott magyarok kiáltásai, tűzharcok –, ő sohasem mesélt akésőbbiekben Magyarországon, amikor ott tudományos kutatásokat végzett. „Ez arculköpés
lett volna számukra.” De amikor a Mafilm tanúkat keresett egy dokumentumfilmhez,
Raudsepp jelentkezett, és szerepelt a filmben. Az első tiszti fizetéséért Raudsepp 1956
novemberében öltönyt vett, amely szavai szerint jobban védte a golyóktól, mint egy golyóálló
mellény. Ebben az öltönyben Raudsepp táncolni is járt, mellzsebében TT-pisztollyal. Egy
magyar szóra is emlékszik – »Kiz-länd« –, amely szerinte kislányt jelent. Arra a kérdésre,hogy gondolt-e Szombathelyen szökésre, azt válaszolta, hogy őt figyelmeztették: „Ne is
gondoljon ilyesmire, magának Észtországban családja van.” Raudsepp azt mondja, hogy
bizonyos értelemben hálás is a magyar szabadságharcosoknak, mert attól az aknától, amely
felrobbant a harckocsija alatt, megsérült a lába, ezért 1958-ban le tudott szerelni a szovjet
hadseregből, és civil életet kezdhetett vegyészként. Egyetemi diplomáját 1963-ban ugyanabban a sötétkék divatos öltönyben vette át, amelyet 1956-ban Magyarországon vett magának.
De a 60-as években gyakran rémálmokat látott, ezek az ő magyarországi álmai voltak.

351

2001
A 2001-ben megjelent közlések túlnyomó részben kulturális témájúak. Az olvasókat
tájékoztatják a Budapesten zajló Észt Filmnapokról, egy textilkiállításról, valamint az észttémájú kiállításról a Kalocsai Kulturális Központban. Megtudjuk, hogy a Tallinni Művészeti
Akadémia hallgatói tanulmányi úton jártak az erdélyi magyaroknál. Észtországban fellépett a
Ghymes együttes, tagjai egy interjúban megjegyzik, hogy a Viljandi Zenei Folklórfesztivál
Európa legszínvonalasabb, népi kultúrával foglalkozó rendezvényei közé sorolható.
Az év végén, a téli hónapok alatt két magyar filmklasszikus filmjeit mutatták be. Novemberben Jancsó Miklósnak, az egyik legkiemelkedőbb és legegyénibb magyar filmrendezőnek
négy filmjét játszották. (Tallinnban mától magyar filmklasszikusokat láthatunk, Tallinnas
näeb tänasest Ungari filmiklassikat. 21.11. 2001).
December elején a Tallinni Moziházban Makk Károly filmjeit vetítették. (A magyar film
felébresztette az észtek szabadságvágyát, Ungari film ärgitas Eesti vabadusmõtet 02.02.
2001). „A magyar filmeknek mára talán feledésbe merült szerepük van az észt szabadságvágy
kifejlődésében. Ha az úgynevezett peresztrojka előtti időszakra gondolunk, a 80-as évekelejére, a stagnálás időszakára, akkor a magyar filmek előtt a szólásszabadság hordozóiként
nagy feladat állt az egyetemi és más filmklubokban, valamint az alkotói tevékenységgel
foglalkozó szövetségek tagjainak rendezett zárt filmnézéseken. A magyar filmkészítők – úgytűnt – megengedhették maguknak azt, amiről nekünk, a gondosan ellenőrzött provincián még
beszélni sem volt szabad, és amelynek bemutatását sem tették lehetővé, vagy mert nem
merték, vagy talán mert nem is akarták. Érdekes, hogy néhány magyar film véletlenül hivatalosan is forgalomba került, bár a kartoték regisztrációs kártyáján ez a megjegyzés szerepelt:„csak zártkörű előadáson való bemutatás megengedett”. Szabó István Apa című filmje például
egy volt ezek közül. Makk Károly Szerelem és A másik út című filmjeit a filmklubokban észárt előadásokon pedig különösen gyakran mutatták be az úgynevezett glasznosztyidőszakában.”Szintén decemberben Észtországba látogatott a Romano Drom együttes, amely a Postimees
kulturális rovatában kiemelkedően dicsérő recenziót kapott (A cigányok felpezsdítik a vért,
Mustlane ajab vere käima 11.12. 2001). Az értékelő kritikában megjegyzik, hogy az együttes
által bemutatott műsor még az érett középkorú, nyakkendős férfiakat is elismerő bekiabálásra
és lábbal dobolásra ösztönözte. A cikk szerzője azt írja, hogy „a magyar cigányok nem kérték,
hogy nézzem és hallgassam őket. Kényszerítettek rá. Behatoltak hideg belső világomba,
mindent felolvasztottak benne, és aztán ropogó tűzön megsütöttek. Ha a koncert két óra
helyett négy-öt óráig tartott volna, biztosan megpörkölődtem volna. A lábam az erkély
padlóján dobolt, a hangom berekedt a kiabálástól, a kezem piros volt a tapsolástól. Minél több
szám jött, annál nagyobbá tágult a lelkem. Köpni szerettem volna a saját kulturális kasztom
értékes korlátaira, lovakat akartam volna lopni és száguldozni...”2002
A 2002-es év a megjelent írások száma szerint a leggazdagabb – 77 magyar témájú hír jelent
meg. Különösen egy témakör szembeötlő: a magyar parlamenti választások. A Postimeeshétről hétre kiegyensúlyozott hangú tudósításokban számolt be a választási kampányról. A
cikkek szerzője Bereczki András volt.

352

Hosszú cikk foglalkozik a Budapesten megnyílt Terror Házával (Magyarországon megnyitották a kommunizmus és nácizmus áldozatainak múzeumát, Ungaris avati kommunismi ja
natsismi ohvrite muuseum. 25.02. 2002). Az újság elmondja, hogy nyolc háztömbnyi hosszúságú sorok álltak a múzeum látogatására várva.
kulturális hírek köréből megtudjuk, hogy a Tallinni Művészeti Akadémia falán
leleplezték id. Jakó Géza, az észt kerámiaművészet alapítójának emléktábláját, aki 1923–1933
között az Állami Iparművészeti Iskola kerámia tanműhelyének vezetőjeként tevékenykedett.
(A Művészeti Akadémia emléktáblát szentel a magyar kerámikusnak, Kunstiakadeemia avab
mälestustahvli Ungari keraamikule 24. 09. 2002). Jakó Géza alapozta meg a hivatásos
kerámiatanítást Észtországban. Az emléktáblát Jávorszky Béla, magyar nagykövet leplezte le.
A

Különös cikk jelent meg az újságban azután, amikor Mádl Ferencnek, a magyar köztársasági elnöknek vissza kellett fordulnia a szavazási bizottság előtt, mivel nem volt nála személyi
igazolványa (Kultúrák különbsége, Kultuuride erinevus. 22. 04. 2002). Mai Vöörmannújságírónő arra emlékeztet ezzel kapcsolatban, amikor 1999-ben Észtországban Lennart Merielnök ment el először a helyi választásokra új otthonában, Viimsiben, és igazolványát aKadriorgban lévő kastély széfjében felejtette. Meri elnök is feszengett, de nem ment haza. Sőtelmosolyodott és megkérdezte: „Nem tetszik engem ismerni?” A választási bizottság tagja
pedig törvényt sértett azzal, hogy megengedte neki a szavazást a ház tulajdonjogi papírjának
bemutatásával. Az újságíró azt kérdezi, hogy az észt elnökre talán nem vonatkozik a törvény?
Hosszabb gazdasági cikkben fejezi ki a Postimees afeletti csodálkozását, hogy a magyarállampolgároknak joguk van eldönteni, hogy hová irányítják adójuk egy százalékát. (Amagyar állampolgárok forgalmi adójuknak egy százalékát egyesületeknek adhatják, Ungari
kodanik võib määrata protsendi tulumaksust ühingule. 22. 03. 2002). Megemlítik, hogy
Magyarországon minden adófizető adójának egy százalékát valamely nonprofit szervezet
részére ajánlhatja fel. A törvény hatásait kutató Vajda Ágnes és Kúti Éva tudósok magasraértékelik a törvény élénkítő hatását az emberek állampolgári érzelmeire. Annak tudata, hogy
az adója egy százaléka fölött az ember maga dönthet, növeli a felelősséget, és érdeklődést kelt
az egyesületek tevékenysége iránt. A magyar 1%-törvényt – amelyet nem az egyesületek
kezdeményeztek, hanem a szabad demokraták fogalmaztak meg választási programjukban –az egész világ csodálja. A múlt évben a törvényt elfogadta Szlovákia, több állam pedig,
köztük Litvánia is mérlegeli.
2002 októberében nyilvánosságra hozták a Nobel-díjasok névsorát, és az irodalmi díjat
váratlanul egy magyar nyerte (Az irodalmi Nobel-díjat meglepetésre magyar nyerte, Nobeli
kirjanduspreemia võitis üllataja Ungarist. 11. 10. 2002). Az újság azt írja, hogy a Nobelbizottság kihúzta a pakliból a soros meglepetést, Kertész Imrét, aki az első irodalmi Nobeldíjat kapott magyar. Jávorszky Béla, magyar nagykövet és irodalmár elmondta a Postimeesnek, hogy a Svéd Akadémia eljárása meglepő volt, mivel Kertész nincs annyira a magyar
irodalom előterében, mint néhány más író. Ezért a magyar nyilvánosság titokban egyenesen
Csoóri Sándor költő győzelmét várta. „Mégis hízelgő, hogy Magyarország végre a Nobeldíjasok sorában van” – mondta Jávorszky.
Az egyik novemberi számban hosszú interjú jelent meg Jávorszky Bélával, a távozó
magyar nagykövettel (A távozó magyar nagykövet veszélyt lát az amerikanizációban, Ungari
lahkuv suursaadik näeb ohtu amerikaniseerumises. 04. 11. 2002). Válaszolva arra a kérdésre,hogy véleménye szerint mi Észtország legnagyobb problémája, Jávorszky azt mondja, hogy alegnagyobb probléma – és ez nemcsak Észtországra vonatkozik, hanem minden posztkommunista országra – az az űr, ami a szovjet korszak után maradt. Más szóval: az emberekből
hiányzik az értékek folytonossága, ami ahhoz kell, hogy egy nemzetnek jövője legyen. Az
emberek üzlet- és pénzközpontúak lettek, folyik az amerikanizáció, elfelejtették a régi európai353értékeket, és ez nagy veszélyt jelent. Arra a kérdésre, hogy mi a legnagyobb előnye, azt válaszolja, hogy Észtország nulláról kezdte a szovjet korszak után, és átvette az egész társadalmi
rendszert Európától, elsősorban Finnországtól. Ezért a változás könnyebb és gyorsabb.
Jávorszky szerint sok dolog jobban működik, mint Magyarországon, például a pénzügyi terület.

2003
Már 2003 márciusában megjelent egy fényképes interjú Nikicser Lászlóval, az új magyar
nagykövettel. Az interjú címe „A magyar nagykövet másodjára született Észtországban”(Ungari suursaadik sündis Eestis teist korda. 17. 03. 2003). Ugyanis 1999 nyarán éppen a lett–észt határátkelőhely után, Häädemeeste falunál, 1700 km-es kocsiút után szívrohamot kapott.
A mentők a tartui kardiológiai osztályra szállították. „Észt doktorok és ápolónők segítségével
ott születtem meg másodjára.” Nikicser László azért is „rendkívüli” nagykövet, mert feleségeaz állomásozó ország képviselője, tehát észt asszony, Nikicser úr pedig kiválóan beszél észtül.
A házaspárt Mall Hellam, annak idején az ELTÉ-n tanuló észt diák, jelenleg az Észt Soros
Alapítvány igazgatója hozta össze. Mall Nikicser Ingridet egy kollégiumi bulira hívta,amelyen jelen voltak a Moszkvában a Nemzetközi Kapcsolatok Intézetében tanuló magyar
fiúk is. Ingrid asszony arra a kérdésre válaszolva, hogy nem tartja-e problémának, hogy túl
szoros kapcsolatai vannak Észtországgal, azt mondta, hogy egyáltalán nem, mivel ő már
annyi évet élt Magyarországon, és annyi országban képviselte férje mellett Magyarországot(Párizsban, Tuniszban és Cipruson), hogy nem történhet meg, hogy elfelejti Magyarországérdekeit. A nagykövet úr pedig hozzátette, hogy felesége 18 évesen eljött Észtországból, deminden nyáron együtt térnek vissza.
Az április 12-én Magyarországon rendezett EU-szavazásról négy közlemény jelent meg.
Az egyik interjú Fekete Gyárfás Judittal, a külügyminisztérium EU-osztályának igazgatóhelyettesével, valamint Urkuti Györggyel, a Világgazdaság szerkesztőjével és Somody
Imrével, az EU Információs Alapítvány alelnökével készült. (Magyarország az Európai
Unióhoz való csatlakozásról szavaz ma, Ungari hääletab täna maa astumist Euroopa Liitu 12.
04. 2003). A Postimees beszámol arról is, hogy a népszavazási honlap 19 nyelven, köztük
észtül is közvetíti az EU-val kapcsolatos információkat (A magyar népszavazás honlapjaésztül is kínál információkat, Ungari rahvahääletuse võrgulehekülg pakub uudiseid ka eesti
keeles. 09. 04. 2003). Erre a cikkre reagálva egy észt olvasó azt írja, hogy ez példa lehetne azészt web-esztergályosoknak is, hogy nemcsak néhány nemzetközi nyelven, hanem mindenki asaját nyelvén is kaphasson információt. Egy másik kommentátor pedig azt mondja: „Tisztelet
Magyarországnak.”A szavazás utáni hétfőn a Postimeesben két cikk jelenik meg. Erkki Bahovski újságíró
Budapesten a Roosevelt téren személyesen követte figyelemmel az eseményeket (Kihívás aDuna-partról. Väljakutse Doonau kallastelt. 14. 04. 2003), ahol „fehéremberek pezsgőztek és
néhány méterre a Duna-parton egy hajléktalan alvóhelyet készített magának”. A másik cikk aszavazás adatairól számol be (A magyar „igen”-t beárnyékolta az alacsony szavazási aktivitás.
Ungari »jah«-i tumestas madal hääletusaktiivsus 14. 04. 2003).
A kulturális élettel kapcsolatban arról tudósítanak, hogy Tallinnban Csontos Róbert
magyar rendező a Lovasmalom-színházteremben Shakespeare III. Richárdját rendezte meg
modern felfogásban (Shakespeare magyar rendező tolmácsolásában a Lovasmalom Színházban. Ungari lavastaja tõlgendab Hobuveskis Shakespeare. 05. 06. 2003); valamint hosszú
recenzió jelenik meg Hoppál Mihály sámánkönyvének észtre való fordítása alkalmából. A
cikk szerzője szerint ez a legjobb említett témájú áttekintés észtül (Társalgás a természetfelettimásvilággal. Vestlusi üleloomuliku teispoolse maailmaga. 04. 11. 2003).
354

2004
2004-ben két kiemelkedő esemény volt: a IV. Finnugor Népek Világkongresszusa Tallinnban
és az Athéni Olimpiai Játékok.
A IV. Finnugor Népek Kongresszusával kapcsolatban két hosszabb cikk jelenik meg, az
egyik hosszabb interjú Mádl elnökkel (a kongresszuson részt vett három finnugor ország
elnöke is). A magyar elnök közreműködést vár az EU-tól az oroszországi finnugorok védelmében (Ungari president ootab ELilt tööd Vene soomeugrilaste kaitseks. 17. 08. 2004) és
Pusztay János professzor plenáris előadása körül keletkezett orosz nagykövetségi heves
reagálással kapcsolatban. Mindkét cikk sok kommentárt váltott ki. Mádl elnök elmondja,
hogy a három finnugor országnak – Észtországnak, Finnországnak és Magyarországnak –közös erőfeszítéseket kell tenni abban az irányban, hogy az oroszországi finnugorok helyzete
tudatosuljon az EU szintjén is. Az elnök szavai szerint Magyarország fő céljai a világkongresszuson az Oroszországban élő finnugorok helyzetéről való információszerzés, aproblémák meghatározása ezek alapján, és a segítség módjának kidolgozása.
Az egyik kommentáló olvasó „mugri” (17. 08. 2004. 04:14) álnéven hozzászól, hogy „amagyar elnök ezt legalább kimondta, a mi fókánk pedig ezekre a dolgokra nem gondol. [...] Avilágnak meg lehet magyarázni, hogy ki az őshonos nép és ki a megszálló, és milyen irányban
folynak ezek a megszorítási és diszkriminációs folyamatok. A mugriktól (= finnugoroktól)elveszik a kőolajat és a ruszkik jogokat követelnek maguknak.”„Ungari” álnévvel az egyik hozzászóló (17. 08. 2004. 13:13) azt mondja: „A Magyarország által kimondott álláspont IGEN nagy dolog, mivel korábban e témáról semmit semondtak. Tátva marad a szám...”, „see” álnévvel (17. 08. 2004. 14:19) egy olvasó hozzáteszi,
hogy „ez az igazi férfi, nem olyan, mint a miénk.”Persze vannak másfajta kommentárok is, például „Büääk !...” névvel (17. 08. 2004. 18:49):„Miért kell a saját pénzünket az idegeneknek csak azért odaadni, hogy a nyelvük egy kicsit
hasonlít a miénkhez. Semmi közünk nincsen egymáshoz, és nem vagyunk rokonok. A
nyelvészek hadd élvezzék a kapcsolataikat és iszogassanak a kongresszusokon stb., de miért
kell ilyen »barátságot« ránk kényszeríteni, nem értem. Undorító!” Erre az „ungeest” álnéven
hozzászóló (20. 08. 2004 00:20) pedig azt kérdezi: „a Büääk magyarul azt jelenti B. U. É. K?”
Pusztay professzor előadása (Egy magyar tudós megsértette Oroszországot. Ungari
teadlane pahandas Venemaad. 17. 08. 2004) igen szomorú fejlődéstendenciákat vázolt fel,valamint néhányszor használta az oroszosítás szót is. Ez felháborodást keltett Konstantin
Provalov, orosz nagykövetben, aki dühösen elmondta Pusztaynak, hogy előadása Oroszország
ellen irányult, és a következmények nem maradnak el.
Május 2-án a Postimees tudósítja olvasóit, hogy Sztálintól elvették Budapest díszpolgárának
címét (Sztálin már nem Budapest díszpolgára. Stalin pole enam Budapesti aukodanik. 02. 05.
2004). Az „Ungeest” álnéven kommentáló olvasó hozzáfűzése (02. 05. 2004) így hangzik:„Talán fontosabb lenne, hogy a budapesti városi önkormányzat az első 2004-ben született kisbabának 2004 eurót adjon! (kb. 30.500 észt korona), Who cares about Stalin on 2 May, 2004?”
November végétől a kettős állampolgárságról való népszavazás áll a középpontban (Amagyarok a kettős állampolgárságról szavaznak. Ungarlased hääletavad topeltkodakondsuse
üle. 24. 11. 2004; A magyarok ma döntenek a kettős állampolgárságról. Ungarlased
otsustavad täna topeltkodakondsuse üle. 05. 12. 2004; A magyar állampolgársági referendum
megbukott. Ungari kodakondsusreferendum kukkus läbi. 06. 12. 2004), három cikk jelenik
meg e témában. Ezek sok kommentárt váltanak ki, a kommentátorok pedig főként párhuzamokat húztak az észt állampolgársági törvénnyel, valamint az észt alkotmánnyal.

355

A Postimees beszámol a vajdasági magyarellenes akciókról is (A magyar ellenzék követeli
a határon túli magyarok védelmét, Ungari opositsioon nõuab rahvuskaaslaste kaitsmist 26. 04.
2004). A cikk idézi Kasza József és Balogh László véleményét. Balogh László egyébként
háromrészes dokumentumfilmet forgat a baltikumi erdei barátokról (metsavennad).
Szintén sok párhuzamot mutatott ki az észt és a magyar fejlemények között a „Magyarok leakarják leplezni a KGB ügynököket” című (Ungarlased kavatsevad paljastada KGB agendid.
18. 12. 2004). (Észtországban a rendszerváltáskor elfogadott törvény szerint minden ügynök
neve titkos marad, ha bizonyos időhatárig önkéntesen jelentkezett beismerő vallomással a
KAPO-nál – a Nemzetbiztonsági Hivatalnál, a fontosabb dossziékat pedig a KGB a rendszerváltás előtt elszállította Észtországból az oroszországi Tverbe, és ezek nem hozzáférhetők.)Természetesen a Postimees hosszasan beszámol a paprikabotrányról (A magyarokat
megijesztette a mérgező paprika. Ungarlasi ehmatas mürgine paprika. 16. 11. 2004). Erre az
egyik, különös humorérzékkel rendelkező olvasó, aki magát Tenkes kapitánynak nevezi, ígyreagál: „kögörikmögörikökkadikökk!”A finnugor szerelemmel és vággyal című cikk (Soomeugri armastuse ja kirega. 18. 11. 2004)
arról számol be, hogy az Estonia Színház színpadra viszi a „Szerelemmel és vággyal” címűrövidbalett estjét, amelynek koreográfusai a magyar Egerházi Attila, a finn Jorma Elo és az észtTiit Härm. Egerházi korábban már együttműködött Jorma Elóval a Pécsi Balettben. Egerházi
rendezésében Igor Sztravinszkij Tűzmadara kerül színpadra. A cikk arról is tudósít, hogy adarab díszlet- és jelmeztervezője az észt származású, Magyarországon élő Andrea T. Haamer.
Andrea Tyintya Haamerról bővebben egy másik szöveg is beszámol (aa mint HAAmer,nem Hammer. aa nagu HAAmer, mitte Hammer. 09. 06. 2004). Andrea nagyapja, Eerik
Haamer híres észt festő volt, aki 1944-ben Svédországba emigrált. Andrea nem tud észtül,édesanyja magyar, a családban svédül beszéltek. Nagyapja és apja egymás közt észtül
beszéltek, de amikor Andrea a szobába lépett, rögtön svédre váltottak át. Andrea Budapesten
végezte el a Képzőművészeti Főiskolát, és sok díszletet készített a Pécsi Balettnek.
Ebben az évben jelent meg Észtországban a XX. század második felének magyar költészetét bemutató antológia: „Anyám fekete rózsa” (az észt cím, valamint a címadó vers címe
egyébként hibásan van észtre fordítva: „Az anyám fekete rózsája”). Livia Viitol, költőnő és
kritikus Herzeg Balázzsal polemizál, és azt mondja, hogy e kötet sokat ad az észt olvasónak(A költemény visszhangja Magyarországtól a távoli Északig. Luuletuse mälukaja Ungarist
kauge Põhjalani. 08. 10. 2004). Viitol azt mondja, hogy ezt a kötetet a magyarok érzelmi
emlékei történetének lehet nevezni. Mind a tíz költő emlékekkel foglalkozik, amelyek előlnem lehet menekülni, és nem lehet elrejtőzni. A legfontosabb szó e kötetben az „anya”, azanya, mint „a fiú tevékenységének folytatója”, az örök megbocsátó, a bűn hordozója, akielveszett fiát várja haza. Az anya alakja vallási-misztikus értelemben is kiemelkedik, az észtolvasót a nálunk is ismert Szűz Mária jelenéseit feldolgozó legendákra emlékeztetve, amelyek
történelmi okokból a dél-észt írók művészetében hagytak jelentősebb reminiszcenciákat. A„Fekete rózsa” minden költője arra az általános emberi igazságra emlékeztet, hogy az
emlékezés eltörli a határt az élet és a halál között. A cikkből kiderül, hogy Viitol szerint a két
leghatásosabb költemény Illyés Gyula Egy mondat a zsarnokságról és Csoóri Sándor Anyám
fekete rózsa című költeménye.
A sporthírek központjában természetesen az olimpiai események állnak. Fazekas Róbert
doppingbotránya következtében az észt Aleksander Tammert kapott bronzérmet. (Fazekas
arany nélkül marad, Tammert pedig megkapja a bronzérmet. Fazekas jääb kullast ilma ja
Tammert saab pronksi 24.08.2004). Erre a cikkre 75 kommentár érkezett.

356

Igen érdekes kommentárok jöttek arra a rövid közlésre, amely a pozsonyi Új Szóra
hivatkozva értesített Kiss Balázs kalapácsvető döntéséről, amely szerint a sportoló abbahagyja
a sportot (Kiss, a magyar kalapácsvető sztár abbahagyja az élsportot. Ungari vasaraheitekuulsus Kiss otsustas tippspordist loobuda. 30. 06. 2004). Igen érdekes, hogy az erre aközlésre érkezett kommentárok váltása nagyrészt magyarul történt.
Idézem: ungest 01. 07. 2004. 01:11
Tisztelt Kalvet Úr!
Örömmel nyugtázom, hogy a pozsonyi Magyar Szóból rendszeresen idéz, de nem lehetne
ezt a magyarországi lapokkal is megtenni, ha már lehetősége van írni az észt lapokba?
Tõnu Kalvet 01. 07. 2004. 11:38
Válaszul Ungestnek, Vastuseks Ungest-ile, 01:11:
Tiszta lelkiismerettel állíthatom, hogy a pozsonyi Magyar Szóból soha nem idéztem.
Már csak azért sem, mert a pozsonyi magyar napilapot nem Magyar Szónak, hanem az
Új Szónak hívják. Ha nem hiszi el, nézze meg, az újság weboldala a következő címenmegtalálható: http://www.ujszo.com.
A Magyar Szó c. hírlap tudtommal csak a Délvidéken és Erdélyben van, belőlük csak
nagyon ritkán szoktam idézni. (Ugyanakkor az utóbbinak már 2001 óta észtországi
tudósítója vagyok, rendszeresen cikkezek neki az itteni fejleményekről.)A magyarországi lapok weboldalai rendszerint nem valami emberbarátiak, mivel túl
tarkák, bővelkednek a reklámban; ott böngészve hamar fárad el az ember szeme. Továbbá az
Új Szó adatai legtöbbször pont elegendőek az érdeklődő számára ahhoz, hogy kielégítő
áttekintést kaphasson a dolgok állásáról, na meg hitelesek. A magyarországi lapokat csak
akkor szoktam felhasználni forrásanyagként, amikor kiegészítő információra van szükségem.
Máskor nem nagyon.
Ungest 05. 07. 2004. 11:44
Válaszul TK-nak, Vastuseks TK-le:„A magyarországi lapokat csak akkor szoktam felhasználni forrásanyagként, amikor
kiegészítő információra van szükségem. Máskor nem nagyon.”
Tisztelt Kalvet Úr!
A fenti szavai önmagukért beszélnek.
Sajnos Kahjuks....

2005
A 2005-ös cikkek természetesen a magyar elnökválasztásról szólnak (Sólyom László lett a
Magyar Köztársaság elnöke. Ungari presidendiks sai Laszlo Solyom. 08. 06. 2005). Sólyom
László győzelmét az egyik kommentátor így értékeli: összehasonlítás, võrdlus 07. 06. 2005.
17:41: Úgy tűnik, hogy magyar rokonaink tiszteletreméltó elnököt választottak. A miénktől
eltérően egyenesen kommunizmusellenest.
Az egyik cikk beszámol a traktorblokádról, arról, hogyan harcolnak a magyar parasztok az
EU-segélyek kifizetéséért (A magyar parasztok segélyért harcolnak. Ungari põllumehedvõitlevad abiraha eest. 14. 03. 2005). A tRak nevű kommentátor (14. 03. 2005. 10:32) így357

reagál: „Tanulságos történet a mi mezőgazdászainknak. Látjátok, így kell cselekedni, nem
pedig könnyes arccal vinnyogni meg panaszkodni.”
Természeti jelenségekkel két cikk foglalkozik, az egyik arról számol be, hogy Magyarországon tavaszi vándorútja közben több mint száz Észtországban és Finnországban fészkelő
daru pusztult el (Magyarországon több mint száz észt és finn daru pusztult el. Ungaris hukkus
üle saja Eesti ja Soome päritolu sookure. 09. 04. 2005). Másik cikk pedig a romániai
aranybánya-tervvel foglalkozik (A magyarok a román aranybánya projektje ellen harcolnak.
Ungarlased võitlevad Rumeenia kullakaevandusprojekti vastu. 31. 01. 2005).
Az AFP-t idézve furcsa cikk jelenik meg: „A hunok követelik az EU-ban a kisebbségi
nemzet státuszát” (Hunnid nõuavad ELis vähemusrahvuse staatust. 24. 03. 2005). A cikk
Novak Josua Imrének, a Magyar Hunok Szövetsége elnökének szavait idézi, amely szerint ahunok 400 évvel Attila uralkodása után beolvadtak a honfoglaló magyarságba. A cikkre 22
komolyabb és viccesebb kommentár érkezett:
icccc 24. 03. 2005. 11:14: nemsokára már a kutyagumik is létrehozzák a parkban asaját államukat, és elismerést várnak!
Muinasrahvad (ősnépek) 24. 03. 2005. 11:47: Oroszországban is vannak olyanok, akik
magukat a szkíták, a polovecek, a besenyők, a kazárok, stb. utódainak tartják. A neten
van valamilyen honlapjuk is. A népszámlálás során egy férfi azt mondta, hogy ő szkíta
nemzetiségű. A népszámláló nem is vágott hozzá semmilyen arcot, így írta be!
Vannak azonban hozzáértőbb kommentárok is: pontosítás 24. 03. 2005. 11:52: Az Attila
hunjaival való kapcsolat keresése Magyarországon hagyományosan népszerű volt, deennek semmilyen valódi alapja nincs. Egy középkori magyar krónikában azt állították,
hogy amikor a magyarok Közép-Európába, a mai hazájukba jutottak, akkor állítólag
találkoztak többek között egy kis csoportnyi emberrel is, akik értették a nyelvüket. [...]
Attila halála után a magyar Alföldet tudvalevőleg a keleti gótok (germánok), utánuk az
avarok (a mai oszétok elődei), aztán a szlávok hódították meg, és csak utánuk jöttek amagyarok. A hunok egy korai török nyelvű nép volt. A mai népek közül a hunokhoz
származásukat tekintve a legközelebb állók a csuvasok és a bolgárok, mindketten avolgai-bolgáron keresztül.
Az egyik kommentátor hosszasan foglalkozik a kisebbségek kérdésével: Raps 24. 03.
2005. 12:08: A kisebbségi népek jogai nagyon kiterjednek és messzire nyúlnak. Ahogyan
a cikk mondja, a kisebbségi népek elismerése gazdasági szempontokkal van összefüggésben. Ahhoz, hogy egy kisebbségi nép művelhesse a saját kultúráját, nyelvét, szokásait
és hagyományait, támogatások útján elég sokat kell fizetni. Az EU-nak és tagállamainak(mint ahogy más államoknak is) nagyon pontosan át kell gondolniuk, hogy azállítólagos kisebbségi nép valójában létezik-e, és hogy milyen kilátásai vannak ennek anépnek a továbbélésre. [...]

2006
Putyin orosz elnök magyarországi és csehországi látogatása után nemsokára Sólyom László
tett hivatalos látogatást Észtországban. A Putyin látogatásáról szóló cikkre 15 kommentárérkezett (Putyin sajnálkozását fejezte ki Magyarországon és Csehországban Oroszországbűnei miatt. Putin kahetses Ungaris ja Tšehhis Venemaa patte. 03. 03. 2006). A jóakarat
jeleként visszaadott sárospataki könyvekről az egyik kommentáló, „sus” azt írja: „a jóakarat
jele, először ököllel az arcba, aztán jön a simogatás, bolond, aki hisz neki ... (03. 03. 2006.

358

06:48), „mees maalt” (vidéki ember) pedig azt kérdezi: „az ellopott dolgok visszaadása a jóakarat jele?” (03. 03. 2006. 09:48). A legtöbb kommentár azzal foglalkozik, milyen lehet
Putyin közép-európai látogatásainak hatása Észtországra és általában az észt–orosz kapcsolatokra.
Kaputt 03. 03. 2006. 08:28: Észtországnak nemsokára annyi – lejátsszák a pályáról.
Oroszországnak már csak Lengyelországgal kell jó kapcsolatokat kialakítani. NyugatEurópában úgyis nagy az oroszszeretet, és ha már a szocialista tábor nézetei is eltérnek
az Észtországéitól, akkor mi lesz Észtországgal? [...] A második világháborúban a legnagyobb vesztesek nem Franciaország, az Egyesült Királyság, Dánia, Finnország stb.
voltak, hanem éppenséggel 1) Lengyelország, 2) Észtország.
Enn 03. 03. 2006. 12:59: Igen, valóban úgy tűnik, hogy az orosz külpolitika a
Baltikumra összpontosít. A Baltikumot politikailag izolálni próbálják. [...] Ha már egybűntettet megbocsátanak, furcsa lenne a többit megbocsátás nélkül hagyni. Logikusabb
lett volna a bocsánatkéréssel innen kezdeni. Putyin azonban nem tartja a Baltikumban
tudvalevőleg lezajlott orosz okkupációt és repressziókat bűntettnek.
Sólyom László elnök Észtországi látogatásával három cikk foglalkozik (Sólyom támogatja
az alkotmányos megegyezés ratifikálását Észtországban. Sólyom toetas põhiseadusliku leppe
ratifitseerimist Eestis 27. 03. 2006; A magyar elnök Tartuban járt. Ungari president käis
Tartus. 29. 03. 2006; A magyar elnök szívesen látja a finnugor népek együttműködését.
Ungari president ihkab näha soome-ugri rahvaste koostööd 27. 03. 2006). A tartui látogatásona magyar elnök reményét fejezte ki, hogy 2011-ben Tartu legyen Európa kulturális fővárosa,
mint ahogy szülővárosa, Pécs lesz 2010-ben. Sajnos, ez a remény nem vált valóra. A finnugor
együttműködés fontosságáról szóló hosszabb cikkben Sólyom hangsúlyozza a három finnugorország együttműködésének fontosságát az Oroszországban élő kisebb finnugor népek
kérdésében.
A magyar parlamenti választásokkal két cikk foglalkozott (A magyar választásokon aszocialisták győzedelmeskedtek. Ungari valimistel võidutsesid sotsialistid 24. 04. 2006;
Magyar reformszelek. Ungari reformituuled 25.04.2006).
Szomorú tartalmú történelmi cikk tárgyalja a tallinni Endla utcai 286-os számú hadifogolytábor életét, ahol a II. világháború után 1944. október 16-ától 1949. május 14-ig német,osztrák és magyar foglyokat tartottak (Endla tänava laagris peeti saksa, austria ja ungarisõjavange 13. 01. 2006).
Áprilisban a Postimees is beszámol a magyar árvízveszélyről (A Duna és a Tisza százezrek
otthonát veszélyezteti Európában. Doonau ja Tisza ohustavad sadade tuhandete eurooplaste
kodusid. 20. 04. 2006).
Nagyon érdekes portré jelenik meg Natalie Trofimováról (A magyar orvosnő észteket
gyógyít a természet segítségével. Ungarlannast arst ravib eestlasi looduse abil 10. 01. 2006).
Natalie 1957-ben Munkácson született, 1975-ben jött Tartuba orvostudományt tanulni. A
második évfolyamon ismerkedett meg az építészmérnök Imantsszal, akivel házasságot kötött.
Férjével és gyerekeivel oroszul beszél, bár gyerekei észt iskolát végeztek. Most Natalie nem„hagyományos” orvosként tevékenykedik, hanem 2000 óta a Tartu melletti Luunjában panziót
vezet, ahol természetgyógyászati módszereket alkalmaz, tavasz óta Tartuban, a Raatuse
utcában is működik egy természetgyógyászati részlege.
Június 13-án az újság szomorú hírt hoz Ligeti György távozásáról (Meghalt a „2001:
kozmoszodüsszeia” c. film zeneszerzője. Suri filmi «2001: kosmoseodüsseia» helilooja. 13.
06. 2006). Sajnos Ligetiről nem mint nagy zeneszerzőről, hanem inkább mint Stanley Kubrick„2001: kozmoszodüsszeia”című filmjének a megzenésítőjéről írtak.
359

Bozsik Yvette észtországi turnéjáról „A magyar tánc bemutatja egyik lányát” című cikk
számol be (Ungari tants näitab üht oma tütardest. 30. 03. 2006).
Puskás Ferenc 79. születésnapja alkalmából hosszabb, az egész életpályát bemutató cikk
jelenik meg (Puskás: Magyarország és a Reál Madrid csodaembere. Puskas – Ungari ja
Madridi Reali imemees. 05. 04. 2006).
Gyenesei Leiláról, a Magyarországot a Torinói Téli Olimpiai Játékokon képviselt sífutóról
két cikk jelent meg (A magyar síszépség észt színekben versenyez. Ungari suusamagnet
sõidab Eesti värvides. 06. 01. 2006; A magyar síszépség besíelte magát az eszméletvesztésbe.
Ungari suusailudus sõitis end mäluauku. 17. 02. 2006).
A világbajnokság észtországi versennyel kapcsolatos cikkében azt írják, hogy Gyeneseiből
Észtországnak köszönhetően lett sífutó. Edzője az észt Kalmer Tramm, ezért Leila gyakran jár
Otepääben sítáborban. A torinói játékokkal kapcsolatban arról számolnak be, hogy Gyenesei afinis után eszméletét vesztette. Mindkét cikkhez sok kommentárt fűztek a Postimees olvasói.
A kommentálók egyrészt azzal foglalkoztak, hogy szépség-e Gyenesei (mindkét cikk címébenerősen van hangsúlyozva a szépsége: suusamagnet, suusailudus; valamint a cikkhez tartozó
fénykép), de azzal is foglalkoztak, hogy hogyan kell a nevét kiejteni:aga... 06. 01. 2006. 11:32
De hiszen Gyeneseit [djenešei]-nek ejtik.
Eelmisele 06. 01. 2006. 11:39
Ő maga egészen világosan gjeneshei-nek ejtette, többször kértem, hogy mondja ki
hangosan a nevét, és ugyanígy írta le papírra is. Azt gondolom, hogy mégis jobban
bízhatok benne, mint másban.
Bár Otepääben Gyenesei nem is állt rajthoz, szurkolói azért jelen voltak:
ungarlane 06. 01. 2006. 12:27
Magyarországról – tegnap – voltunk Otepääben, és szurkoltunk neki, bár valami miattnem futotta a 10 km-es távot. Még egy nagy magyar zászlónk is volt. Magyarországon(már most is) vannak síszurkolók, a jövőben is lesznek (remélhetőleg) síszépségek is(mint Gyenesei Leila), és még mások is.
A fent elmondottak áttekintést adnak a 2000. év kezdetétől a 2006. év nyaráig az egyikésztországi napilapban megjelent magyar vonatkozású írásokról. Essék ezek szerzőiről isnéhány szó: a legfontosabb események idején (például az EU-szavazás) a Postimees Magyarországra küldte tudósítóját. Bereczki András, a Szabad Európa budapesti tudósítója 2004
elejéig a Postimeesben hetente egyszer beszámolt a magyarországi életről, a szabadfoglalkozású Tõnu Kalvet főként a pozsonyi Új Szót használja forrásként, a tartui diák, Siiri Erm
pedig alapos elemzéseket írt a magyar újságok alapján. A Postimees forrása gyakran az
Agence France-Presse volt.
Tematikailag azt lehet mondani, hogy a választék sokoldalú: politikai események (népszavazások, parlamenti választások, traktorosok tüntetése stb.), az elnökök látogatásai, amelyekkel kapcsolatban mindig hosszabb exkluzív interjú is megjelent. A magyar nagykövetekérkezése, illetve távozásakor is mindig külön cikk jelent meg. Ez értékes, mert más országok
nagyköveteinek életéről nem sokat lehet olvasni. Persze kulturális események (filmek, kiállítások, koncertek, színházi élet, észtül megjelent magyar könyvek) majdnem mindig helyet
kaptak az újságban. A magyar sportéletről a Postimees akkor szól, ha a sportoló kapcsolatban
van az észtekkel vagy Észtországgal. A könnyebb, szenzációs cikkek forrása mindig az
Agence France-Presse volt.

360

E sorok megírásakor jött hír arról, hogy meghalt Zenthe Ferenc (Meghalt a Tenkes kapitányaként ismert Zenthe Ferenc. Suri kapten Tenkešina tuntud Ferenc Zenthe. 03. 08. 2006).
Erre sok kommentár érkezett, amelyekben a kommentátorok visszaemlékeznek az ifjúkori
iskolai szünetekre, amikor az észt TV mindig a Tenkes kapitányát vetítette.
Összegezve azt mondhatnánk, hogy az észt olvasó elég árnyalatos képet kap rokon népünk
kiemelkedő eseményeiről, valamint mindennapi életéről. De mindig többet lehet kívánni,hogy ne történjen úgy, mint például, amikor a kolléganőm megkérdezte 12-éves fiától, mit
gondol a fiú arról, hogy édesanyja pályázna az észt lektori állásra Magyarországon, éscsaládja Magyarországra költözne, azt a választ kapta: „De hiszen ott négerek élnek!”

361

RADEK TÜNDE
(Budapest)
Magyarságkép a középkori német nyelvű historiográfiában
Egy imagológiai kutatás eredményeiről
Mint ismeretes a középkori historiográfia német nyelvű elbeszélő forrásai hosszú időn át azegyes tudományterületek határmezsgyéjén „parlagon” hevertek: A történettudomány ugyanis
a hitelesség elvére hivatkozva velük szemben sokkal nagyobb jelentőséget tulajdonított az
úgynevezett dokumentum értékű forrásoknak, az irodalomtudomány pedig a régi irodalomfogalom értelmében nem tekintette őket (szép)irodalmi műveknek. Paradigmaváltásra e téren
tulajdonképpen csak a II. világháború után került sor.1152
A középkori német nyelvű historiográfia magyarokkal kapcsolatos számos információt istartalmaz, melyek közül némelyik már képezte részkérdések tárgyát Magyarországon, elsődlegesen történettudományi 1153 és etnográfiai,1154 részben pedig irodalomtörténeti1155 tanulmá1152

A történettudományra vonatkozóan megfogalmazott ez irányú elveket lásd Johannes SPÖRL, Dasmittelalterliche Geschichtsdenken als Forschungsaufgabe, Historisches Jahrbuch, 1933, 281–303;
gyakorlati megvalósításukat pl. Helmut BEUMANN, Widukind von Korvei. Untersuchungen zur
Geschichtsschreibung und Ideengeschichte des 10. Jahrhunderts, Weimar, Hermann Böhlaus
Nachfolger, 1950 (Abhandlungen über Corveyer Geschichten, 3); majd az úgynevezett Annalesiskola, illetve a mentalitástörténeti kutatások törekvéseit (összefoglaló áttekintésüket lásd HansHenning KORTÜM, Menschen und Mentalitäten: Einführung in Vorstellungswelten des Mittelalters,
Berlin, Akademie Verlag, 1996, 19–24; a mentalitástörténet kialakulásához, terminológiájához, bibliográfiájához lásd Europäische Mentalitätsgeschichte: Hauptthemen in Einzeldarstellungen, Hg.
v. Peter DINZELBACHER, Stuttgart, Kröner, 1993 (Kröners Taschenausgabe, 469), XV–XXXVII).
Az irodalomfogalom változásához, az úgynevezett bővített irodalomfogalom (erweiterter
Literaturbegriff) kialakulásához lásd Friedrich SENGLE, Die literarische Formenlehre: Vorschläge
zu ihrer Reform, Stuttgart, Metzler, 1967 (Dichtung und Erkenntnis, 1); a germanisztikai medievisztika 1960-as években kialakuló, majd általánosan elfogadott kutatási irányvonalaira, az egyes
szakterületeken, szakmákban keletkezett szövegek (orvosságos könyvek, receptek, prédikációk,útleírások stb.) vizsgálatára vonatkozóan lásd Gerhard EIS, Mittelalterliche Fachliteratur,
Stuttgart, J. B. Metzlersche Verlagsbuchhandlung, 1967, 2. Aufl. (Realienbücher für Germanisten.
Abteilung D: Literaturgeschichte. Sammlung Metzler, 1682) valamint Peter ASSION, Altdeutsche
Fachliteratur, Berlin, E. Schmidt, 1973 (Grundlagen der Germanistik, 13) illetve a középkorkutatás 20. század végi tendenciáiról összefoglalóan a Stand und Perspektiven der Mittelalterforschungam Ende des 20. Jahrhunderts, Hg. v. Otto Gerhard OEXLE, Göttingen, Wallstein-Verlag, 1996
(Max-Planck-Institut für Geschichte. Göttinger Gespräche zur Geschichtswissenschaft, 2) címűkötetben megjelent tanulmányokat.

1153

A teljesség igénye nélkül az utóbbi húsz évben pl. SZÉKELY György, Egy elfeledett rettegés: A
második tatárjárás a magyar történeti hagyományokban és az egyetemes összefüggésekben,
Századok 1988, 52–85 (Stájeri Rímes Krónika); BINDER Pál, A „Siebenbürgen” fogalom jelentésváltozatai: A „comitatus Cibiensis”-től Erdély német nevéig, Századok 1992, 355–379 (Stájeri
Rímes Krónika); KOSZTOLNYIK Zoltán, III. András és a pápai udvar, Századok 1992, 646–659(Stájeri Rímes Krónika); Kun László emlékezete, szerk. KRISTÓ Gyula, Szeged, Szegedi
Középkorász Műhely, 1994 (Szegedi Középkortörténeti Könyvtár, 5) (Stájeri Rímes Krónika);ÁGOSTON Magdolna, Mátyás király és kora Jakob Unrest Osztrák krónikájában, Életünk, 1990,
666–670 – aki korábban szintén Jakob Unrest „Osztrák krónikájával” foglalkozott disszertációjában: ÁGOSTON Magdolna, A rendi struktúra és társadalomszemlélet Jakob Unrest Osztrák
362

nyokban, de teljes feltárásuk és különböző szempontok szerinti vizsgálatuk1156 a mai napig
adóssága a kutatásnak. Disszertációm, melynek témája a középkori német nyelvű
historiográfia magyarságképének imagológiai vizsgálata volt, ennek az űrnek a betöltéséhez
kíván hozzájárulni.1157 Jelen tanulmányomban ezen imagológiai kutatás eredményeinek főbbvonalait vázolom.
Közismert, hogy a középkori német nyelvű krónikairodalom rendkívül gazdag. Ebből fakadóan a vizsgálatba bevont művek számát korlátozni kellett: Így csak a világ-, a tartományi/területi, a kolostori/apátsági és a városkrónikákat elemeztem. Az efféle korlátozás természetesen önkényes és nyilvánvaló, hogy más egyéb krónikák is fontos adalékokkal szolgálhatnak még a középkori historiográfia német nyelvű elbeszélő forrásainak magyarságképéhez –ezek azonban további kutatások tárgyát képezhetik. Emellett szükséges volt az időbeli
szűkítés is: Itt a határt 1526-nál, a mohácsi vésznél húztam meg, hiszen ez jelentette a középkori magyar királyság szétesését. Szintén a gazdag forrásanyag miatt volt szükség térbeli
krónikájában, Bölcsészdoktori értekezés, Szeged, 1979; BINDER Pál, Havaselve vajdaság megalakulásának dél-erdélyi előzményei és következményei (13–14. század), Századok 1995, 1123–
1153 (Stájeri Rímes Krónika, Rudolf von Ems „Világkrónikája”); VESZPRÉMY László, Attila, amagyar király? História, 2004, 18–22 (pl. Regensburgi Császárkrónika, Szász Világkrónika).
1154

Pl. GÁBORJÁN Alice, Középkori magyar szürkeruhák, Ethnográfia, 1985, 212–250 (Stájeri Rímes
Krónika); GÁBORJÁN Alice, Honfoglalás kori elemek a magyar ruházatban, különös tekintettel amagyar népviseletre, Ethnográfia 1996, 189–206 (Stájeri Rímes Krónika); MAGYAR Zoltán,
Táltosló-motívum a Szent László-hagyományban, Ethnográfia 1997, 111–121 (Heinrich von
Mügeln „Magyar Krónikája”).

1155

Legutóbb pl. VIZKELETY András, Béla hercegnek, IV. Béla király fiának menyegzője, Irodalomtörténeti Közlemények, 1993, 571–584 (Stájeri Rímes Krónika); TÜSKÉS Gábor, KNAPP Éva
Magyarország – Mária országa. Egy történelmi toposz a 16.–18. századi egyházi irodalomban,
Irodalomtörténeti Közlemények, 2000, 573–602 (Stájeri Rímes Krónika); VIZKELETY András, ZurÜberlieferung der Weltchronik des Johannes de Utino – Wirkungen des Buches im 15. und 16.
Jahrhundert – dargestellt an ausgewählten Handschriften und Drucken, Hg. v. Wolfgang MILDE,
Werner SCHUDER, Berlin–New York, Walter de Gruyter, 1988 (Sonderdruck), 289–309 (Johannes
de Utino Világkrónikájának magyar történeti függeléke); RADEK Tünde, Johannes de Utino: Weltchronik in deutscher Übersetzung. Anhang über die ungarischen Könige, Diplomarbeit, 1994,
Debrecen (Johannes de Utino Világkrónikájának magyar történeti függeléke); RADEK Tünde, Das
Kreuz unserer Christlichkeit: Das Symbol des Kreuzes in der deutschsprachigen Historiographie
des Mittelalters (anhand ausgewählter Werke) – Kreuzwege der Literatur: Beiträge zum Symposion ungarischer Nachwuchsgermanisten an der Universität Veszprém vom 27.–28. September
2002, Hg. v. Terrance ALBRECHT, V. Szabó LÁSZLÓ, Veszprém, Universitätsverlag, Wien, Edition
Praesens, 2003 (Studia Germanica Universitatis Vesprimiensis. Supplement 2), 13–30 (Heinrich
von Mügeln „Magyar Krónikája”, „Krónika Augsburg város megalapításától az 1468-as
esztendőig”, Johannes de Utino „Világkrónikájának magyar történeti függeléke”, Jakob Unrest„Magyar Krónikája”).

1156

Hogy csak néhányat említsünk: az illuminátorok kéziratokban fellelhető, magyarokkal kapcsolatos
munkáinak vizsgálata az ikonográfia és ikonológia módszereivel; a krónikákban használt magyar
személynevek, topográfiai megjelölések, magyar nyelvű kifejezések vizsgálata; a krónikások által
használt retorikai eszközök vizsgálata; vagy éppen a magyarokkal kapcsolatos krónika szövegrészek recepciójának vizsgálata (esetlegesen latin stb. forrásokra visszamenőleg), melynek első„lépéseit” tartalmazza a disszertációmhoz csatolt recepciós táblázat.

1157

A disszertáció Prof. Dr. Vizkelety András irányításával az ELTE BTK Irodalomtudományi
Doktori Iskola Germanisztika Irodalomtudományi Programban készült „Das Ungarnbild in derdeutschsprachigen Historiographie des Mittelalters” címmel.

363

szűkítésre is, e tekintetben csak a középkori Németország területén keletkezett írásműveket
vizsgáltam.1158
A korpusz1159 összeállításához Gombos Albin Ferenc „Catalogus fontium historiae Hungaricae. Aevo ducum et regum ex stirpe Arpad descendetium ab anno Christi DCCC usque adannum MCCCI”1160 (1937/38) és August Potthast „Bibliotheca Historica medii aevi. Wegweiser
durch die Geschichtswerke des Europäischen Mittelalters von 375–1500”1161 (1862) gyűjteményeszolgált alapul, amelyek közül utóbbinak újabb kiadása 1962-ben kezdődött meg.1162
A szövegek kiválasztása két kritérium alapján történt, egyrészt a népnyelv1163 használata,másrészt tartalmi szempontok szerint, vagyis hogy a források tartalmaznak-e valamilyen
információt a magyarokról. A fent említett kritériumok alapján az első forrást a XII. század
közepe táján keletkezett úgynevezett „Császárkrónika” (Kaiserchronik)1164 képezi. Az utolsó
forrás tekintetében a választás az 1534-ből származó Hans Haug zum Freystein „A Magyarok
1158

A középkori „Németország” ugyanúgy, mint minden más ország ebben a korban az erőviszonyoknak megfelelően állandóan alakuló képződmény volt, így – a korpusznak megfelelően a XII.
század közepétől a XVI. század 30-as éveinek közepéig – t.k. Ausztria, Karintia, Stájerország,
Csehország, Svájc területeit, illetve azok egyes részeit is magában foglalta. A történelmi Magyarország területén keletkezett német nyelvű historiográfiai források nem kerültek bele a vizsgálatba.

1159

Összesen 40 krónika került a vizsgálat látókörébe.

1160

GOMBOS Albin Ferenc (1937/1938): Catalogus fontium historiae Hungaricae. Aevo ducum etregum ex stirpe Arpad descendetium ab anno Christi DCCC usque ad annum MCCCI. Budapest:
Akadémiai Kiadó.

1161

August POTTHAST (1862): Bibliotheca Historica medii aevi. Wegweiser durch die Geschichtswerke des Europäischen Mittelalters von 375–1500, Berlin, Hugo Kastner & Co. [Neubearb. v.
Potthast seit 1962: Repertorium fontium historiale medii aevi. Primum ab Augusto Potthast
digestum, nunc cura collegii historicorum e pluribus nationibus emendatum et auctum. I. Series
collectionum. (Istituto storico italiano per il medio evo. Unione internazionael degli instituti diarcheologia, storia e storia dell’Arte in Roma). Romae MCMLXII apud Instituo storico italiano
per il medio evo].

1162

A dolgozathoz az új kiadásnak a 2003-ban megjelent (N-P) kötetét tudtam még figyelembe venni.

1163

A nép nyelvén íródott szövegek a tekintetben jelentenek többletet az elemzések szempontjából,hogy azok többek között a laikális körökből kikerülő krónikásoknak/mecénásoknak/megbízóknak
köszönhetően több olyan információt tartalmaz(hat)nak, amelyek a latin nyelvű szövegekbe – mindenek előtt a valóság ábrázolására törekvő elvek miatt – nem kerülhettek be. Példaként itt elsősorban a nép nyelvén íródott krónikák mondaanyagait, anekdotáit, exemplumait emelném ki. A
középkori historiográfiai szövegek a valóság ábrázolására való törekvésének problematikájával
Vizkelety András foglalkozott behatóbban (VIZKELETY, András (1990): Megjegyzések a latinitás
és az anyanyelv szerepéhez a középkori historiográfiában, Vigilia 9, 682–684) a nyelv (latin
versus anyanyelv/nép nyelve) és a forma használatára (próza versus kötött beszéd) vonatkozóan:
Példaként többek között az Albertus de Constantia-nak tulajdonított prózában íródott latin nyelvű
világtörténeti összeállítást (1427) hozza, amelynél megállapítható, hogy Albertus egy német nyelvű rímeskrónikára (a „Császárkrónikára”) támaszkodott s a brevitas elvére hivatkozva a legendás,
mondai, anekdotaszerű elemeket elhagyva lerövidítette azt. Másrészt Vizkelety megemlíti
Johannes de Utino „Világkrónikáját” (1344–1349 között keletkezett és több kéziratban maradt
fenn), amelyet a XV. század közepén fordítottak le németre s a fordításnál a szöveget éppen
legendás, mondai és anekdotaszerű elemekkel egészítették ki.

1164„Die Kaiserchronik eines Regensburger Geistlichen”, hg. v. Edward SCHRÖDER (kritische
Ausgabe nach der Vorauer Handschrift (Hs. 276/1), in: Monumenta Germaniae Historica (atovábbiakban: MGH), Deutsche Chroniken und andere Geschichtsbücher des Mittelalters (atovábbiakban: Deutsche Chroniken) I,1. 1892 (Neudruck 1964), Hannover: Hahn, 79–392.

364

Krónikája” (Der Hungern Chronica...)1165 című művére esett, amely még a tradicionálisan
középkori történetírói feldolgozás eszközeivel operál, s így egyfajta határkövet képez az ebben
a korban kifejlődő kozmografikus, humanista irányba elmozduló történetírói művek előtt.
A dolgozat célja a középkori historiográfia német nyelvű elbeszélő forrásaiban az említett
krónikairodalomban fellelhető információk alapján a két nép érintkezéséből fakadó és akrónikairodalomba bekerülő magyarokról alkotott kép s megjelenési formáinak feltárása volt.
Mindezek kidolgozásához az imagológia módszere szolgált alapul, amelynek központi
vizsgálati tárgyát olyan nemzetekre/népekre vonatkoztatott képek (image) alkotják, amelyek aszövegekben vagy explicite jutnak kifejezésre, vagy implicite vannak jelen, és amelyek nemzetek/népek tipizálásának lehetőségét hordozzák magukban (imagotype Elemente [imagotíp
elemek]).1166 Mindezek figyelembe vételével került sor a magyarokra vonatkozó imagotíp
elemek feltárására és kigyűjtésére, majd az imagológiai vizsgálat deszkriptív munkafázisaként
azok rendszerezésére és tematikus feldolgozására. A német nyelvű népek és a magyarok találkozásainak fő típusai a forrásszövegek alapján (1) olyan háborús összeütközések, amelyekben
a magyarok vagy az ellenséghez tartoztak (a nagyobb háborúkon kívül gondoljunk itt aszámos határvillongásra is) vagy szövetségesként működtek közre, (2) azon keresztes
hadjáratok, melyek során különböző keresztes seregek a Szentföldre tartván Magyarországonátvonultak és számos konfliktus előidézői lettek, illetve azon keresztes hadjáratok, melyeken
maguk a magyarok is részt vettek, (3) olyan háborús szituációk, amelyek kapcsán
követek/követségek küldésére és fogadására, illetve tárgyalások lefolytatására került sor, (4)olyan szertartások, mint a koronázások vagy esküvők és az azokat megelőző tárgyalások,illetve békekötések, (5) különböző alkalmak/helyzetek, amelyek szükségessé tették, hogy
bizonyos személyek hivatalból vagy más okból Magyarországon tartózkodjanak. A krónikások ezek kapcsán leírásaikban a magyarok származásával, a királykoronázásokkal, a hadszervezettel, a magyarok külső és belső tulajdonságaival, étkezési szokásaival, (jog)szokásaival,
nyelvével, illetve a római császárok alatti korszakkal, a honfoglalással és a kalandozó
hadjáratokkal, valamint a magyar uralkodókkal foglalkoztak. A forrásszövegeknek végeredményben két nagy csoportja különböztethető meg egymástól: Egyrészt azok a forrásszövegek,amelyek a világ- vagy német történelem tárgyalásán belül térnek ki a magyar történelem ese1165

Hans HAUG ZUM FREYSTEIN, Der Hungern Chronica inhaltend wie sie anfengklich ins landkommen sind / mit anzeygung aller irer Koenig / und was sie namhafftigs gethon haben. Angefangen von irem ersten Koenig Athila / und volfueret bis auff Koenig Ludwig / so um 1526 jar bey
Mohatz vom Tuercken vmbkomen ist. [A Magyarok Krónikája, mely tartalmazza honfoglalásuk
történetét, bemutatja összes királyukat és azt, hogy milyen nevezetes dolgokat vittek véghez. Elsőkirályuktól, Attilától kezdődően egészen Lajos királyig, aki 1526-ban Mohácsnál lelte török általi
halálát.] 1534 Wien [Nürnberg], Göttingen, Niedersächsische Staats- und Universitätsbibliothek (atovábbiakban: SUB), Sig.: HSD: 4 H HUNG 4005 RARA. Az első kiadás nyomdászkérdésénekösszefoglalóját adja Borsa (BORSA Gedeon, Adalékok a „Hungern Chronica” 1534. évi kiadásának történetéhez, Magyar Könyvszemle, 1961, 287–289). A Freystein-féle krónika újabb kiadása
1536-ban látott napvilágot Augsburgban, Philipp Ulhart műhelyében. A Freystein-krónika mindkét
kiadásából számos példányt őriznek még ma is a világ könyvtárai – ezek feltárása folyamatban van.

1166

A komparatisztika elveihez és fő problémaköreihez illetve az image-kutatás kérdéscsoportjainak
rendszerezéséhez lásd Dyserinck munkáját (DYSERINCK, Hugo (1977): Komparatistik. Eine
Einführung, Bonn, Bouvier. (Aachener Beiträge zur Komparatistik; 1.). A komparatisztikai imagológia átfogó történeti áttekintését adja Steins disszertációjában (STEINS, Martin (1972), Das Bild
des Schwarzen in der europäischen Kolonialliteratur 1870–1918. Ein Beitrag zur literarischen
Imagologie, Frankfurt a.M. Thesen. (Vergleichende Literaturwissenschaft; 1), az imagológia belső
fejlődéstörténetét pedig Fischer foglalta össze (FISCHER, Manfred S. (1981), Nationale Images alsGegenstand vergleichender Literaturgeschichte. Untersuchungen zur Entstehung der komparatistischen Imagologie, Bonn, Bouvier. (Aachener Beiträge zur Komparatistik; 6.).

365

ményeire, másrészt pedig azok a forrásszövegek, amelyek kimondottan a magyar történelmettárgyalják. Ez utóbbi forráscsoport természetszerűleg sokkal nagyobb információs anyaggal
és szélesebb látókörrel rendelkezik. Mindkét forráscsoportra jellemző viszont, hogy szerzőik
egyetlenegy ingrouphoz, vagyis a német nyelvű népekhez (sváb, bajor, frank stb.) tartoznak,
míg az outgroupot a magyarok testesítik meg, vagyis vonatkoztatási pontként a német nyelvű
népek szolgálnak.1167 Általánosan megfigyelhető az, hogy az önábrázolásnál és az idegen/másábrázolásánál a saját (nemzet/nép) szolgál vonatkoztatási pontként, sőt kizárólagos jelleggel(etnocentrizmus), vagyis a saját (nemzetnek/népnek) a elvárásáról (Autoimage/Eigenbild) ésannak mértékével értékeli az idegent, a mást, az idegen/más népet (Heteroimage/Fremdbild),
ez pedig egymással ellentétes fogalompárok kialakulásához vezet(het). Ha mindezt egy
képzeletbeli értékelési skálán ábrázolnánk, akkor azt látnánk, hogy a saját (nemzet/nép)
mindig magasabb pozíciót tölt be, és ha nem is mindig, de legtöbbször pozitív tartalommal,
tulajdonságokkal, asszociációkkal telítődik meg, tehát minden a pozitív önkép irányába hat;ellentétben az idegen/más nép ábrázolásával, ahol sokkal inkább a negatív elemek dominálnak. A feltárt imagotíp elemeket alapul véve Reinhart Koselleck „aszimmetrikusan kontrér
fogalompárok”-ról1168 szóló elméletét adaptálva az imagotípiákat tekintve három aszimmetrikus és egymással ellentétes fogalompár létezése rajzolódott ki: mégpedig a nyugati–keleti,
keresztény–pogány és morális–amorális fogalompár.
A nyugati–keleti fogalompárnál megemlíthetjük a genealógiai, illetve a magyarok őshazájának földrajzi elhelyezkedéséről írt fejtegetéseket. Míg ugyanis a német nyelvű népek származásukat tekintve, vagy akár a német városok alapítását tekintve magukat, illetve városukat a
trójaiaktól, a rómaiak elődeitől, vagy olyan híres elődöktől, mint Nagy Károly, származtatják,
addig a magyar uralkodóház tagjait közvetlenül a hunok urától, Attilától vagy a hun kapitánytól, Álmostól származtatják, vagy ha családfát nem írnak is le, de Attilát a magyarok királyának
nevezik és a magyarok ősatyjává teszik meg. Hogy mennyire szorosan fonódik össze Attila
neve a magyarok történetével, rendkívül jól szemlélteti a már XVI. századi, az 1534-bőlszármazó Hans Haug zum Freystein „Magyar Krónikájának” (Der Hungern Chronik...)frontispiece-e, amelyen egy Attila-portrét láthatunk ATILLA FLAGELLVM DEI felirattal.1169
Ugyanakkor fellelhető a magyar uralkodóház totemisztikus származáselmélete is Emeseálmával és a turulmadárral (in gestalt eines Habichs [egy ,héja’ alakjában]).1170 A totemisztikus származáselméletek pedig, mint tudjuk, az ázsiai nomád népek sajátjai. A magyarokőshazáját pedig szintén keleten, egészen pontosan Szkítiában lokalizálják, s ugyanakkor

1167

Az ingroup-hoz való tartozás, a vonatkoztatási pontok/„rétegződések” kialakulásának jellemzőit
tárgyaltam egy korábbi tanulmányomban is: A berlini Humboldt Egyetem és az ELTE közös
projektjében került sor 2003. szeptember 26–27-én egy konferencia megrendezésére Budapesten a„Regionalität und Fremde(s) in der Literatur und im literarischen Leben” [Regionalitás és idegenség az irodalomban és az irodalmi életben] címmel. Előadásomban Európával mint középkorirégióval, a régió-fogalom legfontosabb összetevőivel illetve az ezzel kapcsolatos idegenségérzékeléssel foglalkoztam („Europa als Region im Mittelalter. Zu den Konstitutionsmerkmalen desRegion-Begriffs und zu ihren Erscheinungsformen in der mittelalterlichen Fremdwahrnehmung”).

1168

Reinhart KOSELLECK (1995): Semantik asymmetrischer Gegenbegriffe. In: UŐ, Vergangene
Zukunft: Zur Semantik geschichtlicher Zeiten. 3. Aufl. Frankfurt a.M.: Suhrkamp. (SuhrkampTaschenbuch Wissenschaft; 757), 211–259.

1169

Hans HAUG ZUM FREYSTEIN: Der Hungern Chronica...1534, Wien [Nürnberg], Göttingen SUB,
Sig.: HSD: 4 H HUNG 4005 RARA, frontispiece.

1170

Hans HAUG ZUM FREYSTEIN: Der Hungern Chronica...1534, Wien [Nürnberg], Göttingen SUB,
Sig.: HSD: 4 H HUNG 4005 RARA, dr. Fordította R. T.

366

különbséget tesznek Scythia Asiatica (ahonnan a magyarok kiözönlöttek) és Europisches
Scythia (ahonnan a magyarok a gótokat elűzték) között.1171
A nyugati–keleti fogalompárnál megemlíthető még a magyaroknak mint egykori nomád
népnek a számontartása, amely tehát hatalmas területek használatához szokott hozzá, s amely
nehezen viseli, ha mozgásszabadságában korlátozni akarják. A nomád lét meghatározó elemea lótartás, illetve a lovaglás, a lónak a haderőben betöltött szerepe,1172 illetve a lónak mintértékmérő eszköznek a szerepe, olyannyira, hogy a fogságba került magyarok életben hagyásukért/szabadon bocsátásukért lovakat ajánlanak fel ellenfeleiknek. Egyéb helyzetekben isnagy elismerést, megtiszteltetést jelentett mindkét félnek a ló/lovak ajándékozása, illetve
ajándékba kapása. Még a XV. század végén keletkezett „Osztrák Krónika” (Österreichische
Chronik) szerzője, Jakob Unrest is figyelmet szentel a Mátyás király idején folyó magyar–török háborúk leírásánál annak, hogy egy foglyul ejtett vagy a csatában elesett magyar
mennyi lóval rendelkezett: Do wardt unter den Vngrischen erschossen eyn machtiger
lanndtherr, der het 40 phardt [...]1173 [Ekkor a magyarok közül agyonlőttek egy tehetős
főurat, akinek 40 lova volt ...]1174
A haderővel kapcsolatban kiemelendő az íjászok szerepe, illetve a foglyokkal való bánásmód – akárcsak a hunok, tatárok, kunok, a magyarok is kötélen vezették el a foglyokat és
rabszolgaként kezelték őket. Ennek megfelelően más keleti népekhez hasonlóan a magyarok
többször is megkapják a „vad”, „vérengző”, „kegyetlen” jelzőt. De a harcmodort tekintve(ellenség közelébe lovaglás, nyilazás, megfordulás, hátra nyilazás, az ellenséges alakulatok
fellazítása, újratámadás, ellenséges csapatok körülzárása és lenyilazása) is a hunok, tatárok,kunok körébe tartozónak sorolják a magyarokat. Itt megjegyzendő, hogy a források némely
esetben a harcmodor leírásánál nemcsak a negatívumokat, hanem éppenséggel a pozitívumokat is kiemelik, mégpedig elsősorban a magyarok nyilazásban való jártasságát, hősiességét,sőt egyszer-egyszer a vívásban mutatott ügyességét – főleg akkor, amikor a magyarok a„német”1175 sereg oldalán harcoltak. Ilyen dicséretet találunk Ottokar aus der Geul „Stájeri
Rímes Krónikájában” (Steirische Reimchronik):1176
1171

Hans HAUG ZUM FREYSTEIN: Der Hungern Chronica...1534, Wien [Nürnberg], Göttingen SUB,
Sig.: HSD: 4 H HUNG 4005 RARA, aijr.

1172

Természetesen tisztában vagyunk azzal, hogy a ló a többi középkori országban (s annak haderejében) is rendkívül nagy szerepet játszott.

1173

Jacob UNREST, Österreichische Chronik, hg. v. Karl Grossmann, in: MGH Scriptores rerum
Germanicarum. Nova Series (a továbbiakban: SrG NS), XI., 1957, Weimar: Hermann Böhlaus
Nachfolger, 108,27k. Jakob Unrest „Osztrák Króniká”-ját 1480 előtt kezdte el írni [1466?], először
1493-ban zárta le, majd folytatta 1499-ig. A krónika az 1435–1493/1499-ig tartó események
leírását öleli fel.

1174

Fordította R. T.

1175

A német szót itt jogosan tehetjük idézőjelbe, mert ahogy Jans Enikel „Világkrónikájának” kisnyelvi tükrében is olvashatjuk – de mindezt az egész középkorra vonatkoztathatjuk –, sokkal
inkább beszélhetünk sváb (Swâben), frank (Franken), szász (Sahsen), türingiai (Dürgen), meißeni(Mîchsner), tiroli (Tyrol), bajor (Beiern), karintiai (Kerndner), stájeri (Stîrer) és osztrák(Œsterrîch) identitástudatról (Jans ENIKEL, Weltchronik, ed. Philipp STRAUCH. In: MGH,
Deutsche Chroniken. III/1.k., Hahn, Hannover, 1891, v. 27396–27652).

1176

Steirische Reimchronik/Österreichische Reimchronik), amely 1246/1250–1309-ig tartó időszak
eseményeit foglalja magában (Nach den Abschriften Franz Lichtensteins hg. v. JosephSEEMÜLLER, in: MGH Deutsche Chroniken. V, 1–2, Hannover: Hahn, 1890/93 (Nachdruck:
Dublin/Zürich: Weidmann, 1974, v. 16244–16247, illetve v. 16260–16265.

367

[...] von Ungern ich nie gehort
weder vordes noch sit,
die in deheinem strit
so menlich waeren gewesen. [...]
illetve[...] si belibent ungezalt,
die die Unger valten nider.
si dructen hin und herwider
in dem strit so hurticlichen,als si datze Francrichen
hieten vehten gelernt. [...][...] a magyarokról soha nem lehetett hallani
sem annak előtte sem pedig annak utána,
hogy bármilyen csatában isolyan vitézül küzdöttek volna. [...]
illetve[...] számtalan maradt olyan a földön,
akit a magyarok vertek le,olyan ügyesen és fürgén bántak [a magyarok]
a csatában kardjaikkal,mintha franciahonban
tanulták volna a vívást [...].1177
A kutyára tett esküre vagy nyilván a vérszerződés nyomaira utaló vérivás többszöri megemlítése is a magyarok keleti népekhez való kötődését jelzi. A kutya mint a hunok/magyarok
attribútuma jelenik meg Hans Haug zum Freystein „Magyar Krónikájában” (Der Hungern
Chronica...), amelyben Attila harcosait „dühös kutyáknak” (wuetende hundt)1178 nevezik. Egy„teljesen fekete” kutyát (alswarzer hunt)1179 hoznak összefüggésbe a magyarokkal mind a„Császárkrónikában” (Kaiserchronik), mind pedig Jakob Unrest „Magyar Krónikájában”(Ungarische Chronik)1180 Konrád király álomlátása kapcsán. Ugyancsak a „Császárkrónikában”(Kaiserchronik) Konrád király megkönyörül a hitvány zsákmányon (a foglyokon) s otthagyja a„nyomorult kutyanépet” (daz smaehe gehunde), azaz a legyőzött magyarokat a csatamezőn. Nem
ritka az, hogy az egyik nép – esetünkben az egyik keleti nép – tulajdonságai egy másik (keleti)
nép tulajdonságaiként tűnnek fel. Egy példa erre Jakob Unrest XV. századi „Osztrák Krónikája”(Österreichische Chronik), amelyben a magyarok már egyértelműen keresztény népként jelennek
meg s a törökök azok, akik az „ádáz/gonosz kutya” die possen hundt1181 szerepét „töltik be”.
1177

Fordította R. T.

1178

Hans HAUG ZUM FREYSTEIN: Der Hungern Chronica...1534, Wien [Nürnberg], Göttingen SUB,
Sig.: HSD: 4 H HUNG 4005 RARA, biijv.

1179

Die Kaiserchronik eines Regensburger Geistlichen, hg. v. Edward SCHRÖDER (kritische Ausgabe
nach der Vorauer Handschrift (Hs. 276/1), in: MGH, Deutsche Chroniken I,1. 1892 (Neudruck1964), Hannover: Hahn, v. 16309–16316.

1180

Adolf ARMBRUSTER: Jakob Unrests Ungarische Chronik. In: Revue Roumaine d’ histoire.
Académie Roumaine, Section des Sciences Historiques et d’Archéologie, XIII, 3, Bucarest: Ed. del’Acad. 1974, 493k.

1181

Jacob UNREST, Österreichische Chronik, hg. v. Karl Grossmann, in: MGH SrG NS, XI., 1957,
Weimar: Hermann Böhlaus Nachfolger, 29.

368

Ugyancsak a keleti népekhez való tartozást sugallja a magyarok haj- és szakállviselete,mely utóbbira az jellemző, hogy – ünnepélyes alkalmakkor – tatár szokás szerint drágaköveket és gyöngyöket fontak a szakállba.
Nyelvi hovatartozás alapján a magyarok a keleti nyelvek csoportjába (osterzungehn
scare)1182 kerülnek, s ezt erősíti meg az is, hogy a magyarokat mint népet többször is keleti(pogány) népek közé sorolják.
A keresztény–pogány fogalompár esetében szintén megemlíthetjük a származást, de itt abibliai származáselméleteket.1183 A vizsgált krónikák alapján a magyar nép származását
tekintve kettősséget figyelhetünk meg: Egyrészt ugyanúgy, mint más európai népeket, Jáfettől
származtatják a magyarokat is. Ez azonban csak részben igaz, ugyanis a következő származtatási „táblát” találjuk még a forrásokban: Noé–Jáfet–Kána–Nimród, – mindez azonban
ellentmond a Nemprot/Nimród tényleges bibliai származtatásának, mert Nimród a Noé–Hám–
Kus származási vonalnak felelne meg. Nimród alakja pedig nyomban negatív konnotációkat
sugall a magyarok tekintetében is. De ugyanúgy megemlíthetjük itt a pogány hunoktól való
származtatást, illetve azok üdvtörténeti szerepének transzlációját a magyarokra többek között
Heinrich von Mügeln „Magyar Krónikájában”, amikor a kalandozó hadjáratok leírásánál Leel
[Lél] és Bulchu [Bulcsú] a német császár foglyaiként annak kérdésére így válaszolnak:
In dem selben streit worden gevangen Leel und Bulchu, die edeln haubtlewte, undwurden gefurt fur den kayser. Do sprach der kayser Cunrad: warumb sie der cristenheit
so gar mortlich weren. Des antwurten die Vngern und sprochen: „Wir sein ein rach deshohsten gotes und sein von im gesant, daz wir schullen ein wer geysel sein und schulleneuch martern; und wenn wir euch niht peynigen, so peinigt uns got.1184[Ugyanebben az összeütközésben foglyul ejtették a két nemes kapitányt, Lélt és Bulcsút ésa császár elé vezették őket. Ekkor Konrád császár megkérdezte: miért olyan kegyetlenek akeresztényekkel szemben. Erre a magyarok ilyetén választ adtak: „Mi a legfőbb Isten bosszúja
vagyunk, Ő [Isten] küldött bennünket, hogy ostorotok legyünk és sanyargassunk benneteket; s
ha nem mi sanyargatnánk titeket, akkor Isten tenné azt velünk.]1185
Nagy érdemnek számít aztán a pogány magyarok keresztény hitre térítése. Arnulf például
azzal érdemli ki a császári címet, hogy mint guot rihtare die Hune fluhtec twanc, vagyis „mint
jó uralkodó megfutamította/elüldözte a magyarokat”.1186 [I.] Henriket pedig a magyarok felett
1182

Braunschweigische Reimchronik, hg. v. Ludwig WEILAND:. In: MGH. Deutsche Chroniken II.,
Hannover: Hahn, 1877, v. 8130k. A „Braunschweigi Rímeskrónika” valószínűleg 1279–1292
keletkezett (illetve kiegészítéseket az 1298-as esztendőig találunk), s a 768–1279 tartó eseményekre tér ki.

1183

Lásd Gen. 9, 10 – a földkerekség egyes területeinek Noé fiaihoz való hozzárendelésről a Bibliában
még nem találunk konkrétumokat, ez csak a VII. századi exegézis eredménye lesz, mely szerint
Sém Ázsiát, Hám Afrikát, Jáfet pedig Európát kapta.

1184

Eugenius TRAVNIK: Chronicon Henrici de Mügeln Germanice conscriptum. In: Scriptores rerum
Hungaricarum, tempore ducum regnumque stirpis Arpadianae gestarum, vol. II, Nr. III. Budapest:
Akadémai Kiadó, 1938, 142. Heinrich von Mügeln német nyelvű krónikája 1358–1365 keletkezetts az özönvíztől 1333-ig tárgyalja az eseményeket.

1185

Fordította R. T.

1186

Die Kaiserchronik eines Regensburger Geistlichen, hg. v. Edward SCHRÖDER (kritische Ausgabe
nach der Vorauer Handschrift (Hs. 276/1), in: MGH, Deutsche Chroniken I,1. 1892 (Neudruck1964), Hannover: Hahn, v. 15552k. A „Császárkrónikát” 1126 után kezdték írni, 1147 után, de1172 előtt fejezték be. A „Császárkrónika” Julius Caesar korától 1147-ig tárgyalja a világtörténelmi eseményeket. Fordította R. T.
369

aratott nagy győzelme után „a fejedelmek és minden német úr császárnak és augustusnak
kiáltotta ki és az ország atyjának nevezte” (van den vorsten unde van allen Dudischen herrenkeiser unde augustus [beropen] unde des landes vader geheten).1187 [II.] Henrik császár
tetteinek leírásánál a szlávok majd a magyarok megtérítése fáradságos keresztény cselekedetnek számított. Összességében azonban megállapítható, hogy a magyarok és/vagy más népek
keresztény hitre térítését a mindenkori krónikában mindig annak/azoknak az uralkodónak/uralkodóknak tulajdonítják, akit/akiket a krónikás/ok valamilyen okból követendő példaképként kezel/nek, mint ahogy például Nagy Károly vagy [II.] Henrik a „Császárkrónikában”(Kaiserchronik) a rex justus et pacificus ideálját testesíti meg.
A magyarokat ugyan keresztény hitre térítik, de a magyarok kereszténység és pogányság
közötti ingadozásának szintén külön figyelmet szentelnek a krónikaírók. Így megemlítésre kerül
András, majd [I.] Béla király is, akik engedélyezik a nép kérésére a pogány életmódhoz való
visszatérést. A Vata-féle és a Vata fia János-féle pogánylázadás kegyetlenkedéseit, de Levente
pogány beállítottságát szintén kiemelik a krónikások. [II.] István és [IV.] László tetteinek leírásánál nagy hangsúlyt kap a kunok túlzott előnyben részesítése a magyarokkal szemben és pogányéletmódjuk: [II.] István például nem akart megházasodni, „hanem megelégedett a hajadon nőkkel” (sonder begnuegt sich allein mit den ledigen weibern),1188 [IV.] László szintén „megvetette aházasság intézményét” (verschmacht den eelichn stant) és pogány ágyasokat vett magához,1189
vagyis nem különböztek Attilától, aki maga is ein grosser weibler,1190 nagy nőcsábásznak
számított. Egyébként [IV.] László egész uralkodása negatív exemplumként szolgál, főleg abban atekintetben, hogy hova vezethet egy uralkodó nem keresztényi életmódja, s mindez milyen
hatásokkal bírhat az egész ország életére vonatkozóan. Szintén pogány tulajdonságnak minősül asuperbia, amely ugyancsak Attilától kezdve majd minden magyar királynak tulajdonsága.
Kiemelendő az is, hogy ellentétben más keresztény országokéval a pápa magyarországi
törekvései sikertelenek, parancsai teljesítetlenek maradnak: A magyarok nem fogadják el apápa által állított királyokat (pl. [IV.] László halála után, vagy Károly Róbert tekintetében), a
pápai legátusoknak pedig sorra dolguk végezetlenül kell visszatérniük a magyarok földjéről.
1187„Szász Világkrónika” – (Sächsische Weltchronik. Hg. v. Ludwig WEILAND. In: MGH, Deutsche
Chroniken II,1. Hannover: Hahn, 1876, 1–384 samt Anhängen und Fortsetzungen der Sächsischen
Weltchronik (Neudruck 1971), 160,23k.

1188

Hans HAUG ZUM FREYSTEIN: Der Hungern Chronica...1534, Wien [Nürnberg], Göttingen SUB,
Sig.: HSD: 4 H HUNG 4005 RARA, hjv. Fordíotta R. T.

1189Erről olvashatunk Jakob Unrest „Magyar Krónikájában” (Ungarische Chronik), amely 417-től
1490-ig foglalja össze az eseményeket (Adolf ARMBRUSTER: Jakob Unrests Ungarische Chronik.
In: Revue Roumaine d’ histoire. Académie Roumaine, Section des Sciences Historiques etd’Archéologie, XIII, 3, Bucarest: Ed. de l’Acad. 1974, 497), Heinrich von Mügeln „Magyar
Krónikájában” (Eugenius TRAVNIK: Chronicon Henrici de Mügeln Germanice conscriptum. In:
Scriptores rerum Hungaricarum, tempore ducum regnumque stirpis Arpadianae gestarum, vol. II,
Nr. III. Budapest: Akadémai Kiadó, 1938, 209), Johannes de Utino világkrónikájának magyar
függelékében, amely Géza fejedelemtől 1458-ig tárgyalja az eseményeket (Országos Széchényi
Könyvtár (Bu2), Sig.: Cod. germ. 53, illetve Staatsbibliothek Preußischer Kulturbesitz (Be), Sig.:
Ms. germ. fol. 947; RADEK, Tünde (1994): Johannes de Utino: Weltchronik in deutscherÜbersetzung. Anhang über die ungarischen Könige. Diplomarbeit. Debrecen, 26), és Ottokar aus
der Geul „Stájer Rímes Krónikájában” (Steirische Reimchronik/Österreichische Reimchronik),amely 1246/1250–1309-ig tartó időszak eseményeit foglalja magában (Nach den AbschriftenFranz Lichtensteins hg. v. Joseph SEEMÜLLER, in: MGH Deutsche Chroniken V, 1–2, Hannover:Hahn, 1890/93 (Nachdruck: Dublin/Zürich: Weidmann, 1974,v. 24408–24425).

1190

Hans HAUG ZUM FREYSTEIN: Der Hungern Chronica...1534, Wien [Nürnberg], Göttingen SUB,
Sig.: HSD: 4 H HUNG 4005 RARA, iiijv.

370

S ugyancsak megemlíthetjük itt a hadseregben szolgáló, illetve a magyaroknál élő sokféle
népet (kunok, besenyők, székelyek, görögök, rutének stb.), akik között szép számmal akadnak
pogányok is, még azt követően is, hogy a magyarok már keresztény hitre tértek:[...] inrehalp ir kluse zil
Kotziler und Koltzil sint
und manege unkristenlichu kint
in vromdin sundir sprachin,
Valwen und wilde Vlachin [...]1191
A kunokon (Valwen) és vad vlahokon/oláhokon (Vlachin) kívül mohamedán kálizok és
más izmaeliták (Kotziler und Koltzil) is élnek a magyar országhatárokon belül, vagyis a legkülönbözőbb származású és hitű, valamint a legkülönfélébb sajátságos nyelvet beszélő népek.
A keresztény–pogány fogalompárral kapcsolatban kiemelendő még Jans Enikel XIII. század
utolsó harmadában keletkezett „Világkrónikája” (Weltchronik), amelyben a krónikaíró a 12
keresztény nyelvet beszélő nép között – ha csak a 12. helyen is – de a magyarokat is felsorolja.1192
A morális–amorális fogalompárnál a legszembetűnőbb komponens a magyarok hűtlensége,
illetve eskü- és szerződésszegése –, ellentétben a nyugati népekkel, akik többnyire mindenáron tartják magukat az ígéreteikhez, megállapodásaikhoz.
Nagyon sokszor előkerül a magyarok széthúzása – akár királyjelöléseknél, királyválasztásoknál, de máskor is, ahol is többnyire a magánérdek kerül előtérbe s nem a királyság, az
ország érdeke. Sőt a magyarok sokszor nem tisztelik királyukat, nem engedelmeskednek neki,s az egyik krónikás szerint még a királygyilkosság is a magyarok találmánya. Ugyanakkor
több magyar király iszákos és még házasan sem veti meg az asszonynépet. Viszont amagyarok szent királyai rendkívül tiszteletre méltók, s példás keresztény életet élnek. Szintén
pozitív a magyarok királyaira nézve a milte – a bőkezűség, az adakozás tulajdonsága.
A hadviselést tekintve is – ahogy fent már említettük – vegyes képet kapunk: egyrészt aleírások szerint a magyarok ügyes katonák, jó taktikájuk van, sokszor folyamodnak cselekhez(ezeket a cseleket a krónikások hol pozitívumként hol negatívumként értékelik), ugyanakkor aharcmodoruk meglehetősen unritterlich, vagyis nem felel meg a nyugati lovagi elvárásoknak(pl. nem vállalják fel sokszor a közelharcot vagyis a vívást, hanem helyette íjjal harcolnak
lóhátról). Kőszegi Iván gróf például „szakadatlan nyilazással” (mit emzigen schiezen)1193
akarja legyőzni ellenségeit, az osztrákokat és a stájermarkiakat:
wold niht erlaeben,
daz in iemen kaem so nahen,den si möhten mit slahen
erreichen oder mit stechen1194
1191

Rudolf von Ems „Világkrónika” (Rudolf von EMS: Weltchronik: aus der Wernigeroder Handschrift. Hg. v. Gustav EHRISMANN, 1915 Berlin: Weidmann. (Deutsche Texte des Mittelalters; 20),
v. 2553–2568k. Rudolf von Ems krónikája 1250–1254 között keletkezett. Kiemelés: R. T.

1192

Jans ENIKEL, Weltchronik, ed. Philipp STRAUCH. In: Monumenta Germaniae Historica, Deutsche
Chroniken. III/1.k., Hahn, Hannover, 1891, v. 27396–27652.

1193

Ottokar aus der GEUL: Steirische/Österreichische Reimchronik. Nach den Abschriften Franz
Lichtensteins hg. v. Joseph SEEMÜLLER, in: MGH Deutsche Chroniken V, 1–2, Hannover: Hahn,
1890/93 (Nachdruck: Dublin/Zürich: Weidmann), 1974, v. 25488.

1194

Ottokar aus der GEUL: Steirische/Österreichische Reimchronik. Nach den Abschriften Franz
Lichtensteins hg. v. Joseph SEEMÜLLER, in: MGH Deutsche Chroniken V, 1–2, Hannover: Hahn,
1890/93 (Nachdruck: Dublin/Zürich: Weidmann), 1974, v. 25491–25494.
371

vagyis „nem akarta a maga közelébe engedni ellenfeleit, hogy azok ne tudják elérni őtütéseikkel vagy szúrásaikkal”.
Az imagotíp elemek s így az imagotípiák varianciájának és konstanciájának kérdését helyhiány miatt itt most nem érintjük. Megemlítendők azonban még a forrásszövegek közötti
recepciós kapcsolatok, vagyis azon kérdések, hogy mely latin/német nyelvű forrásokból
merítettek a krónikák, milyen kapcsolatok fedhetők fel az elemzett krónikaszövegek között,
illetve mely irodalmi források használtak fel valamit a krónikák anyagából és milyen összefüggésben –, amelyek még további vizsgálatokat igényelnek.

372URBÁN ANIKÓ
Határon kívüli és belüli magyarok nemzeti szimbólumai
A kultúra története az egyén és a közösség önképének fő forrása, innen erednek az individuális és közös nemzeti célok, szimbólumok, előítéletek, tulajdonságok, melyek a nemzeti
kultúra szoftverét belülről alkotják és egy olyan belső erőt alakítanak ki, amely képessé teszi anemzeti érdekek kifelé, az országon/nemzeten kívülre való érvényesítését.
Charles Hampden-Turner (1994) szerint a kultúra emberekből fakad, emberek hozzák létre,hogy jutalmazzák azt a szellemi képességet, amely mindnyájunkban közös. A kultúra
folytonosságot és identitást ad a közösségnek. A kultúra információrendszer, nagymértékben
segíti az embereket egymás megértésében.
Foglalkoztatott minket az a kérdés, hogy vajon azok a magyar emberek, akik annak idejénarra kényszerültek, hogy határainkon túli országokban folytassák életüket, mennyire őrzik amagyarság szimbólumait, mennyire erős a nemzettudatuk, a magyarsághoz való tartozásuk,egyáltalán rokonszenvesnek találják-e az itthoni magyarokat, vagy sem.
Azóta több mint 85 év telt el, ami azt jelenti, hogy több olyan generáció született az akkor
a határon túli országokba szorult szülők gyerekeiként, akik valószínűleg teljes mértékben az
adott ország (mármint lakóhelyük) normáinak, elvárásainak, kultúrájának megfelelően
nevelkedtek, az ottani társadalom elvárásainak kellett megfelelniük. Felmerül a kérdés, hogy
ebben a nevelésben helyet kapott, illetve kaphatott-e pár olyan tény, motívum, ami amagyarságukra emlékezteti őket.
Szerettünk volna választ kapni arra a kérdésre, vajon lehet-e, és ha igen, hogyan, egy
kultúrát átalakítani vagy megreformálni?
Most itt egy olyan kérdőíves vizsgálatról szeretnék beszélni, melynek folyamán ezt ajelenséget próbáltuk tetten érni. A vizsgálatot hallgatókkal végeztük szlovákiai, romániai és
ukrajnai magyarok, szlovákok, románok és ukránok körében, valamint Magyarországon.
Feltételezésünk az volt, hogy a bekövetkezett változások miatt jelentős különbségek
lesznek tapasztalhatók a magyarság szimbólumainak a vizsgálatakor a határon túli és az
itthoni magyarok véleménye között.
A kérdőívben megadott válaszlehetőségek a Reformkor és az Osztrák-Magyar Monarchiaidőszakában ismert magyar írók, költők ismert műveinek korpuszaiból kiválasztott olyan
motívumok, kulturális reáliák, amelyek a mai Magyarországon is azonos jelentéstartalommal
bírnak. Ilyen kiválasztott költők voltak Arany János, Petőfi Sándor, Tompa Mihály, MadáchImre, Ady Endre, Vörösmarty Mihály. Az adott időszakban alkotó legismertebb írók közül
Jókai Mór, Kemény Zsigmond, Krúdy Gyula, Mikszáth Kálmán, Móricz Zsigmond regényeit
vettük alapul.
A kérdőív
A kérdőív egyrészt a mindennapi élet szimbolikus magyarságtudatának elemeire, másrészt
rokonszenvi-ellenszenvi típusú kérdésekre keresi a választ. Kétfajta kérdéstípus található meg
benne. Az ún. zárt kérdésekre meghatározott válaszlehetőségek közül kell kiválasztania azt,
amelyre Ön gondol, míg a nyitott kérdéseknél a saját véleményére lennénk kíváncsiak.
Együttműködését előre is köszönjük!
3731) Válasszon ki hármat az alábbi elemek közül, amelyeket a legjellemzőbben magyaros ételeknek
tart!
•
•
•
•
•

Halászlé
Lebbencsleves
Rántott hús
Rétes
Túrós csusza

•
•
•
•
•

Bableves
Paprikás krumpli
Töltött káposzta
LángosSzilvás gombóc

•
•
•
•
•

GulyásTöltött paprika
Disznótoros
Palacsinta
Egyik sem

2) Válasszon egyet az alábbi italok közül, amelyet a legjellemzőbben magyaros italnak tart!
•

Bor

•

•

Sör

Pálinka3) Ha magyaros viseletre gondol, mely öltözeti elemek jutnak leginkább az eszébe? (Válasszon
hármat!)••••Cifraszűr
Székely harisnya
Fejkendő
Sarkantyú••••

Huszármente
Hímzett ing
Párta, főkötő
Egyik sem•••Bőszárú gatya
Bocskai-sapka
Csizma4) Melyik domborzati egység, táj jut eszébe leginkább a magyarságról? (Válasszon kettőt!)
•
•
•
•

Mátra
Badacsony
Dunakanyar
Egyik sem•••

BakonyKárpátok
Alföld•••Tokaj-hegyalja
Hargita
Hortobágy5) Melyik folyó, tó jut eszébe leginkább a magyarságról? (Szintén két választ jelölhet meg!)
•
•
•

Duna
Maros és Körös
Egyik sem••

Duna -Tisza - Dráva-Száva
Balaton••Tisza
Szent Anna tó

6) Melyik állatot tartja leginkább jellemzően magyar állatnak? (Válasszon hármat!)
•
•
•

Ló
Kuvasz
Gólya

•
•
•

•
•
•

Puli
Turul
Daru

Magyar vizsla
FecskeEgyik sem7) Ön szerint hogy néz ki egy tipikusan magyar ember?
8) A magyarság eredetére vonatkozó felfogások közül melyik áll Önhöz a legközelebb? (Egyet
választhat)••Hun rokonság
Sumer rokonság••

Finnugor rokonság
Kevert eredet••

Török rokonság
Egyik sem•Április 4.

9) Melyik ünnep a legjellemzőbb a magyarság szempontjából?
••Március 15.
Október 23.

••

Augusztus 20.
Egyik sem37410) Mely írókat, költőket érzi a magyar irodalom legjellegzetesebb képviselőinek?
11) Kiket érez a magyar történelem legjellegzetesebb nagy alakjainak?
12) Milyen a magyar ember? (Helyezze el egy 5 fokú skálán az alábbiak szerint):
•
•
•
•
•
•
•

Modernokos
hangosférfiaskomolybékeszerető
céltudatos

•
•
•
•
•
•
•

ódivatúbuta
csendesnőies
vidám
harciastervek nélküli

•
•
•
•
•
•
•

eredményes
pesszimista
lassú
barátságostoleráns
konzervatív
rokonszenves

•
•
•
•
•
•
•

eredménytelen
optimista
gyors
barátságtalan
intoleráns
haladó
ellenszenvesódivatúbuta
csendesnőies
vidám
harcias

•
•
•
•
•
•

eredményes
pesszimista
lassú
barátságostoleráns
konzervatív

•
•
•
•
•
•

eredménytelen
optimista
gyors
barátságtalan
intoleráns
haladó

13) Milyen az ukrán ember?
•
•
•
•
•
•

Modernokos
hangosférfiaskomolybékeszerető

•
•
•
•
•
•

14) A következő négy állítás közül melyiket érzi önmagára jellemzőnek?
••Nagyon büszke a magyarságára
Nem nagyon büszke a magyarságára

••Módjával büszke a magyarságára
Egyáltalán nem büszke a magyarságára

15) Bármelyik alternatívát választotta a 14. kérdésben, kérjük, indokolja válaszát!
16) Mely népek rokonszenvesek az Ön számára?
17) Melyek azok a népek, etnikumok, nemzetiségek, akik jelenléte, magatartása ellenszenves az Ön
számára?
18) Melyek azok a népek, nemzetiségek, etnikumok, amelyek tagjait nem szeretné közvetlenszomszédjának?
19) Ha anyagilag nehéz helyzetbe kerülne, kitől kérne segítséget egy magyar barátjától, vagy valamilyen más nemzetiségű rokonától, vagy ismerősétől?
20) Szeretne Magyarországon élni? (Miért, miért nem?)

A kutatás
A kérdőíves kutatásban 125 fő vett részt, 25 ukrán, 25 szlovák, 25 román állampolgárságú,
köztük fele-fele arányban ukrán, szlovák, román, illetve ottani magyar nemzetiségű és 50
itthoni magyar ember. Egy kérdőíves felmérés eredménye 50-60 főtől reprezentatívnak
tekinthető, tehát úgy gondoljuk, hogy a megkérdezett 125 fő eleget tesz ennek az elvárásnak.
Gyakorlatilag 18-tól 75 évig minden korosztály képviselteti magát ebben a felmérésben.

375

A kérdésekre adott válaszokat, választásokat sorban elemeztük, minden esetben a magyarok véleményével, illetve választásával kezdtük a vizsgálatot, majd összehasonlítottuk ezeket
az ukrán, román és szlovák kérdőívekben kapott válaszokkal.
Néhány válasz a zárt kérdésekre:
1. gulyás (26.7%–27.3%) – töltött káposzta (21.2%–22.9%) – halászlé (19.8%–22.2%)
3. Huszármente – hímzett ing – cifraszűr
4. Hortobágy – Kárpátok–Tokaj–Hegyalja (Magyarországon)Tokaj–Hegyalja – Kárpátok – Hortobágy (Ukrajnai magyarok)
Tokaj–Hegyalja – Hortobágy – Kárpátok (Szlovákiai magyarok)
Kárpátok – Tokaj–Hegyalja – Balaton – Hargita (Romániai magyarok)
8. Magyarság eredete: Finnugor (Szlovákia 72% – Kárpátalja 60%) – hun (Kárp. 34% – Mo. 19%) –egyéb (Mo.) – vegyes (Szlovákia, Kárpátalja, Románia)10. Mely írókat, költőket érzi a magyar irodalom legjellegzetesebb képviselőinek?
Magyarország
Arany JánosPetőfi Sándor
Vörösmarty Mihály
Kölcsey Ferenc
Ady Endre
Radnóti Miklós
Juhász Gyula
Móra Ferenc
Mikszáth Kálmán
Illyés Gyula
Móricz ZsigmondFekete István
Madách Imre
Jókai Mór
József Attila
Zrínyi Miklós
Kosztolányi Dezső
Kazinczy Ferenc

Nők
13,5%
21,05%
5,26%
2,63%
15,78%
5,26%
1,31%
1,31%
6,57%
1,31%
3,94%
1,31%
1,31%
9,21%
9,21%
1,31%
1,31%
-

Férfiak
7,89%
21,05%
5,26%
2,63%
10,52%
2,63%
2,63%
10,52%
7,89%
2,63%
18,42%
5,26%2,63%Összesen
11,4%
21,05%
5,26%
2,63%
14,03%
3,5%
1,75%
1,75%
7,89%
0,87%
5,26%
0,87%
1,75%
12,28%
7,89%
0,87%
0,87%
0,87%

Nők
9,6%
25,8%
14,5%
6,4%
1,6%
9,6%
6,4%
1,6%
1,6%
4,8%
1,6%

Férfiak
12,5%
25%
12,5%
16,5%
4,2%
4,2%
4,2%
4,2%
8,3%
4,2%
4,2%
-

Összesen
10,5%
25,6%
13,9%
9,3%
2,3%
8,1%
5,8%
2,3%
3,5%
1,2%
4,7%
1,2%

UkrajnaKölcsey FerencPetőfi Sándor
Arany János
József Attila
Mikszáth Kálmán
Jókai Mór
Ady Endre
Gárdonyi Géza
Tompa Mihály
Balassi Bálint
Vörösmarty Mihály
Fekete István376

Szabó Magda
Móricz ZsigmondBabits Mihály
Madách Imre
Móra Ferenc
Illyés Gyula

1,6%
8%
1,6%
1,6%
1,6%
1,6%

-

1,2%
5,8%
1,2%
1,2%
1,2%
1,2%

Nők
33,33%
26,66%
20%
2,22%
11,11%
2,22%
4,44%
-

Férfiak
30%
16,66%
20%
3,33%
16,66%
3,33%
3,33%
3,33%
3,33%

Összesen
32%
22,66%
20%
2,66%
13,33%
1,33%
1,33%
4%
1,33%
1,33%

Nők

FérfiakÖsszesen
30%
15%
20%
2%
23%
10%
5%
2%
2%
1%

Szlovákia
Petőfi Sándor
Kölcsey Ferenc
Arany János
Vörösmarty Mihály
Ady Endre
Móricz Zsigmond
Illyés Gyula
Kálmán Mikszáth
Móra Ferenc
Gárdonyi Géza
RomániaPetőfi Sándor
Kölcsey Ferenc
Arany János
Vörösmarty Mihály
Ady Endre
Wass Albert
Illyés Gyula
Mikszáth Kálmán
Móra Ferenc
Gárdonyi Géza-

11. Kiket érez a magyar történelem legjellegzetesebb nagy alakjainak?
Magyarország
II. Rákóczi Ferenc
István király
Mátyás király
Dózsa György
Kossuth Lajos
Széchenyi István
Andrássy Gyula
Deák FerencÁrpád fejedelem
IV BélaKádár János
Hunyadi János
Nagy Imre
Könyves Kálmán
Károly Róbert
Horthy Miklós
Bethlen István

Nők
8,06%
17,74%
11,29%
1,61%
14,51%
17,74%
1,61%
9,67%
4,83%
1,61%
3,22%
1,61%
3,22%
1,61%
1,61%

Férfiak
3,13%
25%
15,62%
12,5%
15,62%
6,25%
6,25%
6,25%
3,13%
3,13%
3,13%
-

377

Összesen
6,38%
20,21%
12,76%
1,06%
13,82%
17,02%
1,06%
8,51%
5,31%
3,19%
3,19%
1,06%
2,12%
1,06%
1,06%
1,06%
1,06%

UkrajnaÁrpád fejedelem
István király
Mátyás király
II Rákóczi Ferenc
Kossuth Lajos
Széchenyi István
Deák Ferenc
Hunyadi János
Aradi vértanúk
Szent László
Dózsa György
IV BélaZrínyi Ilona

Nők
2,27%
13,63%
13,63%
18,18%
18,18%
11,36%
4,54%
2,27%
6,81%
9,09%

Férfiak
7,14%
17,85%
10,71%
14,28%
14,28%
14,28%
7,14%
7,14%
3,57%
3,57%
-

Összesen
4,16%
15,27%
12,5%
16,6%
16,6%
12,5%
5,55%
2,77%
1,38%
1,38%
1,38%
4,16%
5,55%

Nők
1,2%
15,55%
13,33%
15,55%
8,88%
6,66%
4,44%
8,88%
2,22%
2,22%
2,22%

Férfiak
20%
13,33%
16,66%
16,66%
10%
3,33%
6,66%
10%
3,33%

Összesen
20%
14,66%
14,66%
16%
9,33%
5,33%
5,33%
9,33%
1,33%
1,33%
2,66%

Nők
27,27%
68,18%
4,54%-

Férfiak
33,3%
60%
6,66%

Összesen
29,72%
64,86%
2,7%
2,7%

Nők
6,66%
66,66%
13,33%
13,33%

Férfiak
10%
40%
50%
-

Összesen
8%
56%
28%
8%

Nők
20%
26,66%
33,33%
20%

Férfiak
30%
30%
30%
10%

Összesen
24%
28%
32%
16%

Szlovákia
Széchenyi István
Kossuth Lajos
Szent István
II Rákóczi Ferenc
Mátyás király
Hunyadi János
Kádár János
Deák Ferenc
IV BélaSzent László
Könyves Kálmán

14. Büszke-e magyarságára?
Magyarország
Nagyon büszke
Módjával büszke
Nem nagyon büszke
Egyáltalán nem büszke
UkrajnaNagyon büszke
Módjával büszke
Nem nagyon büszke
Egyáltalán nem büszke
Szlovákia
Nagyon büszke
Módjával büszke
Nem nagyon büszke
Egyáltalán nem büszke

378

16. Mely népek rokonszenvesek?
Magyarország
angol
spanyollengyel
orosz
német
olasz
görög
osztrák
hollandbulgárfrancia
skót
svéd
finn
erdélyicseh
dán
norvég
maori

Nők
12,5%
10,41%
6,25%
6,25%
6,25%
18,75%
12,5%
8,33%
4,16%
4,16%
2,08%
2,08%
4,16%
2,08%
2,08%
-

Férfiak
6,66%
3,33%
13,33%
6,66%
3,33%
6,66%
13,33%
3,33%
3,33%
10%
10%
3,33%
6,66%
6,66%
3,33%

Összesen
10,25%
7,7%
8,97%
3,84%
3,84%
14,1%
8,97%
7,69%
7,69%
2,56%
2,56%
2,56%
3,84%
3,84%
2,56%
1,28%
3,84%
3,84%
1,28%

Nők
20%
15%
10%
15%
5%
10%
5%
10%
10%

Férfiak
27,77%
16,66%
16,66%
11,11%
5,55%
11,11%
11,11%-

Összesen
23,68%
15,78%
13,15%
13,15%
5,26%
10,52%
5,26%
2,63%
5,26%
5,26%

Nők
15%
10%
20%
5%
10%
5%
15%
5%
15%
-

Férfiak
13,33%
6,66%
6,66%
13,33%
6,66%
13,33%
6,66%
26,66%
6,66%Összesen
14,3%8,5%11,42%
5,7%
11,42%
5,7%
14,3%
5,7%
20%
2,85%

Ukrajnaorosz
lengyel
német
ukrán
finn
olasz
franciaszláv
angol
magyar
Szlovákia
Orosz
magyarosztrák
angol
olasz
germándán
francia
lengyelfinn379

17. Melyek azok a népek, etnikumok, nemzetiségek, akik jelenléte, magatartása ellenszenves az Ön
számára?
Magyarország
cigányromán
afrikaikínai
szerb
szlovák
arab
ukrán
albán
német
franciaorosz
amerikai
angol
török

Nők
42,85%
17,85%
3,57%
3,57%
7,14%
7,14%
7,14%
3,57%
3,57%
3,57%
-

Férfiak
22,5%
12,5%
2,5%
5%
10%
10%
17,5%
2,5%
7,5%
2,5%
2,5%
2,5%
2,5%

Összesen
30,88%
14,7%
1,47%
4,41%
7,35%
8,82%
13,23%
4,41%
1,47%
5,88%
1,47%
1,47%
1,47%
1,47%
1,47%

Nők
16,6%
66,66%
16,66%

Férfiak
16,66%
16,66%
25%
25%
8,33%
8,33%

Összesen
11,11%
11,11%
22,22%
38,88%
5,55%
11,11%

Nők
40%
26,66%
20%
13,33%-

Férfiak
30%
20%
20%
10%
10%
10%

Összesen
36%
24%
20%
4%
12%
4%

Ukrajnaszerb
szlovák
román
cigánycsecsenarab
Szlovákia
cigány
cseh
ukrán
zsidó
arab
román

18. Melyek azok a népek, nemzetiségek, etnikumok, amelyek tagjait nem szeretné közvetlen szomszédjának?
Magyarország
cigányromán
afrikaikínai
szerb
szlovák
arab
orosz
amerikaiukrán

Nők
59,25%
11,11
11,11%
7,4%
3,7%
7,4%
-

Férfiak
33,33%
10%
3,33%
13,33%
10%
10%
10%
3,33%
3,33%
3,33%

380

Összesen
44,6%
10,52%
1,75%
12,28%
8,77%
8,77%
8,77%
1,75%
1,75%
1,75%

Ukrajnaszerb
szlovák
román
cigánycsecsen
zsidó
arab
orosz

Nők
25%
50%
12,5%
12,5%

Férfiak
15,38%
15,38%
23,07%
30,76%
7,69%
7,69%
-

Összesen
9,52%
9,52%
23,8%
38,09%
4,76%
4,76%
4,76%
4,76%

Nők
33,33%
46,66%
6,66%
6,66%
6,66%

Férfiak
20%
40%
20%
10%
10%

Összesen
28%
44%
12%
8%
8%

Szlovákia
cseh
cigány
román
arab
zsidó

19. Szeretne Magyarországon élni? (Miért, miért nem?)
Ukrajnában: 56% igen (mert magyarnak született; ősei magyarok voltak)(mert Magyarországon könnyebb a megélhetés)
44% nem (nem Magyarországon van az otthona; háta mögött ukránnak neveznék)
Szlovákiában: 36% igen (ott éltek az ősök; magyarnak született)
64% nem (háta mögött szlováknak neveznék)(a megélhetés szinte egyforma)
Romániában: 46% igen (magyarnak született)(a gyerekei magyarok maradhassanak)
54% nem (ott szokta meg; háta mögött románnak neveznék)Összegzés
Nem igazolódott feltevésünk, hogy a körülöttünk lévő országokban élő magyarság szimbólumai és identitástudata az elmúlt nyolc és fél évtized folyamán jelentősen megváltozhatott.
Az eltelt 86 év változásai ellenére az itthon jellemző magyarságszimbólumok nem mutatnak
jelentős változást a határon belüli és kívüli magyarok körében. A nagyobb eltérés az utolsó
kérdésekre adott válaszokban érzékelhető, mely betudható az elmúlt 17 év okozta csalódásoknak. A válaszok alapján kisebb elfogultság jellemző a határon túli magyarokra, mint az
itthoniakra.

381VÁRADI ILDIKÓ
Adalékok a két világháború közötti
finn–magyar kulturális kapcsolatok történetéhezAz első világháborút lezáró Párizs környéki békeszerződés teljesen megváltoztatta Európa
nemzetközi hatalmi és politikai rendszerét. A béke következményeként felbomlottak a több
etnikumból álló birodalmak, helyükön újabb és kisebb nemzetállamok jöttek létre.
Magyarország a trianoni békeszerződés értelmében visszakapta függetlenségét, viszont
területének mintegy kétharmadát elvesztette. Az egyezmény az etnikai- és nyelvi viszonyokat
nem vette figyelembe, így a magyar lakosság egyharmada idegen államok fennhatósága alá
került. A történelmi magyar államkeret felbomlása után a külpolitika legfőbb célja a Trianonáltal elvesztett területek visszaszerzése volt.
Az 1809-ben megkötött svéd–orosz háborút lezáró béke értelmében Finnország autonóm
nagyhercegségként Oroszország része lett. A finnek az 1917-es októberi eseményeket
kihasználva 1917. december 6-án magukat független demokratikus állammá nyilvánították.
Az 1920-ban Finnország és Szovjet-Oroszország között megkötött tartui béke alapján az újállam területileg is növelhette nagyságát, ennek ellenére bizonyos nacionalista, jobboldaliértelmiségi körök nem voltak megelégedve, mert nem valósult meg Kelet-Karjala Finnországhoz csatolása.

1. A finn–magyar kulturális kapcsolatokat befolyásoló tényezők
A finnek és a magyarok kulturális együttműködése a 18. század végén a nyelvrokonság
felfedezésével kezdődött. Ekkor a két rokon nép tudósok és nyelvészek személyes, baráti ésházassági kapcsolatain keresztül erősítette és fejlesztette viszonyát. A két ország közötti
kulturális érintkezés politikai és történelmi változások hatására az 1920–30-as években érte el
csúcspontját. A kapcsolatok ekkor már nemcsak a finnugor nyelvtudományra és a finnugor
nyelvrokonság kutatására korlátozódtak, hanem a kulturális élet különböző területeire is
kiterjedtek. Megélénkült a két ország közötti diplomáciai és társasági tevékenység, elterjedtek
az iskolák és az egyetemek csereösztöndíj-programjai, finn, illetve magyar lektorátust hoztak
létre, a Helsinki Egyetemen megalapították a Magyar Intézetet, kulturális kongresszusokat
szerveztek és megünnepelték a finnugor népek napját.
1.1. A nyelvrokonság nemzeti identitást erősítő szerepeAz első világháború után elszenvedett „tragédia” újra felkeltette a finnugor nyelvrokonság
iránti érdeklődést. Magyarország minden adott alkalmat kihasznált külpolitikai elszigeteltségének csökkentésére. „A magyarságnak mai elhagyatottságában minden feléje nyujtott
kezet el kell fogadnia, ha még oly kis nép nyujtja is.”1195 A nyelvrokonságon keresztül agermán és a szláv népek közül „kikerültünk ebből a szörnyű nagy magányosságból”.1196 A
1195

CSEKEY István, A II. Finnugor Kultúrkongresszus Tallinnban, in UŐ, Északi írások, Budapest,
Pfeifer Ferdinánd, 1928, 67.

1196

VITÉZ NAGY Iván, Finn–magyar kapcsolatok II. Kulturális kapcsolataink Finnországgal, Budapest, Magyar–Finn Társaság kiadása, 1943, 198.
382

finn–magyar kapcsolatokat kutató Kustaa Vilkuna szerint a finnek és a magyarok más
népekhez fűződő kapcsolata barátságosabb, amelynek okát a nyelvrokonságban és a közös
múltban látja.1197
A rokon népek az azonos gyökerekre visszanyúló hagyományokon keresztül akarták megerősíteni a krízisbe jutó nemzeti identitást. A finn nyelvész és politikus E. N. Setälä szerint afinnugor népek csakis önmaguk és közös kulturális hagyományaik megismerésén és azok
másokkal való megismertetésén keresztül tartozhatnak a művelt nemzetek sorába.1198 Trianon
után Magyarország a csökkenő hatalmi szerepét és a revíziót a Setälä által megfogalmazott
kulturális fölényre támaszkodva próbálta enyhíteni.
1.2. Finnugor néprokonsági eszme
A finnugor néprokonsági eszme a finnek, a magyarok és az észtek, vagyis az államalkotó
finnugor népek között elterjedt gondolat volt, mely nagy mértékben befolyásolta a két világháború közötti finn–magyar kulturális együttműködést. A néprokonsági eszme alapelvei közé
tartozott a kapcsolatok fejlesztése és elmélyítése, valamint a nemzeti tudományok fellendítése.1199
A mozgalom a finnugor népek összetartozásának tudatát hirdette, emellett szorgalmazta arokon népek életviszonyainak, kulturális eredményeinek tanulmányozását és a tudományos
együttműködést.1200 Ezt a törekvést azonban lehetetlenné tette a Szovjetunió kisebbségi
politikája, az ott élő rokon népekkel az 1920-as évek közepétől minden kapcsolat megszakadt.
A kisebb finnugor népek kirekesztődése és a bolsevizmus térhódításától való félelem miatt az
eszme körül egyfajta szovjetellenes hangulat alakult ki.

2. A két világháború közötti kulturális kapcsolatok
2.1. Finnugor kultúrkongresszus
Finnország és Magyarország függetlensége újabb alapokat nyújtott a finn–magyar kulturális
kapcsolatok számára. Újdonság volt az akkoriban széles tömegeket vonzó finnugor kultúrkongresszus, amely a finnugor néprokonsági eszme hirdetésére egyik legfőbb és legalkalmasabb eszköznek látszott. A kongresszus volt az egyetlen olyan fórum, amelyen a kutatók,
nyelvészek és a finn–magyar kulturális kapcsolatok iránt érdeklődők személyesen találkozhattak.
Az első iskolaügyi konferenciát 1921-ben rendezték Helsinkiben, amely finnugor kultúrkongresszussá szélesedett ki. A tanügyi értekezleten az öttagú magyar delegáción kívül nagyszámban voltak jelen finnek és észtek. A finn tanfelügyelő, Matti Pesonen köszöntő beszédében elérkezettnek látta az időt a finnugor népek együttműködésére és egymás támogatására.
1197

VILKUNA, Kustaa, Miksi juuri suomalais-unkarilaiset kulttuurisuhteet ovat jatkuvasti vilkkaat?
Valvoja 2/1967, 79.

1198SETÄLÄ E. N., Suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuuritehtävistä. In: Yhteissuomalainen koulukokous 20–22 p:nä kesäkuuta 1921, Helsinki, 1922. 23., valamint SZÍJ Enikő, A finnugor néprokonsági eszme az 1920–30-as években, http://www.hik.hu/tankonyvtar/site/books/b144/ch11.html(2006. június 11.) 5.

1199

SZÍJ, uo. 5.

1200

HEPORAUTA, F. A., Kansallinen yhteisyys ja heimotyö, Heimotyö VI, 1942–1943, 4.

383

A finnugor népek feladatát az összfinnségi kultúra megteremtésében látta.1201 Budapestüdvözletét Ispánovits Sándor közvetítette a kongresszus résztvevőinek. Ispánovits a beszédét
az új magyar hitvallással kezdte, „Hiszek egy Istenben, Hiszek egy Hazában, Hiszek egy
isteni örök igazságban, Hiszek Magyarország feltámadásában. Amen”,1202 és jelmondatával
fejezte be, „Vähä-Unkari ei ole valtakunta, Suur-Unkari on taivaanvaltakunta, Emmekä
Erdélyistä luovu, Ei, ei, ei koskaan.”1203 A nyelvész, E. N. Setälä a finnugor népek kulturális
feladatairól tartott előadásában javaslatot tett az egyes rokon nyelvek egyetemeken és középiskolákban való oktatására, anyanyelvi lektorátus létrehozására, a földrajz- és a történelemkönyvek finnugor népekről szóló részeinek átvizsgálására és kiegészítésére, a tudományos
munkák támogatására, valamint ennek érdekében egy tudományos intézet alapítására.1204 A
kongresszus idején létrehoztak egy hattagú bizottságot (Suomalais–ugrilainen Kulttuuritoimikunta), amelynek feladatai közé a kongresszusok megszervezése, fordítási munkák elvégzése
tartozott, és a finnugor néprokonsági eszme terjesztése mellett a rokon nyelvek oktatásánakelőmozdítása az iskolákban és az egyetemeken. 1205
A második finnugor kultúrkongresszust Tallinnban tartották 1924-ben, ahol az észtek, afinnek és a magyarok közösen létrehoztak egy folyóiratot. A háromnyelvű Fenno–Ugria
1925-ben kezdte meg működését, állami támogatás hiányában azonban nem sokáig folytathatta tevékenységét.1206 A jogtudós, tanár Csekey István a kongresszus demonstratív és tömeglélektani hatását emelte ki. Véleménye szerint a második finnugor kongresszus bizonyította,
hogy „a finnugor öntudat többé nem reménység, mert valóban itt van”.1207 A tallinni kongresszuson terjedt el az a nézet, hogy a kapcsolatot fel kell venni a Szovjetunió területén élő
kisebb finnugor népekkel.
A harmadik kultúrkongresszust már ennek szellemében rendezték meg 1928-ban Budapesten. A finnek között általános felháborodást váltott ki a TASZSZ közleménye, mely szerint
a Magyar Tudományos Akadémia meghívójára a Szovjet Akadémia orosz anyanyelvűeket
akar küldeni a kongresszusra és nem a kis finnugor népek képviselőit. A finnek Teleki Pálnál
érdeklődtek a közlemény hitelességéről, aki azt tévesnek nyilvánította és hangsúlyozta, hogy
a kongresszusra kizárólag csakis a finnugor népek követeit hívták meg. Tiltakozásul a kisebb
finnugor rokonnépek képviselői nem indultak el Budapestre, így nem valósulhatott meg az aterv sem, hogy a negyedik kongresszust Sziktivkarban rendezzék meg.1208 A harmadik kongresszusra Tallinnból egy barátságvonat érkezett a magyar fővárosba, melynek utasait a szobi
határátkelőnél Teleki fogadta. A kongresszus ünnepi nyitóbeszédében a magyar kultuszminiszter, Klebersberg Kunó megjegyezte, hogy amíg más népeket politikai eszmék és célok
vezérelnek, addig a finnugor népeket tisztán hagyományos és kulturális szálak kötik össze.1209
1201

A beszéd megtalálható: Yhteissuomalainen koulukokous 20–22 p:nä kesäkuuta 1921, Helsinki,
1922, 9–11.

1202

Uo., 17–18.

1203

Uo., 18: „Csonka-Magyarország nem ország, Nagy-Magyarország mennyország, Erdélyről le nem
mondunk, Soha, soha, soha.” (Fordította a szerző.)1204

SETÄLÄ, i. m., 1922, 22–32.

1205

TAKALO, Tenho, Kulttuuri ja heimosuhteita, Kanava 2/1982, 113.

1206

PESONEN, Matti, Muistelmia heimotyön alkuvaiheesta, Heimotyö I, 1937–1938, 23.

1207

CSEKEY, i. m., 1928, 61–62.

1208

PESONEN, i. m., 1937–1938, 22., valamint SZÍJ Enikő, i. m.,
http://www.hik.hu/tankonyvtar/site/books/b144/ch11.html (2006. június 11.) 6.

1209

VILKUNA, i. m., 1967, 80.

384

A harmadik kultúrkongresszus programja igen színes volt, a résztvevők négy különböző
szekcióban hallgathattak előadásokat. A követező, 1931. évi helsinki kongresszuson tizenhét,
az 1936-os tallinni találkozón már húsz szakosztály működött.1210
2.2. Az oktatás
Klebersberg Kunó és Hóman Bálint kulturális külpolitikája támogatta külföldi magyar
intézetek létesítését, lektorátusi hivatalok felállítását, állami ösztöndíjak bevezetését, valamint
diákok és tanárok tanulmányútjait. Az 1920-as és 1930-as évek során a magyar kulturális
javak terjesztésére, Magyarország külpolitikai elszigeteltségének enyhítése és a magyarokról
kialakult negatív kép módosítására hozták létre a Collegium Hungaricumokat több nagy
európai városban.
A Magyar Külügyi Társaság 1924-ben javaslatot tett a Helsinki Egyetemen magyar
lektorátus alapítására, ami a következő évben meg is valósult. Az első magyar lektor Weöres
Gyula volt, akit 1942-ben Fazekas Jenő követett. Weöres előadásaival és magyar nyelvtanfolyamaival aktívan részt vett a magyar kultúra finnországi terjesztésében. A magyar kultuszminiszter, Klebersberg Kunó kezdeményezésére hozták létre 1928-ban a Helsinki Egyetemena Magyar Intézetet, mely egyrészt támogatta a lektorátus munkáját, másrészt a tudományos ésa művészeti élet központjává vált. Az intézmény feladata közé tartozott a magyar kultúra
népszerűsítése, a magyar ösztöndíjasok munkájának segítése, valamint magyar nyelvkönyvek
és magyar–finn szótárak készítése. Magyarországon, mivel nem volt Finn Intézet, az Eötvös
Collégium látta el ugyanezen feladatokat. A finn kutatók ugyanolyan feltételekkel végezhettek tudományos munkát a kollégium épületében mint a magyarok.1211 A Pázmány Péter
Tudományegyetemen finn lektorátus hiányában finn ösztöndíjasok látták el anyanyelvük
tanítását. Az 1937-es kulturális egyezményben megállapodás született a budapesti egyetem
finn lektorátusának alapításáról. Azonban a hivatal egészen 1943-ig betöltetlen maradt,
csupán az 1943–44-es tanévben nevezték ki Viljo Tervonent immár hivatalosan is az egyetem
finn lektorává, akinek munkája 1944-ben a háború miatt megszakadt.1212
A finn és magyar egyetemi hallgatók diákcsere-programját Klebersberg Kunó kezdeményezte. Az 1930–31-es tanévtől kezdve minden évben egy-egy finn, illetve magyar kutató
részesült csereösztöndíjban, akik elsősorban nyelvtudásuk fejlesztése miatt érkeztek a fogadó
országokba. A csereösztöndíjasok a teljes tandíjmentességen kívül ingyenes elhelyezést,
ellátást, vagy ennek megfelelő készpénzösszeget kaptak. Annak érdekében, hogy minél több
finn diák juthasson el különböző magyar felsőoktatási intézményekbe, a magyar kormány az
1937–38-as tanévtől évenként 12 finn egyetemi vagy főiskolai hallgatónak biztosított teljes
tandíjmentességet. Ezen a programon keresztül jutottak el többen is az 1927-ben alapított
debreceni nyári egyetem nyelvi és kulturális tanfolyamaira.1213
A finnek javaslatára 1929-től a finn, az észt és a magyar iskolákban minden egyes év
október harmadik szombatján finnugor rokonnapot tartottak.1214 A magyar kulturális miniszter
1930. október 13-án rendeletet adott ki, mely szerint a középiskolás diákok kötelesek meg1210

HEPORAUTA, F. A., Nykyinen heimotyö, Heimotyö III, 1939–1940, 12.

1211

VITÉZ NAGY, i. m.,1943, 223.

1212

Viljo Tervonen válogatott írásai a finn–magyar kulturális kapcsolatoktról, szerk. SZÍJ Enikő,Budapest, Magyar–Finn Társaság, 1992, 21.

1213

VITÉZ NAGY, i. m.,1943, 232.

1214

HEPORAUTA, F. A., Suomalais-ugrilainen Kulttuuritoimikunta, Heimotyö I, 1937–1938, 27.

385ünnepelni a finnugor testvériség napját. Ezt a rendeletet 1931-ben egy körrendelet követte,
mely szerint az elemi iskolákban is meg kell tartani a rokonnapokat.1215 A Suomalaisuuden
Liitto (Finnségi Szövetség) minden évben egy programfüzetet jelentetett meg az iskolák
számára, amely segített a rokonnapokat szervező pedagógusoknak.1216 A rokon népekre való
megemlékezés rendkívül ünnepélyes keretek között zajlott. Az utcákon, köz- és magánépületekre magyar, észt és finn zászlókat tűztek ki, és nemzeti színű jelvényeket árusítottak. A
középiskolák mellett az egyetemeken is tartottak ünnepségeket, ahol a köztársasági elnök, az
egyetemi, főiskolai vezetők és követek is részt vettek. Az ünnepségeken elhangoztak az egyes
rokon népek himnuszai, ünnepélyes beszédeket tartottak, a kultuszminiszterek és a finn–
magyar baráti körök táviratban köszöntötték egymást.
A magyar, finn és az észt történelem- és földrajzkönyvek nyújtotta ismeretek a rokon
népekről gyakran hiányosak és pontatlanok voltak. Az 1921-ben rendezett első iskolaügyi
konferencián létrehozott bizottság vállalta ezeknek a tankönyveknek az átvizsgálását. A
könyvek és a térképek ellenőrzésénél nagy figyelmet fordítottak arra, hogy azok valós adatokat tartalmazzanak, a rokon népeket pozitív fényben mutassák be, valamint a tulajdonnevek és
a helységnevek helyesen szerepeljenek a könyvekben.1217
2.3. Finn–magyar evangélikus egyházak együttműködése
A finn és a magyar evangélikus egyházak közötti baráti együttműködés az 1920-as évekelején alakult ki. A finnországi Tamperében 1924-ben egyházi napokat szerveztek, ahol az
akkori magyar püspök, Raffay Sándor is jelen volt. A találkozón több előadást is tartott amagyarországi egyházról és teológiai kérdésekről, valamint javaslatot tett a két egyház közötti
teológus csereprogram elindítására.1218 Az ösztöndíjrendszerről már 1924-ben megállapodásszületett, ennek ellenére az első magyar ösztöndíjas, Dedinszky Gyula csak három év múlva
jutott el Finnországba. Az első finn ösztöndíjas, Toivo Laitinen még ennél is később, csak
1929-ben érkezett Magyarországra. A lelkészek tanulmányútjaik során nyelvet tanultak, az
egyes egyházak történetével ismerkedtek, valamint a néprokonsági napokon és különböző
összejöveteleken előadást tartottak hazájukról. A későbbiekben ezekből a teológushallgatókból lettek a finn–magyar evangélikus egyházak közötti kapcsolatok továbbfejlesztői és
közvetítői.
A finn–magyar evangélikus egyház történetében jelentős eseménynek számított a Budapesten 1937-ben megrendezett első finnugor lelkészkongresszus, amelyen számos finn és észtrésztvevő is jelen volt. A kongresszus programja teológiai eszmecsere szempontjából nem
tekinthető jelentősnek, inkább egymás megismerésére törekedtek a megjelentek.1219 Emellett
nagy sikere volt a konferenciához kapcsolódó tizenkét napos magyarországi körútnak, melynek során a finnek azt tapasztalták, hogy Magyarországon nem létezik a népfőiskola intézménye. Ezt előmozdítandó, a finn résztvevők adománygyűjtésbe kezdtek, melynek eredményeként 1939-ben Nagytarcsán felépült az első magyar népfőiskola.1220
1215

VITÉZ NAGY, i. m.,1943, 207.

1216

HAVIA, Jari P., Heimopäiväaate elpymässä, Kanava 1994/8, 490.

1217

HEPORAUTA, i. m., 1937–1938, 28.

1218

VOIPIO, Martti–KOREN Emil, Sukukansojen uskonyhteys: Unkarin ja Suomen kirkkojen yhteys.
Lapua, Herättäjä-uhdistys, 1988, 36–37.

1219

KOREN Emil, Testvéreink északon: a finn–magyar egyházi kapcsolatok története, Budapest,
Magyarországi evangélikus egyház sajtóosztálya, 1986, 69.

1220

Tapahtumia heimotyön alalla, Heimotyö II, 1938–1939. 162.
386

2.4. Kodolányi János és Suomi
Kodolányi János 1936 és 1938 között öt alkalommal járt Finnországban. Számos finn íróval,költővel, művésszel és a tudományos élet jelentős képviselőjével ismerkedett meg és tartottfenn kapcsolatot. Életre szóló barátságot kötött Arvi Järventaus finn íróval. Finnországi tapasztalatairól a Pesti Naplóban, a Szabadságban, Az Est-ben és az Est-lapok karácsonyi albumában
írt. A lapokban megjelentetett írásain kívül élményeiről a Suomi titka és a Suomi, a csendországa című útirajzaiban is beszámolt, amelyek nagymértékben befolyásolták a hazai olvasóközönség Finnországról és a finn kultúráról kialakult képét. Az útirajzok írása mellett
Kodolányi fordításában jelent meg 1942-ben Aleksis Kivi Hét testvér című regénye, melyet
Arvi Järventaus a Kereszt és a varázsdob, valamint A mennyei mester című regénye követett.
Kodolányi Finnországról szóló útirajzaiban a finnek bemutatása mellett a két világháború
közötti Magyarország olyan súlyos problémáival is foglalkozik, mint az egészségtelen
nagybirtokrendszer, az alsóbb néposztályok földhöz való juttatása, a demokratizálódás késése
és a közigazgatási- és adórendszer reformja. Kodolányi Finnországot követendő példaként
mutatja be, melynek tökéletes demokráciáján keresztül próbált kiutat találni a magyar problémákra. Szopori Nagy Lajos szerint Kodolányi útirajzának két nagy érdeme van: kiegészítettea Finnországról alkotott ismereteinket, valamint példaként ír le bizonyos finn viszonyokat és
finn emberi tulajdonságokat.1221 Az írót Finnország túlzott idealizálása miatt több alkalommal
is támadás érte. Közeli finn barátai is figyelmeztették arra, hogy Finnország pozitív oldalaival
szemben a negatív oldalt is észre kellene vennie.
2.5. Finn–magyar kulturális szerződés
A finn–magyar kulturális kapcsolatok intézményesítésére 1937. október 23-án került sor. A
finn oktatásügyi miniszter, Mauno Hannula Budapestre látogatása alkalmával a magyar
kultusztárca képviselőjével, Hóman Bálinttal aláírta a finn–magyar kulturális szerződést. Az
egyezmény összefoglalta a finn–magyar kapcsolatok területén 1937-ig történő eseményeket.
A szerződésen keresztül biztosították a magyar intézetek, lektorátusok fenntartását, az egyetemi hallgatók és kutatók ösztöndíjban részesítését és csereprogramját. Emellett rögzítették,
hogy a továbbiakban is támogatják a kultúrkongresszusokat, átvizsgálják a tankönyveket,kibővítik a könyvtárak gyűjteményeit, valamint támogatják az irodalmi művek fordítási
munkálatait, és a művészet, a rádiózás és a sport területén való együttműködést.
Az egyezmény sok újdonságot nem nyújtott a finn–magyar kapcsolatok számára, mivel
azokat továbbra is ugyanazok a személyek fejlesztették, ezért az államnak szimbolikus szerepe maradt. Mindezek ellenére nem szabad a szerződés fontosságát megkérdőjelezni. A kétállam közötti megállapodás biztosíthatta volna a finn–magyar szellemi együttműködést, amit
azonban a második világháború kirobbanása derékba tört.
Összefoglalás
A két világháború közötti időszakban a finn–magyar kulturális együttműködést sokszínű
tevékenyég jellemezte. Előadásomban az idő rövidsége miatt az aktív időszak kapcsolattörténetéből csupán egy töredékes részt tudtam bemutatni. Munkámban ábrázolt hivatalos, államitámogatást élvező programok mellett (kultúrkongresszusok, általános finnugor néprokonsági
1221

SZOPORI NAGY Lajos, A finnek megítélésének hullámzása Magyarországon, in Hatalom éskultúra: plenáris előadások és kerekasztal vitaindítók, szerk. Tuomo LAHDELMA, JANKOVICS,
József, NYERGES, Judit, Petteri LAIHONEN, Jyväskylä, University of Jyväskylä, 2002, 92.

387

napok, állami ösztöndíjakció, a finn és a magyar nyelv oktatása, lektorátusok létrehozása)
számos érdeklődési kör, szervezet és társaság között bontakozott ki szoros együttműködés. Az
1920-as és az 1930-as években jelentős irodalmi és fordítói tevékenység alakult ki, a finn
irodalom magyar fordítóinak száma megsokszorozódott. A két ország kapcsolata az 1937. évi
kulturális szerződés megkötésével érte el csúcspontját. A második világháború kitörésével afinn–magyar kulturális kapcsolatok történetének egy aktív szakasza lezárult. A két állam
közötti újabb hivatalos kapcsolatfelvételre egészen 1959-ig, a második kulturális egyezmény
aláírásáig kellett várni.

388

VOIGT VILMOSA magyar identitás jelképei – egy kézikönyv tervezete
A VI. Nemzetközi Hungarológiai Kongresszuson (Debrecen, 2006. augusztus 21–26.) a 28.
szimpózium („A magyar identitás jelképei – szemiotikai megközelítés” címmel) voltaképpen
egy előkészületben levő kézikönyv problémáival foglalkozott.
Két kiváló művelődésszociológus, Kapitány Ágnes és Kapitány Gábor több könyvben
foglalkozott „a magyarság jelképeivel”, 1222 Hoppál Mihály és barátai (Jankovics Marcell és
Szemadám György) pedig több kiadásban is közzétettek szimbólum-szótárakat,1223 amelyek
egyetemes jellegűek voltak, vagyis nem csupán „magyar” jelképeket mutattak be. Természetes volt az a gondolat, hogy e két tevékenységet összekapcsolva készüljön egy lexikonszerű
kézikönyv a magyarság jelképeiről. Voigt Vilmos már évekkel ezelőtt a (mai nevén)
Nemzetközi Magyarságtudományi Társaság figyelmébe ajánlotta egy finn kézikönyv1224
tanulságait, amely több mint 350 lapon, sok képpel, mintegy 500 címszóban és jó utalókkal
mutatja be a finn kultúrát. Ez a könyv azóta több nyelven és némileg javított kiadásban ismegjelent, és 2006-ban finn kollégák egy hasonló, a lapp kultúrát bemutató kézikönyvet ismegjelentettek. Mindkét kiadvány a nemzetközi olvasóközönség számára készült, és a finn
kulturális és külképviseleti szervek igényeit is messzemenően kielégíti, és ezek használják is akönyvet.
Mindezek alapján érthető, hogy 2006-ban az említett szerzők magukra vállalták „A
magyar identitás jelképei” című kézikönyv elkészítését. Ezzel kapcsolatban több szerkesztői
megbeszélést tartottak. Ennek eredményeit, illetve a kézikönyv problémáit kívánták adebreceni hungarológiai kongresszus résztvevői elé tárni. A szimpóziumot Voigt Vilmos
tervezte és vezette, és ennek munkájában Hoppál Mihály is részt vett.
Bevezetésként az alábbi összegezés volt hozzáférhető, Kapitány Ágnes és Kapitány Gábor
megfogalmazásában. (Ez annál tanulságosabb, mivel a szerzőpár más, külföldi konferencián
vett részt, és személyesen nem tudott Debrecenben megjelenni.)
Minden kultúrának megvan az a jelrendszere, ami az adott kultúrát identifikálja. Ez az
identifikáció egyszerre jelenti a más kultúráktól való megkülönböztetést és a saját kultúrával
való (fokozott) azonosulást: a kultúra szimbólumai mindkettőt szolgálják. E jelrendszernek
része természetesen a nyelv, de mint egyes kultúrák (például a kelta eredetű európai népek
mai kultúrája) esetében láthatjuk, a kultúrát identifikáló, különböző szimbolikus elemekből
építkező jelrendszer szélsőséges esetekben még a nyelvet is túlélheti. (Persze a nyelv nélkül
ez a jelrendszer sokkal töredékesebb lehet csupán, de éppen az említett népek példáján azt isláthatjuk, amelyek akár a nyelv revitalizációjához is vezethetnek.)Az utóbbi években számos európai kultúrában megfigyelhető a törekvés arra, hogy ezeket
az identitás-szimbólumokat összegyűjtsék, és az ilyen gyűjteményeket tartalmazó kiadvá1222

KAPITÁNY Ágnes–KAPITÁNY Gábor, Magyarság-szimbólumok, Budapest, 1999. (Újabb lenyomatban is.)1223HOPPÁL Mihály–JANKOVICS Marcell–SZEMADÁM György, Jelképtár, Budapest, 1994. (Későbbi
lenyomatokban is.)1224

Finland. A Cultural Encyclopedia, szerk. Olli ALHO, Helsinki, 1997, némileg változtatott újkiadásban 1999.

389

nyokkal tudatosítsák az adott kultúra tagjaiban saját kultúrájuk legfontosabb szimbolikusépítőköveit, megerősítve ezáltal azt a nemzeti öntudatot is, amely nem a más népekkel
szembeni kultúrfölény soviniszta gőgjén, hanem a magát más kultúrákkal egyenrangúnak
tudó, és sajátosságait büszkén vállaló egészséges közösség önismeretén alapszik. A kisebb
népeknek az egyes kultúrákat egy-egy kuriózum-jellegű vonásra egyszerűsítő globalizáció
korában különösen szükségük van az ilyen önmegerősítésre. Nem véletlen, hogy többékevésbé reprezentatív formában a közelmúltban ilyen kötetet jelentettek meg finn rokonaink(ez a már említett Finland – A Cultural Encyclopedia) és osztrák szomszédaink,1225 de ismerünk svéd és walesi törekvéseket is hasonló szimbolikus elemek összegyűjtésére, mint ahogy
természetesen a nagyobb nemzetek képviselőitől sem idegen ez a szándék, s születtek az adottkultúra legfontosabb szimbólumait kereső angol, német, amerikai gyűjtemények és elemzések
is.
„Nemzeti szimbólumként” sokaknak elsőül az állam megkülönböztető jelei (címerek,zászlók, himnuszok) jutnak az eszébe, de tudjuk, hogy az egyes kultúrák legerősebb identitásőrzői azok a zenék, táncok, ételek, viseleti elemek, amelyek még emigránsok harmadik–negyedik nemzedékében is továbbélnek, éppen azért, mert az adott kultúrát, a közös eredetet
jelképezik. Az identitásszimbólumok egyik rétegét mindenképpen a hétköznapi élet ilyen,azonosuló érzelmekkel átitatott (és a más kultúrák megfelelő elemeitől megkülönböztető)összetevői alkotják. Az identitásszimbólumok másik csoportja az adott kultúra közös
múltjának emlékeiből áll. A történelem, az irodalom és a különböző művészetek története aközös kultúrájú emberek összekötője, hiszen az egyes közösségek kultúráját a mindig újra ésújra alkotott önidentitás mindenkori jelen céljai mellett éppen e kultúra közös múltja (az ezen
múlt egyes eseményeihez, szereplőihez, produktumaihoz fűződő érzelmek közössége) fogja
egységbe. A közös múlt identitás-meghatározó mozzanatai a nép hagyományainak, folklórjának, mitológiájának szimbólummá vált elemei éppúgy, mint azok a mentalitásbeli sajátosságok, amelyeket a közös múlt eseményei és az ezekre az eseményekre adott reakciók (illetve
ezek művészeti leképezései) formáltak más kultúrák tagjainak mentalitásától, habitusától (legalábbis nagy vonalakban) különbözővé. A kultúra önazonosságának fontos összetevője akülső visszajelzés is: más népek mit látnak az adott kultúra sajátosságának. Ebből a szempontból nagyon fontos, hogy a kultúra mely elemei képesek jelen lenni az adott kultúra közvetlenéletvilágán kívül, más népek életében is. Az adott nép világhírűvé vált tagjai, az emberiség
közkincsévé vált alkotásai, találmányai, felfedezései, más nyelvekbe átvett szavai, fogalmai,
az adott népnek az emberiség történetében játszott szerepe egyszerre válnak a kultúra külső
jelképeivé, és sikerességük következtében az önidentitás erősítőivé is.
A tervezett lexikon mindezekre az identitásszimbólumokra igyekszik kiterjedni, és egyszerre célja, hogy a magyar olvasó számára összegyűjtse saját kultúrája legfontosabb szimbolikus pilléreit, a külföldi olvasó számára pedig (mert a tervekben szerepel a kötetnek több más
nyelvű kiadása is) reprezentálja, bemutassa a magyar kultúra sajátos arculatának néhány legfontosabb vonását. Minthogy a bemutatni kívánt jelrendszernek igen fontos részei a vizuális
és hangzó szimbólumok is, a kötethez – a gazdag képi illusztrációs anyag mellett – két CD
melléklet is készülhetne; egyiken magyar népzenei anyagokkal (illetve a világhírűvé vált
magyar zeneszerzők műveiből vett részletekkel) a másikon a magyar képző-, építő-, éstárgyalkotó művészetek szimbolikussá vált alkotásaival, illetve hasonló szerepű magyar
filmek rövid részleteivel.
Az eddigi megbeszélések során a következő tárgykörök kerültek szóba. Ez nem azt jelenti,
hogy ezek lennének valamilyen „fejezet-címek”, csupán azt, hogy az egyes „címszavakat”
1225

BREUSS, Susanne–LIEBHART, Karin–PRIBERSKY, Andreas, Inszenierungen. (Stichwörter ZUÖsterreich), Sonderzahl, Wien, 1995.

390

milyen rendszerben kell majd megfogalmazni. (Az alábbi rendszerezés, fogalmak és szóhasználat munkahipotézis-jellegű, és nem szükségszerűen azonos a végül is kialakítandó rendszerezéssel, fogalmakkal, szóhasználattal vagy címszó-megnevezéssel. Értelemszerűen itt módosítottam vagy ki is egészítettem a mások által javasolt megnevezéseket, a közérthetőség végett.)
I.

Magyar táj: – magyar táj – földrajzi jelképek – települések, épületek – a magyar
történelem „szent” és jelképes jelentőségű helyei

II.

Magyar flóra (minden, ami „hungarikum”, védett, és pl. a népköltészetben,
irodalomban stb. szimbolikus értelemben is előfordul)

III.

Magyar fauna (az előbbi elv szerint): vadon élő állatok, háziállatok, pl. a sajátosmagyar kutyafajták

IV.

Felségjelek (nemzeti színek, zászlók, címerek, a Szentkorona és más koronázási jelvények, pártok, egyházak, intézmények, vállalatok, sportklubok stb. jelvényei stb.)

V.

Nemzeti himnuszok és ilyen funkciójú versek

VI.

Nemzeti és állami ünnepek (megfelelő válogatással)

VII.

Jelképes történeti események dokumentumai (pl. Aranybulla, a déli harangszó, a 12
pont stb.)

VIII.

Jelképes szerepű pénzek és hasonló állami kötelezvények, bélyegek (pl. libertás,
Kossuth-bankó stb.)

IX.

Állami rendjelek, kitüntetések, művészeti és egyéb díjak (történeti jelleggel, erősen
válogatva)

X.

A magyar vallási gyakorlat, magyar szentek, vallási intézmények és kultuszok

XI.

Emblematikus történeti hősök, mártírok (Árpádtól Nagy Imréig)

XII.

Jelképes jelentőségű történelmi események és ezek mondái (a Csodaszarvastól 1956ig és 1989-ig)

XIII.

Jelképes jelentőségű műalkotások, szimbolikussá vált művészeti alakok (Attila
kardjától és a Fehérlófiától Ludas Matyiig, Háry Jánosig, és egészen napjainkig) azene, irodalom, építészet, képzőművészet, fotó, film stb. alapján
A magyar nyelv és írás, magyar gesztusok és jelek

XIV.
XV.

„Szent helyek” régen és ma (pl. Pusztaszer, Rodostó, 1848 és 1956 emlékhelyei,
magyarok nyomai a világban)

XVI.

Magyar tudósok, Nobel-díjasok

XVII.

Magyar utazók, felfedezőkXVIII.
XIX.

Magyar feltalálók

XX.

Magyar vonatkozások külső szemmel (pl. Berlioz, Brahms stb. műveiben)

XXI.

Emblematikus magyar sportolók, olimpikonok

XXII.

Egyéb hungarikumok (pl. az Ikarus, Tungsram, Rába)

XXIII.

jeles és jelképes turisztikai események (pl. busójárás, csíksomlyói búcsú, nevezetes
gyógyfürdők)XXIV.

Magyar viselet

XXV.
XXVI.

Magyar „foglalkozások” (pl. csikós, gulyás, huszár, betyár stb.)

XXVII.

Magyarok a világtörténelemben (pl. Szent Erzsébet, Benyovszky Móric, hollywoodi
magyarok stb.)

A magyar népélet, néphit és népművészet alakjai (pl. boszorkány, égig érő fa,
garabonciás stb.)
Emblematikus magyar népszokások

391

XXVIII.
Magyar égbolt, magyar csillagok
XXIX–XXXII. Népköltészet, népzene, hangszerek, táncokXXXIII.

A magyar népi kultúra emblematikus tárgyi világa (pl. kocsi, karikásostor, kopjafa,
herendi porcelán, Zsolnay porcelán)

XXXIV.

Magyar ételek, italok (pl. gulyás, halászlé, túrós csusza stb.)

Természetesen más rendszerezés és tematika is elképzelhető, mind magyarságtudományi,mind szimbolikai szempontból, például Pál József és Újvári Edit könyve,1226 amelyben aszerzők az általános szimbólumkutatás keretébe illesztették a maguk lexikonát. Legutóbb
megindult a Magyar Művelődéstörténeti Lexikon kiadása1227 (az első kötet 2003-ban jelentmeg, mostanáig öt kötet olvasható, a teljes címszóanyag mintegy 40 százalékával), amely a
XIX. század előtti magyar művelődéstörténetet tekinti át, gazdag illusztrációs anyaggal és
szakirodalmi hivatkozásokkal. Természetesen ezt igazán alaposan kell figyelembe venni,
viszont azt, ami itt olvasható, nem kell megismételni. Például már az első kötet közli az állatés növényszimbólumok címszót, sőt az egyes állatokra és növényekre vonatkozó gazdagművészettörténeti, ikonográfiai adattárat is találunk – ezeket tehát nem kell kimásolni. Minthogy azonban ez a lexikon a szöveges (és e tárgyban megtalálható folklorisztikai) vonatkozásokat nem említi, ezeket a mi kézikönyvünknek tartalmazni kell. (Minthogy a lexikonkésőbb megjelenő köteteihez is elkészültek már címszavak, ezeket a Balassi Kiadó
adatbázisából könnyűszerrel meg lehet ismerni.)
A hungarológia többször is létrehozott olyan, főként a külföldi közönség számára készített
áttekintést, amely a „hungarikumok” bemutatását tűzte ki célul. Ezeket nyilvánvalóanfigyelembe kell venni a mostani áttekintés címszavainak összeállításakor.
Persze a Hankiss János kiváló imagológiai munkásságától elválaszthatatlan kézikönyv1228
vagy Szabó Zoltánnak a „szellemi honvédelem” keretében készült és sok későbbi, rendszerint
gyengébb utánzókra talált könyve,1229 avagy egykori famulusának, Boldizsár Ivánnak ilyen
szempontokat is érvényesítő praktikus útikönyve1230 – mind-mind más szempontból figyelembe veendő előzménye egy magyarságtudományi jelkép-lexikonnak. Még az Erdei Ferencfőszerkesztette, akkor áttörésnek tekintett, nagyalakú és gazdagon illusztrált kézikönyv1231 iselőzménynek tekinthető és figyelembe is veendő. A csakugyan gyakorlati célú magyarútikönyveket, statisztikai áttekintéseket, népszerű történelmi vagy néprajzi műveket már
inkább figyelmen kívül lehet hagyni – hiszen mi eredeti munkát kívánunk összeállítani.
Minthogy azonban igen kitűnő magyar szaklexikonok, művelődéstörténeti áttekintések
ismertek, egy-egy címszónál (mondjuk a Szent Korona leírása, pénztörténet, a verbunkos zeneáttekintése, a magyar etnikai csoportok felsorolása stb.) nem szükséges az ott olvasható,
1226

Szimbólumtár. Jelképek, motívumok, témák az egyetemes és a magyar kultúrából, szerk. PÁL
József, ÚJVÁRI Edit, Budapest, 1997, több későbbi kiadásban is.

1227

Magyar művelődéstörténeti lexikon. Középkor és kora újkor, I– köt., főszerk. KŐSZEGHY Péter,szerk. TAMÁS Zsuzsa, Balassi Kiadó, Budapest, 2003–. [Időközben megjelent a X. kötet is! – A
szerk.]

1228

HANKISS János, Visages de la Hongrie, rédigé par Zoltán BARANYAI et Jean GYŐRY, Plon, Paris,
1938.

1229

SZABÓ Zoltán, Szerelmes földrajz, Budapest, 1942, új kiadásban is.

1230

Magyarország. Útikönyv, szerk. BOLDIZSÁR Iván, Budapest, 1955.

1231

Information Hungary, red. Ferenc ERDEI, Oxford, 1968. (Countries of the World – Information
Series 2.)392

részletesebb bemutatást nekünk is megismételni. Mindehhez elegendő, ha „A magyar
identitás jelképei” című kiadvány előszavában e további, érdekes és figyelembe veendő
forrásművekre hivatkozunk.
Az egyes címszavak lexikonszerűek legyenek, a szerzők aláírásával. A kép- (és egyéb)
mellékleteknek fontos szerepe van. Ezek nem csupán színesítik a címszavakat, hanem
azokhoz érdemi hozzájárulást adnak. Nem szükséges például Mátyás király vagy Kossuth
Lajos arcképét közölni, viszont a „hollós címer” vagy a Kossuth-bankó képen is bemutatható.
Kölcsey Hymnusának, Vörösmarty Szózat-ának, vagy a Nemzeti dal kéziratának hasonmása,
esetleg kottájuk kéziratának képét viszont célszerű lenne közölni. Az illusztrációk között aszínes képek lennének a leghatásosabbak.
Az egyes címszavaknál fel kell tüntetni a vonatkozó szakirodalmat is. Azt eldönteni, hogy
ezt milyen technikával célszerű közzétenni – a szerkesztés dolga. (Elképzelhető például az,
hogy a kötet végén egyetlen bibliográfia lesz majd olvasható, tematikus és nyelvi csoportosításban, az egyes tételek beszámozva, és a címszavak e számok segítségével adnak majdutalásokat.)Időben és térben a „mindenkori” történeti Magyarország veendő alapul, vagyis Erdély, aFelvidék vagy a Bácska ennek megfelelően kap helyet. Ilyen elv alapján oldható meg atulajdonnevek (helynevek, személynevek) írásmódja is.
Ám az „időbeliség” ennél is fontosabb problémát jelent. Az ugyanis nyilvánvaló, hogy ama használt jelképekből és a mai magyar identitás bemutatásából kell kiindulni, ámnyilvánvaló, hogy más volt a magyar reformkor vagy éppen a reformáció idején a magyar
identitás szimbólum-világa. Hogy ezt a sokszázados és sokszoros történeti rétegződést milyen
módon és mértékben lehet bemutatni – a kötet szerkesztési koncepciójában kell előre
tisztázni.
Igen fontos kérdés az: kiknek és milyen nyelven készüljön az áttekintés? Ha itthonra
készül, abból kell kiindulnunk, hogy sok más, hasonló áttekintés is az olvasó rendelkezésére
áll. Különösen a távolibb külföldön viszont az lehet az elsődleges cél, hogy egyetlen
kiadványban mind megtalálhatók legyenek a legfontosabb magyarság-jelképek. Praktikus
okokból ugyan nyilvánvalóan magyarul készülnek majd az egyes címszavak, ám már ezeknekelső megfogalmazása olyan kell hogy legyen, hogy ne kelljen változtatni rajtuk az idegen
nyelvi közlés esetén sem. (Tehát például a „nándorfehérvári győzelem” vagy a „SzéchenyiLánchíd” rögtön magyarázatot érdemel, mivel a külföldiek nem biztos, hogy tudják, mire isvonatkoznak ezek a megnevezések.) A nem-magyar változat esetében nyilvánvalóan az angol
vagy a német kiadás elkészítése lenne célszerű. Az előbbi, mint világnyelv, az utóbbi, mint aközelibb külföld nyelve lenne nyilvánvaló megoldás. Bizonyos vonatkozásokban e két megoldás el is tér majd egymástól. Például a magyar történelem és földrajz több mozzanatát nem
kell magyarázni a németül olvasónak, az amerikai magyarok viszont jobban érdeklik majd az
angol nyelvű olvasót. Mind a képanyag, egyéb dokumentum-anyag mind a szakirodalomösszeállításakor is gondolni kell az esetleges idegen nyelvű változatokra is.
Kiknek készüljön ez a könyv, van-e helye a rokon kiadványok között? E kérdésekre
könnyű egyszerű választ adni. Voltaképpen a szélesebb közönség, iskolák és egyéb művelődési intézmények számára készül, itthon és külföldön egyaránt. Nem a magyar táj, a magyar
történelem, a magyar népi kultúra, a magyar műemlékek áttekintése, hanem mindebből aszimbolikussá, jelképessé vált mozzanatok bemutatása. Noha megemlít ilyen vonatkozásokat
is, nem az imagológia kézikönyve, vagyis nem a magyarságról külföldön kialakult képzeteketállítja a középpontba. Nem egyezik a magyar művelődéstörténet vagy a művészetek összegezéseivel, és a magyarságtudomány kézikönyve(i)hez képest is más a célja. Ez nyilvánvaló
tény, és már az eddigi szerkesztési megbeszélések során is egyértelművé vált.
393

Manapság divatos a képes-hangos mellékletek (CD, CD-ROM) közlése kézikönyvekben.
Ezt a lehetőséget nem szabad figyelmen kívül hagyni, ám maga a kézikönyv voltaképpen amaga nyomdai kivitelében kell hogy hasson. Különösen akkor, ha a CD vagy CD-ROM
melléklet elég gazdag és terjedelmes lenne, ennek elékészítése hosszú időt venne igénybe.
Praktikus szempontokat is célszerű figyelembe venni. Mind az elkészítés időtartama ésminősége, mind az előállítás költségei, mind a piacképesség szempontjában sokkal reálisabb
az az elképzelés, hogy egyetlen kötet készüljön, viszonylag áttekinthető terjedelemben,
mondjuk a megszokott lexikon-méretben kb. 500 nyomtatott lapon. Néhány hasonló munka
kézbevétele után úgy gondolom, hogy ebben mintegy 6-8 nyomtatott oldalnyi lenne atájékoztató előszó. (Ez nem valamilyen nagy ember bevezetője, vagy lelkesítő szózat lenne,hanem praktikus bevezetés, a fentebb már említett szempontra is kitekintéssel.) Minthogy az
illusztrációknak akkor van értelme, ha ezek jó minőségűek és láthatók is, a szövegek és
illusztrációk aránya körülbelül 8:2 vagy 7:3 lehetne. Az illusztrációk aláírása legyen pontos és
tájékoztató jellegű. Ehhez képest a kötet végén kell megadni az egyes illusztrációk forrását.
Ez körülbelül 10 nyomtatott lapot tesz ki. Minthogy a kötet igen sokrétű ismeretanyagotösszegez majd, a kötet végi irodalomjegyzék körülbelül 15 nyomtatott lapot tesz ki. Körülbelül ugyanilyen terjedelmű a tárgy- és névmutató. Erre még az esetben is szükség van, hamaga a munka az egyes címszavakat ábécé-sorrendben közli. Viszont egy „tartalomjegyzék”
voltaképpen egyetlen lapra elfér majd. A fentiekből egyszerű számítással kiderül, hogy
körülbelül 450 nyomtatott lapnyi a főszöveg, ebből 315-360 lap a szócikkeké, 90-135 lap az
illusztrációké. Ez gyakorlatilag mintegy 600-700 kéziratlapnyi szócikk-anyagot jelent.
Vagyis, rövidebb címszavak esetében összesen mintegy 1000, hosszabb címszavak esetében
500 címszót jelent.
Az eddigi szerkesztési értekezleteken is szóba került az egyes címszavak kívánatos száma,
illetve ezek terjedelme. Ez egyáltalán nem egyszerűen megoldható probléma.
Hogy olyan példát említsek, amelyhez magam hivatalból kell hogy értsek, a magyar népmesék szereplői közül szóba került például a Fanyűvő/Vasgyúró/Hegyhengergető, a Hétszűnyű Kapanyányi Monyók, a Szépmező Szárnya, Fehérlófia, Csillagszemű juhász,Árgyélus királyfi, Tündér Ilona és még további tucatnyi mesei név. Ez a lista nyilvánvalóan
nem teljes, hiszen éppen az „égigérő fa”, vagy a Hamupipőke nem is szerepelt köztük.
Ugyanilyen listában négy balladacím is előfordul (Kádár Kata, Molnár Anna, A halálra
táncoltatott lány, Kőmíves Kelemen). Természetesen ez a lista is tetemesen növelhető. Azaz
legalább húsz és majdnem ugyanannyi balladai „címszó” kerülhetne szóba. Ha itt a minimális,azaz egyenként kétsoros címszót számítunk, a két népköltési műfajt 1-2 nyomtatott lapon
elintézhetjük. Viszont ha az egyes mesei és balladai témákról vagy nevekről valamivel többet
mondunk (például az Árgirus-téma vagy az építőáldozat esetében éppen a szimbolikusértelmezést, szépirodalmi vagy művészeti feldolgozásokat is megemlítenénk), ez a terjedelem
növekedne. Célszerű megoldásnak ez esetben az kínálkozik, hogy egyetlen címszóban
soroljuk fel a mesei, egy másikban a balladai mozzanatokat.
A virágoknál szóba került a rózsa, búzavirág, pipacs, muskátli, tulipán, sőt a gyöngyvirág,
nefelejcs, szegfű, rozmaring, szarkaláb, mályva is, azaz megint mintegy tucatnyi név, és,persze ez sem teljes, – az ibolya és a viola, a hóvirág, a ruta, az őszirózsa, az árvácska
kimaradt a felsorolásból –, noha éppen az utóbbiak egyike történelmi esemény jelképévé vált(„Őszirózsás forradalom”), másika irodalmi mű életsorsot kifejező címévé (Móricz
Zsigmond: Árvácska, 1941) vált. Az előbb említett számítással itt is néhány nyomtatott lapnyi
lenne a virágokra vonatkozó rész, különösen akkor, ha itt is áttekintő címszó készülne. Ám itt
mindenképpen lesz illusztráció, mégpedig nemcsak botanikai képek, hanem például

394

népdalszövegek, vagy népszokáshoz kapcsolódó, a népművészetben megjelenő ábrázolások
formájában. Ez pedig legalábbis megháromszorozná a terjedelmet.
Minthogy a fák, termesztett növények, és a botanikailag hungarikumnak tekinthető
növények más felsorolásban szerepeltek, a növényvilág együttesen akár 15-20 nyomtatottoldalt tenne ki.
Nem szükséges, hogy a fentebb említett XXXV témakör mindegyikét végigvizsgáljuk.
Noha nyilvánvaló, hogy ezek között vannak nagyobb terjedelmet igénylők, átlagban 1-2
nyomtatott ívnyi terjedelmük esetében még megvalósítható az egykötetes kézikönyv elkészítése. Persze, csak akkor, ha a rövid és bokrosított címszavak mellett döntünk.
Mindez viszont azt jelentené, hogy a például vett finn kötethez képest legalább kétszeres(sőt szinte inkább háromszoros) lenne a magyar könyv terjedelme. (Egyébként a finn kötetben
nincs szakirodalom, ám egyéb arányaiban nem tér el a fentebb általunk kalkulálttól.) Viszont
a finn kötetben csak fekete-fehér illusztrációk vannak, és a személyek arcképei legtöbbször
bélyegnagyságúak.
Lényegesen megváltoztathatná a terjedelmet, ha készülne a kötethez hangos, képes
melléklet is. Ez azonban szinte csak a kötet illusztrációit vihetné át egy másik adathordozóra
és a szoros értelemben vett szöveg esetében szinte észrevehetetlen rövidülést okozna. Elvben
lehetne arra gondolni, hogy külön jelenjen meg a szövegkötet, majd a mellékletek anyaga. Ez
azonban nem sok előnnyel járna.
Akár így, akár úgy készül el a kötet, igen fontos benne a jóminőségű (és zömmel színes)illusztrációs anyag. Ez ugyan megdrágítaná a kötet bolti árát, ám mindenképpen megnövelnéa mű értékét, felhasználhatóságát, legkivált külföldön.
Az egyes szócikkeknél nincs szerzői jogi probléma. Az illusztrációk esetében viszont van.
Ezt is meg kell gondolni, meg kell oldani, még a mű nyomdába adása előtt. Néhány
illusztrációnál (pl. versek kéziratának képe) egyetlen forrás, egyetlen copyright van. Más
képeknél (akár pl. a Szentkorona képe) olyan forrást is használhatunk, amelyért nem kellszerzői jogot fizetni. Mindezt a szerkesztés során előre kell végiggondolni.
Minthogy a kézikönyvet nem egy kiadó találta ki vagy rendelte meg, hanem aszerzők/szerkesztők ötlete volt, voltaképpen a megvalósítás módját illetően ők maguk
dönthetnek. Jelenleg az az elgondolás, hogy voltaképpen a név szerint már említettek írnák az
egész könyvet. Minthogy mindegyikük készített már hasonló munkát, foglalkoztak a nemzeti
szimbólumok kutatásával, sőt lexikonkészítő tapasztalatuk is van, ez kézenfekvő megoldásnak tűnik. Mondjuk egy irodalmi lexikonban ugyanis elképzelhető, hogy sok szerző írjaa speciális szakértelmet igénylő szócikkeket. A magyar identitás jelképeit bemutató munkában azonban mindennél fontosabb az egységes szemlélet és szóhasználat érvényesülése. Ezt
pedig akkor egyszerűbb elérni, ha a címszavak íróinak száma kicsiny és ők meg tudnak
egyezni egymással az egyes témák terjedelmének arányaiban, a részletezés mikéntjében, aszóhasználatban és minősítésben. Nem lehet ugyanis egyazon kötetben laponként mást és
mást érteni mondjuk a „szimbólum” vagy az „identitás” szavakon. Az eddigi szerkesztési
munka ezt az egyetértést bizonyította.
*
A 28. szimpózium keretében Debrecenben Voigt Vilmos, majd Hoppál Mihály vázolta az
identitás-kötet terveit. A jelen levők kötetlen beszélgetés formájában elsősorban azzal foglalkoztak, milyen történelmi események, helyszínek, szereplők legyenek a kötet címszóanyagában. Főként a sport és a tudomány (meg a találmányok) esetében egy-egy név megemlítése
egész sor hasonló megjegyzésre adott alkalmat. Ezeket a további szerkesztési munkában395

figyelembe veszik. Mint minden eddigi megbeszélés alkalmával, most is kiderült, mennyire
szükség van egy ilyen kézikönyvre, hiszen korábban soha sem kellett tüzetesen és praktikus
szempontból is végiggondolni azt, mi minden is számít itthon vagy külföldön a magyar
identitás valamilyen jelképének. Ezúttal is köszönjük a megbeszélésen elhangzottakat, főként
Kincses Kovács Éva, Paczolay Gyula és Szigeti Jenő megjegyzéseit, és továbbra is várjuk azészrevételeket.

396

Emlékezet, elbeszélés397JÁKFALVI MAGDOLNA
Kié a tér?
Halász Péter 2006. február 7-én felravatalozta magát Budapesten a Műcsarnokban, négy hétre
rá meghalt New Yorkban. Ez a mondat sokat szerepel majd színháztörténeti kézikönyvek
lapjain,1232 hiszen Halász önravatalozásával saját maga zárt le egy színháztörténeti korszakot,
a magyar avantgárd színházét. Ugyanakkor halálával elindította az emlékezés idejét.
A magyar avantgárd kultúrát eddig szórványemlékként gyűjtötték és értelmezték mind avisszaemlékezők, mind a kutatók,1233 de Halász Péter utolsó performanszával ipari méretekre
nagyította az emlékezés folyamatát. Lezárta nemcsak életét, de kijelölte az alternatív,
avantgárd, második színházi kultúra történetének végét is. Végessé tette ezzel az aktussal a
klasszikus magyar avantgárd és a neoavantgárd korszaktörténeti kapcsolatát, kutathatóvá,értelmezhetővé, sőt történetté alakította az 1925-ben, a Zöld Szamár Színházban elindult
színházi beszédnyelvet.
A magyar színháztörténeti avantgárd klasszikus és modern korszakának nyolc évtizede
egyező befogadástörténeti jelenséget állít elénk. A két korszak színházának még történeti
feldolgozási folyamata is egyezik, hiszen mindkettőben az emigráció és így az emigrációs
befogadás az elsődleges. Kassákot és Moholy-Nagyot a nemzetközi dada és a Bauhaus,
Halász Pétert a Squat és New York dokumentálja és legitimálja.
Az avantgárd és a neoavantgárd színházi paradigma összekapcsolása nemcsak tudománytörténeti produktum, hanem a színházi múltra és nyilvános beszédre való új emlékezési forma,
amely az ügynökjelentések nyilvánossá válásával hozott létre szinte tömeges vallomássorozatot. A neoavantgárd kultúrában Szentjóby Tamás, Hajas Tibor, Molnár Gergely, Bódy Gábor,Koós Anna, Halász Péter, Najmányi László, Baksa Soós János saját életét, saját személyiségét
tette a műalkotás tárgyává,1234 ekként folytatva a klasszikus avantgárd kísérleteiben elindított,a színházi struktúrában a szerep kategóriájával jelölt virtuális identitás mediatizálását.
A húszas és a hetvenes évekbeli alternatív színházi események a hivatalos színházi gyakorlattól nem csak a játéknyelv karakterológiájában tértek el. Jellegzetesen másként működtették
információterjesztő, az eseményre rámutató-felhívó előpropagandájukat, miként másként
terjesztették az utólagos értelmezési mátrixokat is, így nemcsak az előadások, de a róluk szóló
másodlagos (szak)irodalom sem került be a kanonikus történetek közé. Ez a második nyilvánosságban működő játéktér, információs tér és politikai tér sajátos hálót alkot. E térszerkezet
felvázolására teszünk kísérletet.
A politikai színházi mozgalmak leghatározottabb döntése a játék konnotációját elsődlegesen kijelölő tér átalakítása volt. A tényleges mozgalmakat évtizednyi távolságból követő,leginkább szociológiai szempontrendszert működtető kortárs színháztörténetek1235 talán ajáték intézményes-financiális kereteit, a szponzoráció és társadalmi bázis sajátosságait keresikelőször színjátéktípus-meghatározásaikban. De mindenki egyetért azzal, hogy a kőszínházi
1232

A Theatre Drama Review 2007. januári száma indította a sort.

1233

Lásd a Színház című folyóirat 1990. okt. számát és Szőke Annamária, Müllner András, Sasvári
Edit, Jákfalvi Magdolna kutatásait.

1234

HAVASRÉTI József, Alternatív regiszterek, Typotex, Budapest, 2006, 106.

1235

Pl. Marvin CARLSON, Performance, Routledge, London, 1996. Vagy magyarul Peter SIEMHANDL,
Színháztörténet, Helikon Kiadó, Budapest, 1998. (Ford. SZÁNTÓ Judit.)398

szabályok a színházi olvasásban biztos pontokat kínáltak akár a szerepfelvétel, a történetkövetés, akár a fikció szintjének megtalálásához. Tehát ha a játéktér az utcára tágul, s színházi
játék néven a köztér spontán vagy akár szervezett, engedélyezett vagy akár tiltott elfoglalását
nevezzük meg, akkor a közbeszéd a terek megnyitását a közösségi akarat megnyilvánulásaként politikai tettként érti. S ebben a karakterében a közösség, a polis szabad akaratáról,politikai eseménysorról beszélünk.
Európában leginkább Piscator demonstratív rendezvényei óta az utca és a nagy stadionok
elfoglalása a színházi keretekben történő megszólalást a politikai megszólalás keretére
formálta. A demokratikus, a munkásmozgalmi és akár a fasiszta mondanivaló tere1236 az utca
lett, miként minden, a hivatalosságot megtagadó vagy abból kiszoruló társulat a kőszínházi
formációk helyett mindig a vásárit választotta. Meg kell itt említenünk, hogy Alfred Jarry1237
óta bír ismert elméleti szakirodalommal a szabadban játszott előadások politikai és értelmezői
szabadsága, bár a tér fizikai korlátaiból kitörni akaró, a szabadságba kirobbanó játékos inkább
a romantika színházi vízióit élteti tovább, a modernista új térformáció a nyitott, az üres terekújdonságértékét preferálta.
Tudjuk, hogy az európai naturalista színházi mozgalom, a Théâtre Libre, a Freie Bühne(SZABAD) még beérte a művészetideológiai elkülönülés megnevezésével, ott a szabad jelző
a teátrális illúzióvilágtól való megszabadulás hívószavaként működött. S tudjuk, hogy az
avantgárd színház a szabadságfogalmat radikálisan a mentális és a fizikai térkoordináták
szabadon paradigmatikus viszonyára fordította le. Artaud Alfred Jarry Színházában1238 azt aszínházi nyelvet írta le, ahol a befogadás hagyományát zavaróan, de innovatívan kizökkenti atérszerkezet ismeretlensége, mert az ismeretlen, esetleg behatárolhatatlan térben játszódó
színházi folyamat több értelmezői ponton is bizonytalanná válik: eltűnik a játékos és a szerep
közötti határ, a kint és a bent viszonyítása, s nagymértékben csökken a nézés és a játszás, az
aktív és a passzív jelenlét közötti különbség. Erről a szabad és nyitott térről beszélnénk.
A hatvanas–hetvenes évek neoavantgárd színházi kultúrája ezt a szabad kivonulást aszabad magánterekre értelmezte. New Yorkban civil terekben, elsősorban saját loftjában
dolgozott Robert Wilson. Ezt a fajta kivonulást sem ő maga, sem történetírói1239 nem tekintik
kényszerített száműzetésnek vagy politikai állásfoglalásnak, csak döntésnek. „A művészek
között egyre keresettebbek lettek a Soho-beli műteremlakások, és 1967-ben Wilson is beköltözött az első ilyen műtermébe, a Spring Street 147-be, ahol előzőleg az Open Theatreműködött. A közelben lakott Andy Warhol, Richard Foreman, Yvonne Rainer, Patricia
Brown, Meredetith Monk, Kenneth King, Jack Smith és Steve Reich, a zeneszerző. Élénk
kapcsolat alakult ki közöttük, átvették egymás – gyakran eleve rokon – ötleteit.”1240
Budapesten a hetvenes évek elején éppúgy saját lakásában tartott előadásokat Halász Péter,Fodor Tamás (s tegyük hozzá, hogy Prágában a 68-as forradalom után Pavel Kohout1241 és az őttámogató színészek a Nemzeti Színházból), ez a lakásszínházi játék azonban motivációjában és
ezért értelmezői horizontjában a politikai tett és a személyes bátorság mozzanatát hordozza.
1236

Susan SONTAG, Fülbemászó fasizmus, in UŐ, Szaturnusz jegyében, Cartaphilus, Budapest, 2002,
83–118. (LÁZÁR Júlia ford.)

1237

Alfred JARRY, Textes autour d’Ubu roi, in Jarry: Ubu, ed. Noel ARNAUD, Gallimard, Paris, 1978,
307–350.

1238

Artaud Oeuvres, szerk. Évelyne GROSSMAN, Gallimard (Quarto), Paris, 2004, 227–234.

1239

Stefan BRECHT, The Theatre of Vision: Robert Wilson, New York, 1968.

1240

Katharina OTTO-BERNSTEIN, Absolute Wilson. The Biography, Prestel, New York, 2006, 50.

1241

Tom STOPPARD, Cahoot’s Macbeth, Faber and Faber, London, 1980.
399

A New York-i downtown szembefordult ugyan az uptown kulturális közegével, s a művészetek közötti műfaji különbségek összemosása a színházi és galéria-piac átstrukturálását,saját producer- és kurátor-réteg térnyerését eredményezte, ez a térválasztás mégsem jelentett
az általános polgári szabadságeszményeken túlmutató függetlenedési akaratot.
Párizsban 1968 májusától az utcaszínházakra jellemző politikai improvizáció vált ateátrális nyilvánosság terévé, s a közterek radikális elfoglalása felülírta a magánterek kinyitására irányuló kezdeményezéseket. A nagy visszaemlékezők, Jacques Lecoq, Peter Brook,
Ariane Mnouchkine utóbbi években publikált történeteikből1242 rakható össze, hogy éppen aforradalmi kavarodás fogalmazta mássá a színház működőképesnek gondolt dialógusterét.
Minden persze ott kezdődött, hogy a forradalom alatt Jean-Louis Barrault egyedüli direktorként megnyitotta az Odéon Színház épületét (is) a diákok előtt, hogy azok civil térként
használva a színházat, azonnal teátrális keretek közé léptessék indulataikat. Lecoq maszk
mögé bújtatta a játékosokat, s színpad helyett üres tornacsarnokokat foglalt el, Brook a
Nemzetközi Színházi Műhely keretében beköltözött egy kiégett és elhagyott, penészes ésomladozó külkerületi bulvárépületbe, Mnouchkine pedig gyárakban, a munkások ebédszünetében tartott színházi előadást.
Halász Péter 1968 májusában csoportos útlevéllel az Egyetemi Színpaddal vendégszerepelt
Nancyban, s ott érte a forradalom. Halász Péter Nancy főterén, a feldúlt, barikádokkal körré
formált Place Stanislas-on a lovas szobor tövében improvizált színházat. New York, Párizs ésBudapest színháztörténetének pillanatnyi összekapcsolása annyiban érdemel figyelmet,
amennyiben a New Yorkban 1968-cal induló alkotói mechanizmusok közösségi mechanizmusként jelentek meg Európában. Wilson loftjában az ott létrehozott Byrd Hoffmann Schoolof Byrds társulat kommunaszerűen együtt élt, s a folyamatos napi tréningekből bemutatók,előadások jöttek létre. Ezek esztétikai értékeiről, terápiás metodikájáról sokan, sokféle leírást,elemzést készítettek, s ezoterikusságuk, Wilson furcsa, nem beszéd alapú kommunikációja azújfajta művészeti elitizmust (szabadságot) képviselte.
Budapesten, kommunista diktatúrában loftot, elhagyott gyártelepet nyilvánvalóan nem
lehetett bérelni, a hivatalos játéktérhez (színházhoz) nem jutó társulatok ezért vagy saját,
meglévő lakásukban játszottak, mint Halász Péterék a Dohány utcában, vagy elkezdtek
építeni egy lakóháznak nevezett színházat. Fodor Tamás és az Orfeo története a térhez jutás
emblematikus példája. Fodor színészeivel Budapest vonzáskörzetében, Pilisborosjenőn telket
vásárolt, s kommunában, közösségben saját két kezükkel elkezdték felépíteni színházi terüket.
Minden közös volt, a tulajdon, az ötlet, a munka. Már az építkezés folyamata is egyfajta performanszként értelmezett műalkotás. A pilisborosjenői építkezés és előadás az ellenőrizhető
fővárosi közegből az ellenőrizhetetlen vidéki térbe vitte ki azokat a fiatalokat, akiket az állambiztonság szeretett megfigyelése alatt tartani. Vagyis a vidéki tér éppen a kivonulás, a szabad
térválasztás, s nem a művészetesztétika aspektusában hordozta az elsődleges veszélyforrást.
Az öntörténetírás és öndokumentálás korai fázisában a gyűjtés és az archiválás feladataműködött, de Wilson archívuma1243 és Budapesten a Galántay György–Klaniczay Júlia működtette ArtPool archívum kollekciótörténetén jól követhető, mikor váltott a gyűjtés alternatív
történetírássá.
Rendkívül kevés információnk maradt a magyar vidéken vagy a belvárosban, de magánházban létrehozott, így a civil tér szabadságát választó előadásokról. S maguknak az információknak a megjelenési közege is bizonytalan olvasói háttérösszefüggéseket kínál. Míg a
1242

Brook by Brook. Portrait intime, Arte Video, 2004; Ariane MNOUCHKINE, L’art du présent, Paris,
Plon, 2005. és Jacques LECOQ, Le Corps poétique, Paris, Actes Sud-papiers, 1997.

1243

http://www.robertwilson.com és http://www.artpool.hu .

400

Village Voice, a The Drama Review, a Théâtre/Public jól kontextualizálható információkat
kínált olvasóinak, addig a budapesti előadásokról a hivatalos nyilvánosságban nem jelenhetettmeg semmi. Egészen pontosan az lenne a legtisztább kutatói helyzet, ha nem jelent volna meg
semmi, de pár bátor és pozícióban lévő lapszerkesztő kulturális partizánként igyekezett elrejteni néhány, csakis a beavatottak nyelvén érthető hírt. Így lett a magyar alternatív színházi
mozgalom amatőr és egyetemi, néha munkásmozgalmi, népfrontos.
A legmegbízhatóbb formát öltő leírás az avantgárd filmművészként Európában is jól ismert
Bódy Gáboré,1244 aki elsőként írta le és nevezte azonnal ezoterikusnak Halász szobaszínházi
tevékenységét. A megnevezés jelzője kizáró aktust hordoz, s a szubkulturális elkülönülés
tényének értelmezésekor Bódy a művészi és a politikai mozzanat értékelésekor ez utóbbira
helyezi a hangsúlyt. A hetvenes évek elejének budapesti közbeszéde politikainak tekintett
minden szabad játéktér-választást (miként Párizsban is), s az üldözöttség tematizálását látta
minden előadásban. „Egy hamis társadalmi egzisztenciaérzet keletkezik, amit a valóság oly
módon korrigál igazzá, hogy a színházi jelenlét élményében az ‘üldözöttség’ lesz az alapvető
tartalom.”1245
Három évtizeddel később, mikor egy szabad demokráciából rekonstruáljuk és talán
alkotjuk meg a színházi avantgárd múltját, bizonyosnak látszik a kortársi ítélet kötöttsége éselkötelezettsége. Bódy jelentései leírják a nem hivatalos térben zajlott művészi eseményeket,
elemzik a jelenlevők alkotó cselekedetein túl azok esztétikai és ideológiai vetületeit. A
jelentések és a művek kontextusa két eltérő befogadói rendet szolgált ki. A jelentések és aművek fizikai tere köré, legyen szó egy belügyminisztériumi dokumentumról vagy egy
szobaszínházi bemutatóról, éppúgy a titkosság, tehát az olvasásához szükséges beavatottság
karakterológiája vázolható fel. A források így újraközölve vagy újrafellelve, bár óhatatlanul
dokumentumértékkel kínálják fel az információt, saját kontextualizált közegüket változtatják
meg. Bódy Halászék színházát tehát ezoterikusnak nevezte, s ezzel talán csillapította abelügyminisztériumi cenzorokat, megnyugtatta az állambiztonsági tiszteket, de ugyanakkor
Halászék színházának avantgárd performansz jellegét és bátorságát, az európai művészi
közélet normáihoz igazodó magatartását tompította le. Bódy jelentés-kritikája negligálta eszínházi formanyelv politikai jelentőségét, s szubkulturális zárványként kategorizálva
bagatellizálta szerepüket. De Bódy Gábor mindenesetre tanulmányai sorába illesztette ezt azügynökjelentését, s évekkel öngyilkossága után megjelent kötete nyilvánosságra hozta, amit
akkor még senki sem kutatott: a magyar avantgárd színház eseményeit.
New Yorkban Wilson közösségi kommunikációja másként működött – bár jellegzetes,
hogy a korai, loftbéli előadásokról leginkább a Village Voice tudósít. A Wilson loftjában
dolgozó amatőr színházi csapat alapítványi kereteket hozott létre financiális stabilitásuk
biztosítására. Az előadások, a próbák, az alkotás minden fázisa nyilvános volt, a loft éveken át
nyitva állt mindenki előtt. A reklám legális formában, nyomtatott-írott csatornákon terjedt, akritikai elemzések kirajzolták a Village Voice-tól a New Yorker-ig feszülő publicisztikai
palettát. A vizuális dokumentációt galériák, sőt maga a MoMA gyűjtötte és állította ki párhuzamosan a történésekkel.
Budapesten az alternatív tereket kereső művészek minden akciója a politikai megnyilvánulás szintjén értelmeződött. Az egyik irányzat, a Fodor Tamás-féle Orfeo-kör a politikumot,
mondhatnánk, aktív formában jelenítette meg. (Szélső)baloldali, maoista, che guevarista
eszmék hatása alatt betiltott kortárs magyar költők verseit szavalták, s a húszas évek illegális
1244BÓDY Gábor, „Holt színház” – kulturális vákuum, in Végtelen kép. Bódy Gábor írásai, Pesti
Szalon, Budapest, 1996, 281.

1245

Uo.

401

munkásmozgalmi konspirációjára jellemző trükkökkel beszélgetésre hívták Nagy Lászlót,
Csoóri Sándort. Minden előadásukban a tömeg és az egyén, a kiválasztott vezető és a milliók
viszonya tematizálódott.1246
Halász Péter a hivatalos amatőr-diákszínjátszás kereteit is elhagyva tudta, hogy politikai,
ráadásul az ismert politikai beszédhelyzetben értelmezhető állásfoglalást vár tőle mind ahivatalos, mind az alternatív közeg. Ha valaki kilép a hivatalos játéktér és így a hivatalos
ideológia kereteiből, az nevezze meg (mint Fodor tette) saját ideológiáját. Legyen ultrabalos
vagy nyugati jobbos, legyen maoista vagy Cohn-Bendit-követő.
Halász Péter nem nevezte meg ideológiáját, nem azt a viselkedési paradigmát követte,
melyet elvártak tőle, mert nem valami ellen, a betiltások ellen, az egyetemes emberi szabadságért stb. hozta létre előadásait, hanem, bármennyire is lehetetlen leírni, de a művészetért, aművészi kifejezés lehetőségéért. Halász évtizeddel később leírja,1247 hogy tudta, mit várnak
tőle, s tudta, hogy azt nem akarja.
A hetvenes évek alternatív színháza Magyarországon is informális csatornákon kommunikált közönségével. Maguk az előadások sem illeszkedtek a hivatalos színházi paradigmából
ismert ritmusba: sem a bemutató ideje, sem kezdete, néha maga az előadás címe sem volt
nyilvános. Visszaemlékezések szerint a budapesti értelmiségi körökben „lehetett tudni”,1248
mikor lesz valami. Meghívókat, műsorfüzeteket, vagyis a hivatalos írott kommunikáció kellékeit csak rendkívül ritkán alkalmazták, s nem kizárólag financiális, inkább konspiratív
okokból. A Spring Street-i loftba, a pesti lakásszínházakba eljártak az emberek, s általában
lett valami, mely egy előadás tágan értelmezett struktúrájába illeszkedett. Ez az informális
tudás, ez a háló értelmiségi összetartozást eredményezett akár a downtownban, akár Párizsban, akár Budapesten. Itt talán fontosabb volt ez a tényleges kapcsolati háló,1249 amely már
létezésével a demokratikus emberi jogok betilthatatlanságát bizonyította.
Ebben a színházi paradigmában nem a mű, nem az alkotói intenció és dokumentáció,hanem a kortársi értelmezői közeg kutatása az elsődleges. A színház mint közösségi műfaj
eddig is többféle színháztörténészi stratégiát eredményezett. A hivatalos történetírás intézmények, alkotók történetét kanonizálja, az alternatív nyilvánosságban élőkét a játékkeret, aformanyelv felől közelítik meg. Mindkét paradigmát a játék választott, talált, kialakított,örökölt tere indítja el, így azok a történetek, melyek a mű értelmezési horizontját a tér
elemzésével vázolják fel, elkerülik a szociológiai, ideológiai tudományok kínálta csapdákat.
Az értelmiségi háló kialakulása spontán szerveződést mutat, s az orális, tehát ellenőrizhetetlen hagyomány fontosságára hívja fel figyelmünket. A hetvenes évekbeli értelmiségi
hálót rekonstruálni lehet a vezető értelmiségi posztokon ülő hivatalnokréteg történetével, New
Yorkban és Párizsban a művészetet pártoló alapítványok kurátoraival stb., de Budapesten
sokáig lehetetlennek tűnt a második nyilvánosságban működő szabad értelmiségi háló1250
történeti feldolgozása. Az ügynökjelentések kutathatóságával azonban nemcsak a színháztörténeti események pontos, a zsurnaliszta értelmezéstől általában mentes, adatgazdag leírása
1246

Fodor Tamás visszaemlékezése, in Felütés, szerk. VÁRSZEGI Tibor, H. n., 1990. 50–63.

1247

Színház 1990. okt–nov. 20.

1248

Nánay István szóbeli közlése.

1249

Ennek látható változata ma az iwiw.

1250

Szabad Kezdeményezések Hálózata, mint a szabad demokratikus jogállam szamizdat alapú nyilvánossága 1988-ban azzal a céllal jött létre, hogy elősegítse a különböző független csoportok közötti
információcserét.

402

segíti a korszak kanonizálódását, hanem ezeken az eseményeken alkotóként vagy nézőként
résztvevők listája felrajzolja az alternatív közösségeket létrehozó értelmiségiek hálóját.
Megrendítő tapasztalat annak a kornak a dokumentumait kutatni, mely nemcsak a műalkotás
létrehozóját, a Szerzőt, de annak befogadóját, a Nézőt is feljegyezte, s név szerint számon
tartotta.
Az értelmiségi háló információs rendszerként működött, miként az ügynökháló is. A
hálószerkezet sajátságából következik a személyes kapcsolattartás, az orális informálás
technikája, s a beavatottság-jelleg miatt az összetartás közösségi érzése. A kétféle hálószerkezet számos elemében összefonódott, s ezeken a pontokon cserélődtek az információk mindkét
irányban. Ezzel is magyarázható, hogy a magyarországi rendszer a Fodor Tamás-féle aktív
politikumot a tiltás és az engedés konspiratív eszközeivel jól irányította. A pilisborosjenői
ház-színház előadásaira a hetvenes évek közepén már tömegesen és rendszeresen vándoroltak
Budapestről az emberek. A hatalmi szervek pontosan tudták, mi történik a vidéki kommunában, de jobbnak látszott nem mártírrá vagy esetleg guruvá növeszteni a színészeket.
Grotowski munkáit, a wroclawi Laboratórium Színház zárt, kísérletező, a lengyel politikaiközélettől hermetikusan el- és lezárt ideológus színházat többen ismerték Kelet-Európában is.
A hatalom a kommunában működő, saját közösséget létrehozó Orfeo Társulatnak ellenőrizhető és jelentéktelen nyilvánosságot kínálva elvette tőlük a saját tér konnotálta erőt. Fodor
Tamás és társulata a MADOSZ belvárosi székházában kapott egy lakást, mely próbákra
alkalmas volt, előadásokat is tartottak benne. Legendás lakásszínházra emlékeztető előadások
is létrejöttek az egymásba nyíló termekben (Woyzeck, Semprun), de a társulat két évad alattsaját terével saját akaratát és arculatát is elvesztette.
Halász Péter színházával ez a módszer nem működött. Társulata hol a Dohány utcai
házban, hol a balatonboglári kápolna dombján, hol egy mezőn, a színházi formanyelv Kantorelőadásaiból ismert talált tereivel dolgozott. Ez a mozgékony és rendkívül innovatív művészet
igazán ellenőrizhetetlen volt, így ezt a társulatot emigrációba kényszerítették.1251 Így ért elHalász Péter New Yorkba, s a Squat előadásaival éppen abba az avantgárd színházi közegbe
illeszkedett, melyet Wilson akkoriban hagyott ott.
Az emlékezés virtuális tere rajzolódik ki az ügynökháló és az értelmiség háló kutatásával.
Miként a politikai színház is az alternatív tér megtalálásával, a tér megalkotásával kezdteöndefinícióját, a színháztörténetnek is változtatni kellett saját koordinátáin. A színházi alkotás
folyamatán túl a színházi befogadás is a közös tér konnotálta folyamat része lett. Míg afrancia színházi kultúrában Ariane Mnouchkine, Peter Brook, Jacques Lecoq1252 ezt a folyamatot az alkotás fázisainak lelassításával, magyarázásával, megmutatásával indította el, addig
az alternatív budapesti játék a közösségi politikai szerep vállalásával léptette a konspirálónézőt az alkotói munkába.
Elengedhetetlen a virtuális játéktér rekonstruálása, hiszen a lassan ipari méreteket öltőmemoárirodalom legtöbbször alkotástechnikákra egyszerűsíti a mediatizált szerep-felvétel
alternatív technikáit, s ezzel hasonló hibát követ el, mint Bódy Gábor. A mai magyar színház
ugyanakkor ebből a gyakorlatból és ezekből az elemekből táplálkozik. Legjobb és legismertebb rendezőink ezeken a szobaszínházi előadásokon szocializálódtak, ott nőttek fel a második nyilvánosság hálórendszerében. Mivel a hivatalos és nem hivatalos színházi jelenségek
hivatalos és nem hivatalos történetírást eredményeztek, a jelen kutatóinak feladata a kánonba
léptetni a nem hivatalos múltat.

1251KOÓS Anna, A nem kívánt hagyaték, Akadémiai Kiadó, Budapest, 2006.

1252

L. a 11. jegyzetet.

403

A korai munkásmozgalmi radikalizmus tulajdonosztó, kommunális anarchizmusának
legismertebb, a parasztság támogatását megcélzó, földosztást igenlő didaktikus dialógusa így
hangzott: „Kié a föld? Aki megműveli.” A színházi játéktér-foglalás a hetvenes évek Budapestjén nemcsak a játéknyelv, a forma radikalitását jelentette, hanem retorikai és gondolati
allúzióval a történelmi játszmák színterére léptette a színházat.

404

KAPPANYOS ANDRÁS
Avantgárd és nemzetiség„E manifesztum aláírói Franciaországban, Amerikában, Spanyolországban, Németországban,
Olaszországban, Svájcban, Belgiumban stb. élnek, de nincs nemzetiségük.” Ez a megjegyzésaz egyik legfontosabb párizsi dadaista röplap, a Georges Ribemont-Dessaignes által szövegezett Dada soulève tout fejlécében áll a cím felett, zárójelben.1253 Ha összevetjük az aláírók
listájával, igazat kell adnunk ennek a megjegyzésnek. A Franciaországban született, deművészi hírnevét New Yorkban megszerző Marcel Duchamp, vagy jó barátja, az Amerikábanszületett, de művészi hírnevét Párizsban megszerző Man Ray a legegyszerűbb esetek közé
tartoznak. Francis Picabia például egy Párizsba akkreditált kubai diplomata fiaként lett a
dadaizmus „bacilushordozója” New Yorkban, Barcelonában, Zürichben, majd Párizsban.1254
Az elzászi születésű Hans Arpot, amikor a német sorozás elől Párizsba menekült, a franciák
internálni akarták – így kötött ki a semleges Zürichben, ahonnan a háború vége után Kölnbe
és Párizsba vezetett az útja.1255 Tristan Tzara 19 évesen adta fel romániai és zsidó identitását,1256 hogy Zürichben, majd Párizsban a dada hontalan, világpolgár vezéregyéniségelehessen, s végül francia költőként élje le élete legnagyobb részét. A kulturális hontalanság
archetipikus példája az elzászi születésű, zsidó hátterű, természetes bilingvis Yvan Goll, aki
részese volt a zürichi dadaizmusnak, később egyaránt kapcsolatban állt a konstruktivistákkal
és a szürrealistákkal, pályáját több kontinens között osztotta meg, és mindvégig megtartotta
nemzetek feletti, s egyben hontalan identitását.
Közismert és nyilvánvaló az is, hogy e nevek között felvett álnevek, művésznevek isvannak: Tzara vagy Man Ray eredeti nevét csak lexikonok őrzik, a kulturális emlékezet
nem.1257 A névváltozatok között különösen érdekes Arpé, aki felváltva használta a Hans és aJean keresztnevet, megjelenítve ezt az identitásdilemmát, amelynek eredményeképp a szóban
forgó manifesztumot puszta vezetéknevével szignálta.
Az identitás efféle elmozdítása korántsem példátlan a kultúra történetében: Joseph Conrad
vagy Guillaume Apollinaire például nevet és nemzetiséget váltott, mielőtt megkezdte
nyilvános pályafutását, sőt arra is van példa, hogy valaki kulturális nemét változtassa meg,
mint George Eliot vagy Georges Sand. A nyilvános identitás ilyen kimozdítása mögött többféle motívum állhat, és az esetek többségében igencsak felszíni gesztusról van szó. Amikor
például Csáth Géza vagy Balázs Béla kiválasztotta a saját írói nevét, ez számukra aligha járt
együtt önképük lényeges változásával, sokkal inkább egy olyan címke megtalálásával, amely
1253

Az eredeti szórólap reprodukciója több helyen is megjelent, például Robert MOTHERWELL Dada
Painters and Poets című antológiájában (Belknap Press–Harvard University Press, Cambridge
Mass.–London, 1981.) a 182. oldalon. Magyar fordítása az Átváltozások hetedik számának (1996)belső borítóján olvasható.

1254

Vö. Alain JOUFFROY, Picabia, Assouline, Paris, 2002.

1255

Az ő történetét Hans RICHTER foglalja össze: Dada, Art and Anti-Art, Thames and Hudson,
London, 1965, 25.

1256

Vö: Tom SANDQUIST, Dada East. The Romanians of Cabaret Voltaire, The MIT Press,
Cambridge, Mass.–London, 2006.

1257

A 2006-os New York-i Dada kiállításon azonban kiírták: Samuel Rosenstock, Emanuel Rudniczky.

405

plasztikusan megjelenítette kialakított, némiképp nyilván idealizált önképet. Emellett
praktikusan eltakarta azt az örökölt polgári nevet, amely az adott társadalmi körülmények
között „idegenszerűségével” akadályt jelentett volna az írói érvényesülésben. Rendelkeztek
egy stabil, körülírt identitással (vagy identitás-ideállal), és ehhez alakították a személyiség
nyilvános címkéjét, a nevet. Lényegében ugyanúgy jártak el, mint néhány emberöltővel
korábban Petőfi.
Tristan Tzara története – hogy ezúttal ezt a legjellemzőbb esetet kövessük – lényegesen
eltér ettől. Tizenkilenc évesen politikai, kulturális és vallási értelemben egyaránt identitást
váltott. 1916-ban négy társával – a vele azonos származású Marcel Jancóval, a német Hugo
Ballal és Richard Hülsenbeckkel, valamint az elzászi Arppal – megalapítják az első olyanművészeti mozgalmat, amely eleve nemzetköziként fogantatott.
Az európai történelem egyedülálló konstellációt hozott létre. Az első igazi modern
háborúban Európa egyik fele hadban állt a másik felével, és a harcoló politikai entitások egy
része (így például Németország vagy Románia) meglehetősen friss, alig néhány évtizedesképződmény volt. Ugyanakkor a háború mellett működtetett érvrendszerek – éppen, mivel
modern háborúról volt szó – lényegében nem támaszkodhattak a közös, önértékűnek tekintett
identitásbázis megvédésének evidens, közös érdekként való megjelenítésére, ahogyan azt akeresztes háborúk vagy a törökök, illetve mórok elleni védelmi háborúk ideológiái tették. A
háború technológiailag minden korábbinál hatékonyabb volt, ideológiai megalapozottsága
azonban sokkal silányabb. Ez nagyban hozzájárult az értelmiség körében a háborúellenesség
terjedéséhez és a dezertálások nagy számához.1258
A semleges Zürich 1916-ban az értelmiségi dezertőrök találkahelye volt (közismert, hogy
Tzaráékon kívül Joyce és Lenin is itt tartózkodott). A dada indulásának két legfontosabb
ideológus személyisége a katolikus–pacifista német Hugo Ball és a romániai zsidó hátterű
Tristan Tzara. Az első est, majd az első kiadvány is eleve kétnyelvű, francia és német,1259 sőt
kétnyelvű kollektív költemények is készülnek:
purgatirie annonce la grande saison
hat sie je mit katzenleim gebuhlt
l’eau du diable pleure sur ta raison
pfau und stern signieren «katapult». 1260
Ez a példa jól mutatja, hogy hogyan és miért helyezte el az avantgárd a maga kérdőjeleit anemzetállam és a nemzeti identitás tizenkilencedik századi fogalmai mellé. Ezeknek az
ideáknak az ellentmondásossága már tekintélyes múltra tekintett vissza, de a nacionalista
propagandával körített háború, és maga a háborús hangulatban végképp irracionálissá váló
nacionalista propaganda sokak szemében ekkor tette nyilvánvalóvá ezeket az ellentmondásokat.
A magyar viszonyok között ezek az ellentmondások és egyensúlyzavarok még mélyebbek
voltak. Szűcs Jenő elemzése legfőbb forrásukként a hamis historizmust jelöli meg. „A valóságnál dicsőbb, nagyszerűbb múlt sugallata nem csupán kárpótlás volt a közép-kelet-európai
népeknél a jelen szürkeségéért és a nemzeti fejlődés hiányaiért, hanem azáltal, hogy növelte a
1258

Magában a háborúellenességben Kassák nem volt egyedülálló vagy úttörő: közismert Ady, skésőbb Babits fellépése.

1259

Dada Zurich–Paris, 1916–1922. Collections des réimpressions des revues d’avant-garde du XXe
siècle. (Cabaret Voltaire, Der Zeltweg, Dada, Le coeur a barbe). Jean-Michel Place, Paris, 1981.

1260

ARP–TZARA, Balsam Cartouche (részlet). Forrás: ARP–HUELSENBECK–TZARA, Die Geburt desDada. Dichtung und Chronik der Gründer, szerk. Peter SCHIFFERLI, Die Arche, Zürich, 1957.

406

szakadékot a realitás és a vágyak közt, egyrészt szüntelenül tápot adott a képzelgésekhez ésálmodozásokhoz (...), másrészt fokozta a sikertelenség, az elhibázottság érzését.”1261 A politikát tehát sok tekintetben ábrándok és frusztrációk vezérelték, de míg a „boldog békeidők”
során ez nem okozott katasztrófát és így többé-kevésbé az értelmiség számára is elviselhető
volt, a háborúban, ahol egész hadseregek túlélése múlhatott egyes történelmi téveszmék pillanatnyi érvényesülésén, hirtelen nyilvánvalóvá vált e nemzet-elgondolás alapjainak gyengesége.
Szűcs Jenő szerint a nemzetállam ideájában rejlő fogalomzavarok alapvető oka az „állam”
és a „nemzet”, e két objektív keret „egymásra kopírozása”, valamint a nemzeti érzéssel ésöntudattal kapcsolatos „szubjektív tudattartalom egyneművé nyilvánítása.”1262 Az identitáskeretek azonban, ahelyett, hogy szépen összesimulnának és egyesülnének, furcsa, ideges
interferenciára lépnek egymással.
Magyarországon ezt tovább mélyítették a közeli múlt feldolgozatlanságai: 1848-at
heroikus mítosszá stilizálták, s ez, mint Szűcs Jenő írja, „egyre inkább groteszkké vált 1867után, amikor az egyre inkább »közjogi« formalizmusba süllyedő szemlélet keresett benne hősielőképet.”1263 Ennek megfelelően alakult a kultúra intézményrendszere is, például az egykor
csaknem forradalmi szemléletű Kisfaludy Társaság a huszadik század elejére a nemzeti
konzervatív esztétikai akadémizmus bástyájává vált. Eközben az 1849-es trauma teljességgel
feldolgozatlan maradt. Ennek egyedülálló esztétikai kísérletét, az idős Vörösmarty költészetét
a kánon peremére rekesztették (felfedezése a Nyugatra várt), s míg Kossuth, Széchenyi és atöbbi szimbolikus vezéregyéniség 1849-ig tartó pályáját mitizálták, további sorsukat ésműködésüket elhallgatták. Az ehhez hasonló okok (valamint az új államalakulatok) miatt
Kelet- és Közép-Európában minden bizonnyal különösen élesen merültek fel a nemzethez és
az államhoz való lojalitás kérdései.
A nemzetállamból való dezertálás jellegzetes huszadik századi értelmiségi magatartás. A
dezertőrök rendszerint etnikai, vallási vagy egyszerűen gondolkodásbeli kisebbséghez tartoznak, és a kisebbségi létükben őket ért zaklatás vagy mellőzés elől távoznak. A dadaizmus
alapítói, Hugo Ball és Tristan Tzara is ilyen módon, ilyen okok miatt dezertált a maga
nemzetéből. A dezertálás egyik legérdekesebb gesztusa a nemzeti nyelvtől való demonstratív
elszakadás. Hugo Ball így ír erről naplójában: „Egy új versműfajt találtam ki, a szavak nélküliverset vagy hangverset, amelyben a szavak egyensúlya csak az illeszkedés rendjének értékei
alapján mérhető és osztható fel.”1264 S aki ma ismeri Hugo Ball nevét, az többnyire nem
finom mívű korrajz-regényeire vagy érzékeny esszéire emlékezik, hanem e nonszensz
verseire. Hasonlóképpen Tristan Tzaráról is egy mozzanat marad meg az átlagolvasó fejében:a dadaista vers receptje, amely egy kalapból véletlenszerűen előhúzott szavak összeillesztésétírja elő.1265
Nyilvánvaló, hogy e találmányok nem száz százalékig eredetiek: mögöttük áll ChristianMorgenstern vagy Alfred Jarry hagyománya. Ugyanakkor a világháború kontextusában
egészen új tartalmat nyernek ezek a gesztusok. Azt jelzik, hogy a háborús propaganda aláásta
1261

SZŰCS Jenő, A nemzet historikuma és a történelemszemlélet nemzeti látószöge, in UŐ, Nemzet és
történelem, Gondolat, Budapest, 1974, 74.

1262

I. m., 80.

1263

I. m., 170.

1264

Hugo BALL, Menekülés az időből, 1916. VI. 23. Átváltozások hetedik szám (1996) 18.

1265

Ez a recept „a gyenge szeretetről és a keserű szeretetről” szóló dada manifesztum része, lásd AA úr
az antifilozófus. Orpheusz, Budapest, 1992, 54.

407

magát a nyelvet, az identitás egyik legfontosabb bázisát. A propagandisztikus hazugságokban
vészesen inflálódnak az egyén identitásának sarkpontjait alkotó fogalmak, mint például ahaza, a nemzet. Ball és Tzara performatív gesztusa sajátos tiltakozásul visszalép a nyelv előtti
állapotba, és elölről kezdi a nyelv megteremtését.
A zürichi és párizsi dadaisták egyáltalán nem álltak egyedül ezekkel az identitás-játékokkal. A németországi dadaisták például új nevekkel látták el magukat és egymást: Raoul
Hausmann lett a dadazófus, Max Ernst Dadamax, Johannes Baader pedig egyenesen az
Oberdada címet vette fel. A kulturális és földrajzi térben kissé távolabb az orosz futuristák
ideiglenesen felvették a nevükbe a „futuriszt” szót, hogy ezzel is eloldják magukat a sivár
jelen kínálta identitáslehetőségektől. Nem sokkal később Marcel Duchamp egy párhuzamos,
fiktív női identitást teremtett magának Rrose Sélavy személyében, és még folytathatnánk asort.
A magyar avantgárd látszólag kerüli az ilyen nyelv- és identitás-játékokat. „Én Kassák
Lajos vagyok” – jelenti ki talán leghíresebb verssorában Kassák Lajos, és ezzel mintha el isvágná az identitásproblémákkal kapcsolatos vizsgálódás útját. Kétségtelen, hogy a magyar
avantgárd máshol, máskor, más lehetőségekkel indult útjára, mint a nyugat-európai: a kulturális modernizáció tekintetében mindenképp a periférián. Kezdeti lépéseiben sok a másolás, akényszeres igazodás: maga az első lapcím is tükörfordítás, Pfemfert Die Aktion címűexpresszionista folyóiratát követi. Az 1915-ös induláskor a nemzeti identitás egyáltalán nem
látszik problematikusnak, noha a szándék egyértelműen a kulturális import: az expresszionizmus meghonosítása. A Tett beköszöntő írását Szabó Dezső jegyzi,1266 amivel Kassák –talán nem is tudatosan – mintegy elébe kíván menni a kozmopolitizmus várható vádjának, és
Szabó Dezső (valamint kissé távolabbról Ady) nyelvhasználata rányomja bélyegét Kassák – sközvetve csaknem a teljes magyar avantgárd – szövegformálására, különösen stilisztikájára.
De egy év sem kellett hozzá, és bekövetkezett Kassák első komoly összeütközése a hatalommal. Miután több „ellenséges” szerzőt közöltek már fordításban (így például Apollinaire-t,elsőként Magyarországon), A Tett tizenhatodik száma – a hazafias háborús retorika arculcsapásaként – teljességgel „internacionális szám” volt. Kassák nyilván számolt a következményekkel: 1916 novemberében „A Tett című szépirodalmi lap további megjelenését és terjesztését közleményeinek a hadviselés érdekeit veszélyeztető tartalma miatt”1267 a belügyminiszter eltiltotta.
A nemzetállam ideáját láthatjuk itt működni. Ami az ellenséghez tartozik, az ellenséges,hiszen az ellenség identitását éppolyan egységesnek tekintjük, mint a magunkét. Kassák ezzel
szemben hasonlóan cselekszik, mint ugyanebben az időben a zürichi dadaisták. A zürichiek
tüntetően elhagyják, felmondják a korrumpálódott politikai (állampolgári) identitást: azt
deklarálják, hogy több közük van az „ellenséges nemzet” költőihez és művészeihez, mint saját
nemzetük politikusaihoz és tábornokaihoz. Kassákék gesztusa lényegében ugyanezt jelenti: az
a szolidaritás, amely a világ művészeihez és költőihez fűzi őket, erősebb, mint amelyikkel
kormányuknak tartoznak, sőt, ez a nemzetközi kulturális szolidaritás objektíve is erősebb,
teljesebb, magasabb rendű és tartósabb. Kassákék tehát – éppúgy, mint Tzaráék – újra szétválasztják egymástól a kulturális és a politikai identitást, az előbbit deklaráltan kivonják az
utóbbi fennhatósága alól. Tzaráék a hontalanságot vállalják ezért, Kassákék (egyelőre csak) ahatósági zaklatást. Gyakorlatilag felmondják a nemzetállam eszméjét.

1266

SZABÓ Dezső, Keresztelőre, A Tett, 1915, 1. sz., 1–2.

1267

A határozatot KASSÁK idézi: Egy ember élete II, Magvető, Budapest, 1993, 305.

408

Ez az a pont, ahonnan kezdve a magyar avantgárd már nem tekinthető provinciális másolatnak. Kassákék esztétikai gesztusa politikai erőtérbe került, és – szándékuktól szinte függetlenül – politikai provokációvá vált. Ez a művészeti-politikai gesztus semmit sem másolt,
lényegében egyidejű és azonos értelmű volt a kor legprogresszívabb művészeinek hasonló
gesztusával. Kassák elért a tekintélynek és az öntudatosságnak arra a magaslatára, ahol már
hozzáláthatott legjelentősebb folyóirata, a MA megalapításához. A MA – különösen bécsi
korszakában – valóban tekintélyes nemzetközi fórummá vált, Tzara folyóiratainak egyenrangú társává, ráadásul azoknál jóval tovább állt fenn. Kassák szemléletének nemzetközisége
akkor teljesedett ki, amikor maga is ideiglenes hontalanságba kényszerült. Bár német nyelvű
lapszámokat és könyveket is megjelentetett (mint például a Buch neuer Künstler1268),és német
nyelvű szövegeit Ludwig keresztnévvel írta alá, nála egy percre sem merül fel a „magyar író”
státuszának feladása.
1920 után tehát létrejött a kapcsolat a nemzetközi dadaisták és a magyar aktivisták között,de vajon létezett-e ilyen kapcsolat már 1916-ban, a kulturális nemzetköziség eszméjének
kinyilvánítása idején is? Ha lett volna, valamelyik fél minden bizonnyal elbüszkélkedett volnavele, lennének ennek nyomai és következményei. Közvetlen kapcsolatfelvételnek azonban
semmi jele sem a kortársi publikációkban, sem a memoárokban, ezt tehát gyakorlatilag
kizárhatjuk. Egyetlen vékony kapcsolatszál látszik lehetségesnek: Szittya Emil, az író, festő és
nemzetközi kalandor személye. Szittya, aki 1909-es vándorútján Kassák társa volt Stuttgarttól
Párizsig, 1915-ben Zürichben Mistral címmel proto-dadaista lapot szerkesztett Hugo Kerstennel közösen.1269 A lapba, amely három számot ért meg, többek között Yvan Goll és Ludwig
Rubiner is dolgozott. 1915 őszén Szittya visszatért Magyarországra és beállított Kassákhoz,
amikor az éppen a lapindítás gondolatával kezdett foglalkozni. Legalábbis Kassák így mondja
el a történetet,1270 de természetesen az sincs kizárva, hogy éppen Szittya vetette fel az ötletet.
Az mindenesetre bizonyos – maga Kassák sem tagadja –, hogy számos friss nemzetközi
fejleményről Szittya hozott hírt (Kassák ekkor még nem tudott németül sem), és együtt
kezdték tervezni a lapot. Rövidesen azonban újra elváltak útjaik, Kassák szerint azért, mert
felmerült a gyanú, hogy Szittya a politikai rendőrségnek dolgozik. Novemberben Kassák
Szittya nélkül indítja útjára A Tettet.
A dadaisták tevékenységéről tehát Szittya semmiképp sem hozhatott hírt, hiszen a Cabaret
Voltaire megnyitására csak 1916. február elején került sor. Ugyanakkor hozhatott hírt anemzetköziség Zürichben uralkodó szelleméről. Saját beszámolójában úgy jellemzi az általaszerkesztett lapot, mint amelyik „minden világrészről egyesítette az embereket”,1271 és azt
sugallja, mintha Hugo Ball voltaképpen az ő kezdeményezésüket vitte volna tovább. Valószínű, hogy a művészek és entellektüelek nemzetköziségét nem kellett külön feltalálni, ennek
gondolata a háború közvetlen reakciójaként sokak elméjében egymástól függetlenül is megszülethetett, és Ballnak aligha volt szüksége elődre. Az azonban nagyon is lehetséges, hogy a
Kassák elméjében később megérő elgondolások némelyikének Szittya ültette el a csíráját.
Kassák és Szittya nemzetköziség-elgondolása között azonban van egy döntő különbség,
amely a „zsidókérdéshez” való viszonyukban ragadható meg. Szittya 1923-as, németül írt
1268

A Ma kiadása, 1922, Bécs. Szerkesztette Moholy Nagy és Kassák.

1269

Vö. Dada in Zürich, szerk. Hans BOLLIGER, Guido MAGNAGUAGNO, Raimund MEYER, Kunsthaus
Zürich–Arche Verlag, Züirch, 1995, 17.

1270KASSÁK LAJOS, Egy ember élete II, 237–241. Kassák abban biztosan téved, hogy a Misralt
Münchenbe helyezi.

1271

SZITTYA Emil, Furcsaságok kabinetje (1923), in Dadaista antológia, szerk. BEKE László, Balassi,
Budapest, 1998, 261.

409

visszaemlékezésében – ha nem is dominánsan – jelen van az antiszemita hang, például Kassák
denunciálásának jelentős pontja nála a filoszemitizmus vádja.1272 Kassák még a lap előkészítéséről beszámolva adja tudtunkra, hogy két jelentkező szerzőt az antiszemitizmusuk miattutasított el: „Még most is nyíltan különbséget tesznek maguk és a zsidók között.”1273 És
bármennyire tiszteli is Szabó Dezsőt, egyértelmű visszatetszéssel számol be egy antiszemita
kirohanásáról.1274 Nem lehetetlen, hogy Szittyával való összetűzésük hátterében ez az ellentét
is ott feszült.
A képzőművésznek természetesen könnyebb nemzetek felettivé válnia, mint az írónak, aki
a nyelvvel dolgozik. A nyelv irodalmi színvonalú használata kijelöli a nemzetiséget: a valódibilingvis író (mint Yvan Goll vagy Samuel Beckett) rendkívül ritka. Tristan Tzara románból
francia író lett (ahogy később Ionesco és Isou is), és soha nem tért vissza az anyanyelvéhez. A
vele együtt útnak indult festő, Marcel Janco 1922-ben visszatért Romániába, és két évtizeden
át festőként és építészként dolgozott, Ion Vineával folyóiratot szerkesztett – egy másik történet része, hogy 1941-ben emigrálni kényszerült, és élete második felét Palesztinában, illetve
Izraelben élte le.1275 Hugo Ball – bár „szavak nélküli” versei ellenére német író maradt – nemtért vissza Németországba, dadaista korszaka után élete hátralévő évtizedében Svájcban, az
olasz határ közelében élt.
Kassák valószínűleg mindvégig ideiglenesnek tekintette az emigrációt, a hazai közeggel
szinte napi kapcsolatot tartott, lapja példányait (más címmel és borítóval) bejuttatta az
országba. Amikor végül hazatért, arra számíthatott, hogy a Bécsben elért nemzetközi kapcsolatrendszert és tekintélyt, valamint a művészi elveket és eredményeket importálni lehet, hogya hazai közönség az újdonságra kiéhezve fogadja majd mindezt. Ezt a törekvést jelzi a
Dokumentum, ez a valóban nemzetközi színvonalú folyóirat, amely azonban csak fél évfolyamot ért meg. Hiányzott az a művészi-kollegiális és befogadói közeg, amelyre Kassák számított. A jelentős magyar író és irodalomszervező státuszát csak részleges identitásvesztéssel ésévek munkájával szerezhette vissza. A visszatérés kudarca voltaképpen a magyar avantgárd
mozgalom végét jelentette, Kassák kénytelen volt másba kezdeni, más közönséget keresni: ezt
szolgálta következő lapja, a Munka.1276
Annak, hogy Kassák Bécsben megtalálta és kiépítette az avantgárd közegét, az lett az ára,hogy Magyarországon ez a közeg elsorvadt, közösségi kontinuitása gyakorlatilag megszűnt. A
mérleg mégis pozitív: a több évtizedes elcsúszást, a központ és periféria közötti távolságot
egyszerre mintegy megugró magyar avantgárd épp az identitást folyamatos ostrom alatt tartó
bécsi években, a nemzetköziség közegében írta történetének legfényesebb lapjait. Kassák nem
1272

SZITTYA, i. m., 263. Kassák az Egy ember életében azt sugallja, hogy Szittya maga is zsidó volt.
Egy szembejövő csavargó így szól hozzá: „Ne add a bankot, mintha dzsentri lennél, hiszen már két
kilométernyiről láttam, hogy itt jön a Dob utcai hitközség.” (I. 282.) Szittya tiltakozik: „Először isutálom a zsidókat általában” (I. 283.)

1273

Egy ember élete II, 253.

1274

Uo. 587–588.

1275

Még az ötvenes években is részt vett egy európai dada-kiadvány munkálataiban: Dada: Monographie einer Bewegung, szerk. Willy WERKAUF, Marcel JANCO, Hans BOLLIGER, Arthur Niggli,
Teufen, 1958.

1276

A nemzetköziségből való visszatérés nehézségeit példázza Szittya Emil festészeti életművének
sorsa is. Az 1989-1990-es magyarországi emlékkiállítás után több magyar közgyűjtemény vásárolni kívánt az alkotásokból, de ehhez előbb vissza kellett küldeni az anyagot Párizsba – közben
azonban Szittya özvegye is elhunyt, így nem volt, aki átvegye a szállítmányt, illetve teljesítse akéréseket. Vö. CSAPLÁR Ferenc, A Szittya-ügy, Élet és irodalom, 2006. II. 3., 2.

410

csupán a kortárs nyugat-európai sztenderdhez zárkózott fel: pusztán józansága és egyenessége
révén e sajátos függetlenségben olyan kérdésekre adott érvényes válaszokat, amelyek ma is
Európa-szerte a legtöbb egyensúlyhiány és békétlenség forrásai. A következetességében újraés újra magára maradó Kassák épp az emigráció révén juthatott olyan távlathoz, hogyművészi kísérletet tehessen az átélt történelmi trauma feldolgozására. Bátor próbálkozások
során felmérte, hogy az adott helyzetben melyek a művész és az értelmiségi cselekvési lehetőségei, és elindult abba az irányba, amelyet a leghasznosabbnak, leginkább sikerrel kecsegtetőnek talált. Talán csak azzal nem számolt, hogy e traumák feldolgozásához a társadalomnak két-három emberöltőre van szüksége, s a huszadik század nem biztosít majd ilyen hosszú,
traumamentes időszakot.

411LADÁNYI ISTVÁN
Az enumeráció mint az identitás problematizálásának
alakzata a posztmodern narrációban
Egyetlen retorikai alakzat, az enumeráció használatának sajátosságairól szeretnék beszélni azújabb magyar próza posztmodernként megnevezett, önmaguk textualitásának elsődlegességét
hangsúlyozó műveiben. Az alakzat kiválasztását mind hagyományos jelentősége, mind mai
használatának szembetűnő gyakorisága miatt találtam indokoltnak. Elsősorban Esterházy
Péter regényeire hivatkozom, de érinteni fogom Kukorelly Endre, Garaczi László, Tolnai Ottó
prózáját is.
Az enumerációt az irodalmi köztudatban kötelező eposzi kellékként, a harcba indulók
seregszemléjeként szokás azonosítani, vagyis olyan eszközként, amely által az elbeszélő
kézenfekvő módon, a harchoz felsorakozott seregek rendje szerint, mintegy a statikus látványt
leírva tehát, számba veszi, a hallgatóval/olvasóval megismerteti az ezután következő, vagyis
ezután elmesélendő történet szereplőit. Alappéldája a „hajók felsorolása” az Iliászban (II.
474–759.), illetve a magyar irodalomtörténetben Zrínyi eposzának seregszemléi (I. 68–97.,
illetve V. 34–63.).
A retorikai alakzatokat tárgyaló szakmunkák ennél tágabb fogalomként kezelik az enumerációt, valamilyen szempontú felsorolásnak, számbavételnek tekintik, vagyis olyan halmozásos alakzatnak, amelyet valamilyen klasszifikáció előz meg. A klasszikus retorikák közül
Cornificiusnak A C. Herenniusnak ajánlott rétorika című munkája a konklúzió eszközeként
beszél róla, amelyet négy helyen lehet használni: a bevezetésben, a narráció után, a legerősebb argumentáció után és a beszéd végén.1277 Quintilianus „újbóli elsorolásként” definiálja,vagyis a tárgyalt ügy áttekintő összefoglalását nevezi meg így, amelynek célja a bíró emlékezetének felfrissítése.1278 Cicero is a befejezés, a peroráció részének tartja az érzelmekre
ható zárlat előtt elmondandó tárgyi előszámlálást.1279 A korszerű retorikák közül Heinrich
Lausberg e tárgyban meghatározó kézikönyve, a Handbuch der Literarischen Rhetorik ahozzáadás alakzatai között tárgyalja, és összefüggő halmozásként határozza meg, amelynek
tagjai egy egész összehangolt részei. A narráció elemeinek áttekintésekor annak részeként
említi és a tranzíció, az átvitel egyik eszközeként tárgyalja, amely akár bevezető, akár befejező jelleggel áttekinti a narrációban érintetteket, vagyis összefoglalva az áttekintett egységben
tárgyaltakat, ezeket más egységekkel összekapcsolhatóként jeleníti meg.1280 A Szabó G.
Zoltán–Szörényi László-féle Kis magyar retorika szintaktikai alakzatként, az adjekció, ahozzáadás alakzatai között tárgyalja, „kapcsolatos halmozásnak” nevezi, vagyis olyan felsorolásnak, „amelynek a tagjai egy egész összehangolt részei”. 1281
1277

CORNIFICIUS, A C. Herenniusnak ajánlott rétorika. Latinul és magyarul, ford. ADAMIK Tamás,
Akadémiai, Budapest, 1987, 2, XXX, 47.

1278

QUINTILIANUS, Szónoklattana I–II, ford. PRÁCSER Albert, Budapest, 1913, VI, 1.

1279

CICERO, De inventione, 1, 52, 98.

1280

LAUSBERG, Heinrich, Handbuch der Literarischen Rhetorik. Eine Grundlegung der Literaturwissenschaft, Zweite, durch einen Nachtrag vermehrte Auflage, Max Hueber Verlag, München,
1973, 190.

1281

SZABÓ G. Zoltán–SZÖRÉNYI László, Kis magyar retorika, Tankönyvkiadó, Budapest, 1988, 142.

412

A fentiek alapján az enumeráció a beszéd vagy egy része különféle elemeinek összefoglalása, egységesítése, összefüggő értelmének megképzése. A narrációban az identitásképzés
meghatározó eszköze, amely magával a felsorolással, a felsoroltak egymás közti viszonyának
létrehozásával megképzi a felsoroltak elbeszélt azonosságának kereteit, amelyen belül ezek
identitása a narráció folyamán kibontható. Az enumeráció látható rendben sorolja fel azelemeit, olyan elbeszélői szituációt teremt, úgy választja ki és rendezi el az elemeket, hogy
azok egy térbe és lineárisan értelmezhető rendbe kerüljenek.
Az értekező műfajok folyamatosan élnek az enumeráció eszközével, a XIX. és a XX.
századi elbeszélő műfajokban azonban az alakzat háttérbe szorul, illetve kevésbé transzparens
formákban valósul meg, a realista igényű regénynarráció pedig kifejezetten nem tart igényt azenumeráció statikusságára, repetitív jellegére, ehelyett a szereplőket, a helyszíneket, azeszközöket, az elmesélt történet számba vehető elemeit többnyire a narrációba ágyazva, annakalárendelten, a fordulatosság, a kiszámíthatatlanság, a változatosság igényének megfelelően
jeleníti meg, az identifikációt megkönnyítő átvitel nélkül.
Az enumeráció a posztmodern narrációban jelenik meg újra megterhelt alakzatként, ha
nem is kötelező, de gyakori elemként. Persze ezek nem seregszemlék, hanem a legkülönfélébb felsorolások, olyan „kapcsolatos halmozások”, amelyek „tagjai” formailag legalábbis
megfelelnek az „egy egész összehangolt részei” kritériumnak. De éppen ennek az összehangoltságnak a jelentéstani része kérdéses. A posztmodernitás egyik leggyakrabban hivatkozott
elméleti munkája, Foucault A szavak és a dolgok című műve a könyv születési helyeként egy
ilyen problematikus felsorolást, Borges „kínai enciklopédiájának” furcsa, semmilyen beazonosítható osztályozási szempontot nem mutató rendszerezését jelöli meg. Ez az egészen Más,
vagy ahogy magyarul is szoktuk mondani az egészen mást, ez a „kínai” enciklopédia a következőképpen rendszerezi az állatokat: „a) a Császár birtokát képezők; b) a bebalzsamozottak;c) a megszelídítettek; d) szopós malacok; e) szirének; f) mesebeliek; g) a szabadban futkározó
kutyák; h) az ezen osztályozásban foglalt állatok; i) amelyek rohangálnak, mintha csak
megvesztek volna; j) a megszámlálhatatlanok; k) amelyeket roppant finom teveszőr ecsettel
festettek; l) stb.; m) amelyek az imént törték el a korsót; n) amelyek távolról legyeknek
látszanak”. Foucault-t ennek a felsorolásnak az elgondolhatatlansága ragadja meg, az, hogy afelsoroláshoz nem tudunk egyetlen teret konceptualizálni, ahol a felsoroltak találkozhatnának.1282 Vagyis nem képződik meg az enumeráció által megjeleníteni kívánt egész identitása.
A hagyományos enumeráció a felsorolt elemeket egyetlen térben képzeli el, egyetlen teretképez meg számukra, ahol ezek az elemek értelmes, „jó” rendben helyezkednek el, ahol afelsorolás jó szemű elmondója végigfuttathatja rajtuk a tekintetét. (Ahogy hasonlóan egységes
tér koncepciója áll a hagyományos elbeszélés mögött is, ahol az elbeszélésre váró elemek
várják, hogy az elbeszélő szemet vessen rájuk, és megfelelő rendben elmondja mindazt, amit
ott lát.) A posztmodern elbeszélés nem fogadja el az ilyen elbeszélt, de az elbeszéléstől
függetlenül létező terek létezését, tisztában van az elbeszélés rendjének, elemeinek kreált,
valamilyen elbeszélői szándéknak alárendelt voltával. Ezért a történet elbeszéltségének, feltételes rendjének jeleit meghagyja vagy éppen elhelyezi az elbeszélésben, metaközlésekként
vagy olyan törésekként, résekként, ahol az elbeszélés terei egymásba szakadnak. Ilyen
jelekként szerepelnek a posztmodern narrációban az enumerációk, amelynek elemei nem
képeznek meg egyetlen közös értelmet, nem rendelhetők egy térbe, gyakran nem is tartoznak
ugyanabba az ontológiai dimenzióba.
A magyar posztmodern irodalomban elsősorban Esterházy Péter aknázta ki és terhelte meg
hangsúlyosan, és úgy tűnik, kezdettől fogva igen tudatosan ezt az alakzatot. Jellemzőek
1282

FOUCAULT, Michel, A szavak és a dolgok. A társadalomtudományok archeológiája, Osiris, Budapest, 2000, 9413

betűrendes felsorolásai, ahol a betűrend önkényessége valamilyen rend képzetét kelti, de abetűrendbe sorolást megelőző osztályozási szempont nem sejlik föl, vagyis nem derül ki,hogy a felsorolásban helyet kapott szavak milyen szelekciós szempont szerint kerültek be afelsorolásba. Csak utalnék a Bevezetés a szépirodalomba kezdőszövege, A próza iszkolásaelső mondatára: „Június 16dikán, hétköznap délelőtt sorrendben és név szerint a következő
szavak állítottak be (...): anya Abaligetről, aranyoskám Acsádról, adatbázis Adácsról, ajnároz
Albertirsáról...” és így tovább, oldalakon keresztül, egészen a „zsebhoki Zsujtáról” mondatzárásig, illetve a mondatzárás előtt szerepel még egy zárójeles megjegyzés: „bejött egy nő,
beült az ölbe, a látszatok birodalmába”.1283 A szavak és településenkénti szövegszerű származási helyük felsorolását semmi nem indokolja, csupán a szerzői önkény. Persze az önkényes
felsorolás, a felsorolás önkényessége sajátos kontextusba kerül: egy mondatba a mondatot
indító, sajátos önkénnyel megterhelt június 16-i dátummal, illetve a mondatzáró „látszatok
birodalma” kifejezéssel.1284
Némiképp paradox módon, az egységesítés formai jegyeit felmutató eszköz alkalmasnak
bizonyul a narráció széttartó értelmének megképzésére. Egyszerű, ámde csak részlegesen
használható metaforával élve: úgy bont, hogy közben a bontást építi, illetve az egységesítés
alakzatába foglalt jelentésszóródással megképzi az egyetlen értelem hangsúlyos hiányát aszövegben. A fenti példában az alakzat ilyen használatának referensét is megjelölve, idővel,hellyel (június 16-a, a látszatok birodalma).
Ilyen, egyetlen értelemadó osztályozási szempont által nem megterhelt, betűrendbe sorolt
vagy mindenféle rendezőelv nélküli felsorolásban bővelkedik nemcsak a Bevezetés a szépirodalomba, hanem a későbbi művek, így a Harmonia caelestis és a Javított kiadás is.
„Sorold föl apád testét!” – hangzik el az „értelmetlen” felszólítás a 329. számozott mondatban,1285 illetve maga az édesapa számos felsorolásban egymással össze nem egyeztethető
entitásokként identifikálódik, valós vagy irodalmi hősöktől kezdve, ismeretlen, hétköznapi
személyeken át egy épületig, amelynek Romániában megépítették a mását.1286 Édesapám
egyetlen azonosságát még a halál nyugvópontjában sem tudja rögzíteni, legalábbis a halál és atemetés variációinak felsorolása szintén egymást kizáró eseményeket nevesít egy szükségszerűen egyszeri bekövetkezésű esemény kapcsán: „Édesapám a halálát cizellálta. Elgondolta
így meg úgy, ágyban, párnák közt, lovasrohamban, a haza védelmében, tizenegyesrúgáskor, aJakab-kagylós étel elfogyasztását követően, álomban, szerdán, alanyesetben, a XVI. században, a XVII. században, a XVIII. században, a XIX. században, 1956-ban, kalapban, hajón,
1991-ben és megint szerdán. Méginkább a temetését képzelgette. Nagy temetés, kis temetés,
közepes temetés; zene, csönd, beszédek, hallgatások.”1287 Ezekben a felsorolásokban, számbavételekben az irónia alakzatának működése is tetten érhető. A felsorolás által megcélzott teljesség nemcsak elérhetetlen, hanem értelmetlen, értelmét vesztett is. Így a „saját halál” modernista
követelménye az irónia által átértelmezett posztmodern felsorolásban értelmét veszti.
A Harmonia caelestis felsorolásai közül egyre utalnék még, amelynek jelentésképzési
sajátosságai kiválóan illusztrálják, miféle elgondolások állnak az enumeráció szerepének
változása mögött. Kivételesen egy „értelmes” felsorolásról van szó, valamelyik édesapám
1283

ESTERHÁZY Péter, Bevezetés a szépirodalomba, Magvető, Budapest: 1986, 8–12.

1284

Június 16-a és Esterházy vonatkozásában lásd KAPPANYOS András, „Az úgynevezett valóság”,
Alföld 2002, 6. sz., 74–79.

1285

ESTERHÁZY Péter, Harmonia caelestis, Magvető, Budapest, 2000, 306.

1286

ESTERHÁZY, i. m., 256.

1287

ESTERHÁZY, i. m., 339–340.

414

ingóságainak lajstromáról a régmúlt századokból,1288 ahol a felsorolt tárgyakat jelölő szavakösszerendezésének szempontjai világosak, a felsorolás egy múltbéli ember ingatlanvagyonát
hivatott reprezentálni. A felsorolásnak a Harmonia caelestis szövegkörnyezetébe illesztése,
illetve a szövegkörnyezetnek a felsorolásba csúszása által azonban azzal szembesülünk,
hogyan tűnt el egy egykor értelmet hordozó felsorolás mögül az értelem: nem csupán maga avagyon, hanem a teljes értelemadó környezet és végső soron maga a nyelv is, hiszen a szavak
jelentős része jelentés, identitás nélküli a mai nyelvhasználók számára. Erre a könyv elejénszereplő, néhány lapnyi felsorolásra rímel az a Második könyvben leírt jelenet, amikor anagypapa a Tanácsköztársaság idején szembesül a kastélyban lévő, rekvirálásra ítélt vagyontárgyak két terembe összehordott halmával: „...amikor ott álltam ezen minden szív nélkül
egybehordott tárgyak előtt, amelyek úgy feküdtek egy tömegben, akár egy nagy rakás szén,
együtt, elválaszthatatlanul, megszűnve egyes tárgynak lenni, mert megszűnt a történetük, ki
lettek ragadva önnön idejükből s terükből, önnön struktúrájukból, és mintegy visszaböfögve,visszaokádva kerültek új helyükre – nos, ekkor láttam először, mi lehet undorító a sokban,
amikor a sok nem kápráztató gazdagság, hanem ez az émelyítő hányadék a kastélyom
közepén. Akkor egyszer csak megérteni véltem ezeket a vörösöket: ők nyilván ezt mindig is
így látták, mindig a struktúrából kivetve, mert hisz nem is ismerték a struktúrát”.1289 Ebben anéhány mondatban sok minden összesűrűsödik: a nagypapa megértő-bekebelező, vagyis új
hatalmi beszédpozíciót képező látásmódja (mégiscsak ő az, aki meg tudja érteni, értsd: magáévá tudja tenni a másik álláspontját, aki el tudja mondani, hogy mi történt), strukturalistapozicionalista megközelítés, de ott van definitíve a narratív identitás problematizálása is:„együtt, elválaszthatatlanul, megszűnve egyes tárgynak lenni, mert megszűnt a történetük”.
További variánsa ennek a felsorolásnak a család államosított és ezután múzeumba került(tehát úgyszintén eredeti rendjéből kiszakítva reprezentált) értékeinek szemlélése és felsorolása.1290 Thomka Beáta a fentieket összefüggésbe állítva az emlékezet közegének eltüntetéséről beszél: „A történeti emlékezet a végéhez érkezik, a nemzedékek távozásával, a korszakok
radikális lezárásával és bizonyos ívek erőszakos megszakításával törések keletkeznek. Ezeket
nehezen tudja áthidalni az elbeszélői igyekezet, tehát a hiátusok nem a krónikaíró és nem aképzelet narrátorának alkalmatlanságára utalnak. Az emlékezet közegeinek megszüntetése, afolytonosság, értéktovábbítás és a megtapasztalhatóság közvetlensége, a bensőségesség élményének elveszítése valójában a történelem közvetlen beavatkozása az életfolyamatokba.”1291
Selyem Zsuzsa a személyneveket jelző kezdőbetűk felsorolásának jelentéskioltó hatására
hívja föl a figyelmünket Esterházy Javított kiadása kapcsán: „a tökéletes értelmetlenség és
kaotikusság határán járunk”, mondja, ahol a szignók felsorolása a maga tömény rendetlenségében a betűrendet asszociáltatja az elbeszélővel: annak a teljességét és egyszerűsítő
rendjét. „[Új év, régi nevek. K. M., P. I., Sz. Á., írhatnám: A, B, C, D...]1292 „[A., B., C., D.]
K-val való beszélgetés során...”.1293 És „további ilyen jelentésveszítő effektekként” említi a158. és 169. lapok rövidítéseit, illetve ennek végletes példájaként a 237. lap „olvashatatlan”
felsorolását,1294 amely a jelentett személyek nevét és említésük számát összegzi, nevek nélkül,
1288

ESTERHÁZY, i. m., 39–49.

1289

ESTERHÁZY, i. m., 406.

1290

ESTERHÁZY, i. m., 636.

1291

THOMKA Beáta, Glosszárium, Csokonai, Debrecen, 2003, 52–53.

1292

ESTERHÁZY Péter, Javított kiadás, Magvető, Budapest, 2002, 153.

1293

ESTERHÁZY, i. m., 2002, 156.

1294

SELYEM Zsuzsa, „Egy egyenlet, két ismeretlennel”, Pannonhalmi szemle 2000, 3. sz., 85–100.

415

csupán az ábécé betűihez hozzárendelve, hogy az adott kezdőbetűjű emberből mennyi és hány
alkalommal szerepel a jelentésekben: „Itt következik egy Zárólap, 1977. július 28-i dátummal,
majd a betűsoros névmutató. Megszámolom, hány ember életébe másztunk bele, hány (szójáték!):A: 4 darab, 8 említés, B: 7, 22, C: 1,2, D: 6, 16, E: 10, 29 (a tízből kilenc Esterházy –ahogy a nagy palatin említé: Az atyafiságos szeretet [pl. 421. o.]), F: 3, 7, G: 4, 16, H: 2, 4, IJ:
5, 21, K: 7, 29, L: 3, 9, M: 1, 1, N: 6, 17, O, Ö: -- (a mázlisták, se Örley, se Ottlik, seOroszlánszívű Richárd), P: 8, 41, R: 3, 12, S: 3, 10, Sz: 4, 7, T: 2, 3, U, Ű: --, V, W: 2, 11, Z:
2, 3, Zs: -Bocsánatot kérhetek az egész ábécétől.”1295
És ez utóbbi mondattól az egész fárasztóan „értelmetlen”, konkrét referenciális értékkel
nem bíró felsorolás egyetlen nagy, gazdag jelentéstartalmú – és mélységesen idegen – jellé
válik. Ahol a szignók neveket jelentenek, a nevek embereket – miközben persze egyvalaki
egészen banális módon jelent mindezekkel.
Az irodalmi szöveg referencialitását problematizáló, annak megalkotottságát előtérbeállító, posztmodern íróink meglepően sok önéletrajzi jellegű regényének közös nevezője
ennek az értelemvesztésnek az élménye. Vagyis az annak nyilvánvalóságával való szembesülés, hogy az az értelem nem ténylegesen volt, hanem képzetként. És miután a jelentésmagyarázatokba és az újabb kizárólagos jelentés-újraírásoknak a láncába épphogy nem
akarnak bekapcsolódni, hiszen épp a jelentések önkényességét tematizálják – elbeszélt tapasztalatként jelenítik meg, hogy a „látszatok birodalmában” szöveg és valóság nem feltétlenül
fedik le egymást, hanem épphogy feltételesen. A látszatok birodalma alatt persze nem egyetlen konkrét történelmi-földrajzi egységet értve, hanem tulajdonképpen az egész, hagyományos retorikával fölépített szöveguniverzumot. Az a tapasztalat manifesztálódik ezekben aszövegekben, hogy ha ezek az írók a maguk értelemadó eszközeivel, szövegképzési eljárásaival nyúlnak a saját múltjuk élményanyagához, akkor az nem áll össze értelmes történetté. Az
önéletrajzi próza rendezőelve sem lehet tehát értelemadó, csak külsődleges, formális. Ennek aformalitásnak egyik transzparens jelzése az enumeráció. Az ilyen, jelentéssel nem bíró
felsorolásokra használja Kukorelly Endre a „sorminta” kifejezést Rom című regényében.
Először az időről időre kötelezően közölt, baráti szocialista országok költői közül egy
folyóiratszámban szereplő bolgár költők neveinek felsorolását nevezi meg így, aztán akifejezést megkedvelve általánosságban alkalmazza az értelmét vesztett vagy eleve értelmetlen szósorokra.1296 És ahogy egy lábjegyzetben megállapítja: „Ez a könyv teli van névszerű
üres jelekkel”.1297 A könyv ürességükben, értelmetlenségükben meghatározó helyei ezek. Az
olvashatatlanság otthontalanságának helyei, amelyek ismerős volta miatt az olvasóban mégis
megképződik valami bizarr jelentés. A Rom szerkezete egyébként is felsorolásszerű, a múlt
(az emlékezetben) megőrződött, ám jelentésüket jórészt elvesztett jeleinek felsorolása. Az
emlékezés ezeket a jeleket ideiglenesen (az emlékező elbeszélés idejében) megpróbáljaösszekapcsolni „eredeti”, „szerves”, „természetes” jelentésükkel. A könyvben ezek ajelentések az azonosság és az idegenség nehezen elkülöníthető terei között mozognak, a még
meglehetősen ismerős, de már bizsergetően idegen múlt és az elbeszélés aktuális, a miénkkel
azonos jelen ideje között.

1295

ESTERHÁZY, Javított kiadás, i. m., 237.

1296

KUKORELLY Endre, Rom, Kalligram, Pozsony, 2006, 167, 168, 169.

1297

KUKORELLY, i. m., 172.

416

Az azonosság és az idegenség terei között oszcillálnak, az egyes olvasók számára isnehezen lokalizálhatóan, éppen a lokalizálás bizonytalanságából teremtve jelentést Garaczi
László önéletrajzi regényeinek, az Egy lemúr vallomásainak köteteiben található felsorolások
is, kiemelt szerepet játszva a regényszövegeknek a múlttal való dialógusában. Ez a dialógus
pedig, mint alapvetően mindegyik dialógus, a jelentésről folyik.
„A tudományos technikai forradalom másik csúcsteljesítménye: a csuklósbusz; a csuklóban dülöngélni vidámparkos hangulat. A kalauz lyukasztója nyelén síp, azzal sípol a megállóban. Az autók lecsapódó táblával jelzik kanyarodási szándékukat. Tátraplán, Topolino,
Opel Kapitän. Valamiért egy ideig úgy hívjuk, Opel Katalin. Jön a tavasz: kerekezzünk.
Lakatos Vince és zenekara. Gyíkretikül és kutyanyelves takarékpersely. Pajtás fényképezőgép
készenléti tokkal és Zorkij fényképezőgép örökvakuval. Foto Háber. Kantáros Gabi nadrág és
Hukó gyermekágy. A neon és a nejlon. Kagylófotel, sublód, tüllszoknyás porcelán-balerinák,
Mari keksz. Ledőlnek a tilalomfák. Bim-bam óra, lemberdzsek. Guri-guri függönytartó.
Egérirtás görénnyel és jótállással. Tömegbélyeg. Lábrácsok. Kúp alakú, átlátszó műanyagsótartó. Linóleum és Ultrapaszta. Mos6. Hálastaféta és illatos hintőpor. Világszépe választás,
A benzinkút hercegnője. Dögei Imre, földművelésügyi miniszter. Kádár, apró, dögei. Van új a
nap alatt. Varjú Vili. Adenauer és Emil Zatopek. Néhány perc külpolitika. Elhunyt Gonzales
elvtárs. Hamarskjöld, mentsd meg Dzsamilát. Lumumba, a fekete vezér ott lakik, ahová agólyák repülnek télire. Dollárpapa. Sokszemközt. Ordasok között. A tettes ismeretlen.
Várható legmagasabb nappali hőmérséklet. Pataki fejszámolóművész és Öveges professzor. A
szórakozott professzor. Szívküldi. Ipari rovat. Vezényel Bruno Walter. Mai szemmel. Szusza
Feri. Élők és holtak. A Sipka-szoros hősei. Pár lépés a határ. Hírek, lapszemle. Gagarin
gatyája. Válaszolunk hallgatóinknak. RÖVIKÖT. Keresz nagymester. Miska bácsi. Szervusz,
Salvus. EK, KK, VVK.”1298
Ezeknek a felsorolásoknak a szelekciós kritériuma ugyan létrehozható annyiban, hogy afelsorolások a közelmúlt, a mostani középgenerációk saját múltjának többé-kevésbé emblematikus nyelvi jelei, de a felsoroltak közti viszony tisztázatlansága, a felsorolás nyilvánvaló
rendezetlensége az emlékezet működésének modellálásával éppen a jelek kiüresedettségének
vagy a jelentés radikális módosulásának metajelentését hozza létre. Vagyis azonosság jelentései helyett/mellett tisztázatlan, tisztázhatatlan mértékben megképződik az idegenség jelentéseis.
Ilyen jellegű enumerációkként olvasom Tolnai Ottó Költő disznózsírból című interjúregényének1299 végtelenített felsorolásait is, mert a felsorolások alapját jelentő kritérium
ezekben is beazonosítható ugyan, viszont maguk a felsorolások a narráció egészében, semelőzetesen, sem utólag nem kapnak annyi értelmező jegyet, hogy a felsorolt jugoszláv festők,gyerekkori barátok, helyszínek nevei ne maradnának idegenek az olvasó számára. Vagy
Tolnai egyik kedvelt alakzata, mindazoknak a felsorolása, hogy mi mindenről beszélne még
szívesen, egy 400 oldalas regény asszociatív hálójára vetítve az üresség, a hiány végtelenített
tereit hozza létre a szövegben. Tolnai ezekkel többek között magát a hiba fogalmát is kikezdi,
és a fentiekben vázoltak szerzői szándékától legalábbis nem idegenek, sőt talán azonosak isazzal, és olvasás során is létrejön az értelmük, pontosabban sokféle értelmük jön létre, legelsősorban az elbeszélő másságának, mondhatni „borzongató idegenségének” olvasói megképzésére adnak teret.
1298

GARACZI László, Mintha élnél. Egy lemúr vallomásai 1, 2., jav. kiad., Jelenkor, Pécs, 1999, 50–
51.

1299

TOLNAI Ottó, Költő disznózsírból. Egy rádióinterjú regénye, kérdező PARTI NAGY Lajos,
Kalligram, Pozsony, 2004.

417

A retorika nemcsak annak a hagyománynak a tárháza, amely előírja, hogyan fejezhetjük kia legmegfelelőbben a mondandónkat, hanem a világról alkotott fogalmaink leképezéseként istekinthetünk rá, illetve a fogalmak képzési eszközeinek tárházaként. Ez a hagyomány
adottnak tekinti a világot és a róla tudható dolgokat, a tudásunktól függetlenül adottnak,
amelynek a gondolkodásunk és a gondolkodás kifejezőeszközének tekintett nyelv csak a nyomába eredhet. A fentiekben arra tettem kísérletet, hogy ennek a nagy hagyományú leképezési
rendszernek egyik elemét, a narratív identitás egyik markáns hagyományos képzési alakzatát
lokalizáljam az alakzat formai jegyei alapján néhány mai, a szöveg és a valóság viszonyát
nem magától értetődőnek tekintő szépirodalmi műben, és megvizsgáljam, mi történik az
azonosság képzésének hagyományos alakzatával az azonosságot problematizáló szövegekben.
A felsorolások identitásképző szerepe annyiban módosul a posztmodern narrációban,összhangban a posztmodern meghatározást indokló prózapoétikai sajátosságokkal, hogy az
enumeráció a jelentésfókuszálás, az azonosság megképzése helyett, a jelentésszóródás által, amásság, az idegenség értelmének megképzése felé mozdul el.

418

Kultúratudomány

419

BARTIS IMRE
A kívülálló és a falu
Egyéni és kollektív identitás Mózes Attila Egyidejűségek:Rendhagyó falumonográfia évszakokban című regényében (1980)Előadásom kiindulópontja az, hogy – mint David Carr kifejti a Time, Narrative and Historycímű könyvében – a szépirodalmi narratíva azáltal, hogy felhívja a figyelmet bizonyos
problematikákra, és így állásfoglalásra kényszerít, segítségül lehet tapasztalati világunk
rendszerezésében és értelmezésében. Célom tehát rámutatni egy adott szépirodalmi mű Carráltal praktikusnak nevezett funkciójára. Ez természetesen nem a kontextuális olvasat kizárólagosságának hangoztatását jelenti: akárcsak Carr, én is azon a véleményen vagyok, hogy
tévedés lenne tagadni az esztétikai szempont relevanciáját. A szépirodalmi mű praktikus funkciója nem jelent valamiféle visszatérést a mimetikus irodalom-felfogáshoz, épp ellenkezőleg:árnyaltabbá teszi a fikció és a társadalmi valóság közötti kapcsolatról alkotott képünket.1300
Mint minden műnek, így Mózes regényének praktikus funkcióját is különböző szempontokból lehet megközelíteni. Jómagam a narratív identitás fogalmát veszem igénybe abbeli
próbálkozásomban, hogy körvonalazzam, mik azok a társadalmilag releváns kérdések,amelyekre az Egyidejűségek felhívja a figyelmet, valamint milyen visszhangot keltettek ezeka kérdések az első számú célközönségnek nevezhető közegben, azaz az erdélyi magyarértelmiségiekben. A továbbiakban azt a történetet fogom felvázolni, amely rávilágít a regénybeli falu kollektív, illetve a főszereplő egyéni identitásának narratív mivoltára. Ezt követően a
Cs. Gyímesi Éva és Vida Gábor műelemzésével foglalkozom, rávilágítva arra, hogy miként
fogalmazódik meg a két szövegben a kollektív/egyéni identitás kérdésköre.
Még mielőtt azonban rátérnék a regény tárgyalására, körvonalazni szeretném a narratív
identitás fogalmát. Ebben segítségemre van Teppo Sintonen doktori disszertációja, az Etnikai
identitás és narrativitás. Sintonen, Ricouerre hivatkozva, azt hangsúlyozza, hogy mind akollektív, mind az egyéni identitás narratívák révén konstruálódik. A kollektív és az egyéni
identitás közötti kapcsolat abban mutatkozik meg, hogy az egyén a saját identitását konstruáló
narratívák újraértelmezésében felhasználja kulturális közegének történeteit. Az egyénönismerete, a hagyományhoz hasonlóan, a felhalmozódott tudás és az innováció közötti
feszültségen alapszik.
A narratív identitás létrehozása során akár egymással nehezen összeegyeztethető események is összefüggő identitás-elbeszéléssé állnak össze. A felhalmozódott tudás és az új közötti
feszültség tehát egyúttal a létező identitás-elbeszélés és az új tapasztalat közötti feszültséget isjelenti. Sintonen szerint a narratívák belső feszültségektől terhesek, így az identitás által
létrehozott szubjektivitás sem lehet egységes és ép.
Sintonen a kultúratudomány és a konstruktivista szociológia identitásfogalmára is kitér. A
kultúratudomány egyik kiemelkedő alakja, Hall szerint az identitás különbségek által
definiálódik, azaz mindig ahhoz viszonyítja magát, ami nem önmaga, vagy ami önmagából
hiányzik. Az identitás azért működőképes az identifikáció és a rögzítés eszközeként, mert
lehetővé teszi a kizárást. A konstruktivista szociológus Calhoun is ehhez hasonló álláspontot
képvisel: szerinte mind a kollektív, mind az egyéni identitás befejezetlen, fragmentált és belső
1300

CARR, D., Time, Narrative and History, Bloomington, Indiana University Press, 1986, 71.

420

feszültségektől terhes. Az identitással foglalkozó fejezet végén Sintonen leszögezi: a pszichológiailag értelmezett identitás (az én mint egy ösztönökből, képességekből, meggyőződésekből és egyéni történelemből álló, belső dinamikával rendelkező, önmagát alakítgató konstrukció) zárt identitás, amely az emberi élet során bizonyos fejlődési szakaszokon megy keresztül.
A narratív identitás ezzel szemben nyitott és befejezetlen. 1301
A narratív és a pszichológiai identitás merev szembeállítása közelebbről nézve nem állja
meg a helyét; elég Lacan munkásságára vagy a narratív pszichológiára gondolni ahhoz, hogy
rájöjjünk: Sintonen kissé elveti a sulykot. Abban azonban kétségtelenül igaza van, hogy aklasszikus, eriksoni értelemben vett pszichológiai identitás nem teszi lehetővé azt a társadalmi
és nyelvi környezet iránti nyitást, amelyet a narrativizmus, a konstruktivizmus, illetve akultúratudomány biztosít.
A következő lépés, amit szükségesnek tartok megtenni a regény tárgyalása előtt, az erdélyi
magyar értelmiségiek körében végbement hetvenes évekbeli változások vázlatos áttekintése.
E döntésemet azzal indokolnám meg, hogy kutatásom tárgya megkívánja azoknak a történelmi narratíváknak az ismeretét, amelyeket a romániai állapotokat ismerő olvasó összefüggésbe
hozhat a regénnyel.
Az erdélyi magyarság közelmúltjával foglalkozó szövegek java része azt hangsúlyozza,
hogy a hatvanas évek végén javulás mutatkozott Románia kisebbségpolitikájában.1302
Capelle-Pogăcean ezt a javulást Ceauşescu és az erdélyi magyar értelmiségiek közötti megegyezés következményének véli. Szerinte a Romániai Magyar Írószövetség azzal, hogy kijelentette a romániai magyar kultúra autonómiáját, hűségnyilatkozatot tett a román államnak. E
nyilatkozat fejében a magyar elit szabad kezet kapott a kisebbség kulturális ügyeinek intézésében.1303 Ugyanebben az időszakban, írja Capelle-Pogăcean, a romániai magyar kultúrábanerőteljes neotranszilvanizmus lép fel, a hatvanas–hetvenes évek fordulójával kapcsolatban
Vida Gábor pedig „megint lábrakapó transzilvanizmusról” beszél.1304
Capelle-Pogăcean úgy látja, hogy a hatvanas–hetvenes évek fordulójának „kegyelmiállapota” után „a magyar kulturális elitek többnyire a hagyományokba való visszahúzódást
(...) választják”.1305 Ennek alternatívája, „a visszahúzódás elutasítása” a nyolcvanas évek elején jelentkezett.1306 (Egy másik írásában Capelle-Pogăcean azt hangoztatja, hogy a hetvenesévek vége „a »másképpen gondolkodók« hőskora” volt. Ezek az entellektüelek azonban, akik

1301

SINTONEN, T., Etninen identiteetti ja narratiivisuus. Kanadan suomalaiset miehet elämänsä
kertojina, Jyväskylä, Kampus kirja,1999, 51–53.

1302

The Hungarians: a Divided Nation, ed. by Stephen BORSODY, New Haven, Yale Center for International and Area Studies, 1988, 134; VIDA Gábor, Mózes Attila próza-világa (avagy a pusztulás
fizikája és metafizikája), Kolozsvár 1994, 2 [kézirat]; The Legacies of Communism in Eastern
Europe, ed. by Zoltán BARANYI, Ivan VÖLGYES, Baltimore & London, The Johns Hopkins
University Press, 1995, 206; CAPELLE-POGĂCEAN, A., A romániai magyar kisebbség új önmeghatározásai 1989 után, Provincia, 2000/5, http://www.provincia.ro/cikk_magyar/c000042.html(letöltés: 2006. 05. 17.); Hungarians of Romania, szerk. Dimitras, P. 2001 http://www.greekhelsinki.gr/
bhr/english/countries/romania/hun_rom.doc (letöltés: 2006. 07. 21); VERES, V., (2004): Ethnic
mobility in Romania 2004, http://www.ethnobarometer.org/romania.pdf (letöltés: 2006. 05. 16.)1303

CAPELLE-POGĂCEAN, 2000.

1304

VIDA 1994, 2.

1305

CAPELLE-POGĂCEAN 2000.

1306

CAPELLE-POGĂCEAN 2000.

421

számára hontalannak és a nemzet váteszének lenni egy és ugyanaz a dolog, kevesen voltak, aközöttük lévő kapcsolatok pedig igencsak gyérek.1307
A hatvanas–hetvenes évek fordulóján jelentkező neotranszilvanizmus és a nyolcvanas évekelején tapasztalható ellenzékiség között tehát mind a törés (a visszahúzódás elutasítása), mind
a kontinuitás (a közösségi érdekek problematikájának központi szerepe, a betelepítések, akihelyezések, a magyarság számának csökkenése és az anyaországtól való elszigetelés okozta
aggodalom) észrevehető. A két irányzatot magába foglaló hagyomány gyökereit a népi
irodalomban kell keresni, nemcsak azért, mert köztudomású a két világháború közöttiidőszakban virágzó transzilvanizmus és a népi mozgalom közötti affinitás, hanem azért is,mert az 1970-es évektől kezdődően az erdélyi magyarság a népi írók, illetve azok örököseinek
hatására került reflektorfénybe Magyarországon.1308 Az anyanemzet és az erdélyi magyar
kisebbség közötti kulturális kapcsolatok felélénkülése a hatvanas–hetvenes évek fordulóján
lehetővé tette, hogy a népi irodalom Erdélyben is újból népszerűségre tegyen szert, valamint,
hogy létrejöjjenek erdélyi írók tollából a transzilvanista hagyományból merítő művek.
A szociografikus faluábrázolás mint szépirodalmi műfaj lett a hetvenes évek „hagyományelvűségének” első számú közvetítője. A falu fogalmának szimbolikus töltete – a nemzeti
romantika korához visszavezethető falukép, a falu mint a város (a modernitás) ellentéte1309 –alkalmassá tette ezt a műfajt arra, hogy egy olyan történetszemléletet juttasson kifejezésre,amely az archaikust általában pozitívumként könyveli el, a falu, a nép jövőjét pedig gyakran
bizonytalannak láttatja. Talán nem túl merész azt állítani, hogy a faluábrázolást nyújtó szépirodalmi művek nemcsak tematikailag tartoznak össze, hanem azért is, mert szemléletmódjuk
bizonyos olvasási konvenciók rendszerét alakította ki. Ezt az elvárásrendszert, amelyhez
minden egyes újabb faluábrázolásnak igazodnia kell valamiképpen – vagy úgy, hogy
belesimul, vagy pedig úgy, hogy provokálja azt (a legtöbb műben, magától értetődően, mind a
provokálás, mind a példakövetés gesztusára rábukkanhatunk) – az ehhez a műfajhoz tartozó
alkotások emlékezete határozza meg. Engedtessék meg itt egy kis kitérő: a faluábrázolás
elvárásrendszerének kapcsán Vári György gondolatmenetét követem, aki a holokauszt
tematikájú szépirodalmi alkotások által kialakított műfaji kánonról ír.1310
Mózes könyve sok mindenben provokálja a faluábrázolás műfajának elváráshorizontját. A
regény egy faluról szól, ennek a falunak a „valós létét” azonban megkérdőjelezi többek között
a falu konkrét földrajzi fekvéséről szóló információk hiánya, valamint a juhászkutyák farkasfalkává változásáról szóló történetek. Az Egyidejűségekben egyszóval fikció és valóság
viszonyának problematikussága inkább előtérben van, mint a legtöbb addigi faluábrázolásban.
A regény alcímében szereplő műfajnév („falumonográfia”) nyomába eredve olyan definícióra
is rátalálhatunk, amely a falumonográfia célját egy-egy község múltjának, jelenének bemutatásában, a változások felidézésében látja. 1311 Az Egyidejűségekben azonban nem esik szó a
1307

KAKASY, J., Mit jelent a magyar, a romániai magyar és a román értelmiségi számára a ‘nemzet’
1989 után? (Összehasonlító vázlat), Kisebbségkutatás, 1991. 1. sz. http://www.hhrf.org/kisebbsegkutatas/kk_1999_01/cikk.php?id=37 (letöltés: 2006. 05. 16)

1308

CAPELLE-POGĂCEAN 2000.

1309

FEISCHMIDT, M., A magyar nacionalizmus autenticitás-diskurzusainak szimbolikus térfoglalása
Erdélyben, 2005, http://www.mokk.bme.hu/mediatervezo/targyak/kultantropo/feischmidt.doc(letöltés: 2006. 06. 06.)1310

Az értelmezés szükségessége. Tanulmányok Kertész Imréről, szerk. SCHEIBNER Tamás–SZŰCS
Gábor Zoltán, L’Harmattan, Budapest, 2002, 131.

1311

VOIGT Vilmos, Példamutató monográfia, Új Szó, 2002, 11. sz., 7,
http://ujszo.com/cimkek/konyvjelzo/2002/11/07/peldamutato-monografia (letöltés: 2006. 06. 07.)422

falu (Göcs) múltjáról, a változásokként értelmezhető jelenségekről szóló szöveghelyek pedig
mennyiségileg elhanyagolhatók a falu pusztulásának örökkévalóságát sugalló részekhez
viszonyítva. A faluábrázolásra jellemző falu–város dichotómia is a szokásosnál összetettebb:a műben szó esik a városra elszármazott göcsi definiálhatatlanságáról, ami a város és a falu
közötti képzeletbeli határ meghúzásának nehézségét is jelzi. A regényben ugyanakkor városés falu között nincs értékbeli különbség. A falu archaikus mivolta itt már nem pozitívum,sokkal inkább a megújulást gátló tényező, a városi–falusi ember párhuzam győztese azonban
mégis mintha az utóbbi.
A továbbiakban összefoglalom az Egyidejűségek azon történetét, amelyet szükségesnek
tartok a regénybeli falu és az oda kihelyezett tanár narratív identitásának tárgyalásához.
A tanár–falu viszonyt a regény elejétől fogva két különböző csoportemlékezet határozza
meg: mind a jövevény, mind a kocsmában róla beszélgető férfiak még azelőtt véleményt
alkotnak egymásról, hogy szót váltottak volna. Ez a vélemény annyira negatív, hogy akommunikációt eleve kudarcra ítéli. A radikális elkülönülés azonban nem tartható fenn
sokáig: az események (elsősorban a páriának számító Áron halála) arra kényszerítik mindkét
felet, hogy újragondolják kettejük viszonyát. A falu patriarchális elitje, amely a jövevényt
addig emberszámba sem vette, rájön, hogy kiszolgáltatta magát a tanárnak, ezért egy szimbolikus gesztussal közli vele: most már ő is göcsinek számít. Az újabb fordulatot a tanár már
képtelen beilleszteni eddigi identitás-elbeszélésébe: az utolsó önmegszólító szöveghely azt
sugallja, hogy öngyilkos lesz.
Az események identitásépítő funkciója felhívja a figyelmet a falu történelmi, illetve a tanár
múltjáról szóló adatok hiányára. Ha a falu esetében ez egy premodern időszemléletről
árulkodhat, ami nem zárja ki a narratív struktúrákra épülő kollektív emlékezet meglétét, atanárnál, aki nem akar emlékezni, ez egyfajta védekezési kísérlet lehet. A jövevény, annak
reményében, hogy megőrizheti egységes, jól elhatárolt önképét, semlegességében próbál
menedéket találni. Kívülállói pozícióját azonban elveszíti az Áron-eset után, identitásának
egységes mivolta pedig megkérdőjeleződik az utolsó önmegszólító szöveghelyben, amely azt
sugallja, hogy az elbeszélő és a tanár ugyanaz a személy. Az egység és a jól elhatároltság
rendkívül fontos Göcs patriarchális elitje számára is. A marginalizált személyek jelenléteazonban éppen azt érzékelteti, hogy a falu nem egy homogén „tömb”, hanem egy lappangó
konfliktusoktól terhes „mikrotársadalom”. A másiktól való elhatárolódásra, a másik
kirekesztésére épülő identitás zsákutcának bizonyul, melynek végén mind a tanárra, mind
Göcsre az értelmetlen pusztulás vár.
A tanár történetén kívül többek között Áron története, valamint a falusiak „tett nélküli
zúgolódása” is felveti az egyéni és a kollektív kiszolgáltatottság és marginalizáltság kérdését.
A kiszolgáltatott egyén nem utasíthatja el azt a szerepet, amit a többség kiszemelt számára, deugyanakkor szabadon választhat alkalmazkodás és lázadás között. És nem utolsósorban:
közösséget vállalhat a többi kiszolgáltatottal. A regényben ez azonban nem történik meg,
amint a kiszolgáltatott közösség is inkább belenyugszik helyzetébe, mintsem megpróbálna
megoldást találni problémáira.
Ezek a kérdések és a hetvenes évek paradigmaváltásával kapcsolatos problémák közötti
kapcsolatot nem tárgyalom, azért, mert úgy vélem, az összefüggés nyilvánvaló. Ehelyettrátérnék annak tárgyalására, hogy miként körvonalazódik a kollektív/egyéni identitás
kérdésköre a könyv recepciójában.
Cs. Gyímesi Éva Vízió a lát- és léthatárról című recenziója 1980-ban jelent meg az Utunk
33. számában. A dátum fontos, ugyanis 1980-ban a nyilvános fórumokban kimondhatót
nemcsak bizonyos kulturális paradigmák szabják meg, hanem elsősorban a cenzúra.

423

Gyímesi értelmezésében Göcsöt kettős veszély fenyegeti: a kihalás és a kulturális-erkölcsi
romlás. Az erkölcsi kérdésnek Gyímesi hangsúlyozott figyelmet szentel: szerinte Göcs „már
nem is egy igazi közösség, hanem a nyáj tudatalatti önvédelme, a nyájé, amelyből aszabadulás útját elzárja a nappal sunyító juhászkutyák éjszakai diktatúrája. S eme zártságot a(...) belső felemásság súlyosbítja, amely az ifjú tanárban ébredhetne öntudatra: ő lehetne a falu
lelkének fölöttes énje”. A pszichológiai terminológia nem tudja elkendőzni a jellemzés etikaitöltetét: Göcs bűne az öntudat hiánya, a „belső felemásság”. Az „öntudat hiánya”, a „fölöttes
én-nek az elfojtása”, a „belső felemásság”, a „felemás” vagy a „nem autentikus lét”, az „önazonosság” megannyi szókép, amely a recenzióban az egyéni felelősség előli menekvés
jelölője. Gyímesi szerint ez a menekülés a kapocs a regény és az olvasó világa között: „nem
véletlen, hogy az olvasót is ama képletes lát- és léthatárra űzi a bűntudat (...), amely a Kő
boldog közönyében tárgyiasul”.
„Az egyneműségből kiszakadt, az öntudattal megvert lény önmagát – azaz szabadságát –vállalva: a tragikumot is vállalja”, írja Gyímesi. Az egyénnek tehát elsősorban le kellmondania a „nyáj” nyújtotta biztonságérzetről. Ez azonban még mindig nem garancia az
egyneműség leküzdésére: példa rá Florentin, Göcs sírkőfaragója, aki megpróbál „azonosulni
anyaga egyneműségével”. Florentinban a művészi alkotás azért okoz bűntudatot, mert
lemondott arról, hogy transzcendálja önmagát. A tragikum megkerülése, az elfojtás az élettávlattalanságával bosszulja meg magát.
A recenzió végén ismét felvetődik az olvasó bűntudatának kérdése. Gyímesi ezúttal nem
von párhuzamot a regény és az olvasó világa között, hanem egyes szám második személyben
hívja fel a figyelmet a nem autentikus lét kérdésének aktualitására: „Az önmegszólító közlésmóddal (...) [a narrátor] (...) visszatávolodik a szembenézésre fegyelmező szellem magányába,
amelybe lépve érezned kell, hogy nem ment fel a felemás lét elviselésének bűne alól”.
Összegezésképpen: Gyímesi recenziójában az egyneműség és az egyéni felelősség kérdéseáll előtérben. Az egyneműség legalább két dolgot jelenthet: társadalmi homogenitást, illetve aművészi alkotás velejárójának tekintett spiritualitás elvetését. Gyímesi szerint az egyéni
felelősség előli menekvés nemcsak a regény, hanem az olvasó világában is problémát jelent.
Hogy ez az olvasó saját korának és társadalmának olvasóját jelenti, vagy pedig univerzális
kategória, nem derül ki a szövegből. Amint (a cenzúrára gondolva nem meglepően) arról sem
esik szó, mi a fő oka annak, hogy a tanár „távlattalannak” látja életét: kihelyezése, vagyis azállammal szembeni kiszolgáltatottsága.
Vida Gábor 1994-ben megvédett államvizsga dolgozatában, Mózes Attila próza-világa(avagy a pusztulás fizikája és metafizikája), Gyímesinél részletesebben és nyíltabban elemezhette az Egyidejűségeket. A műfajbeli, valamint az irodalompolitikai állapotok közötti
különbségeken kívül figyelmet érdemel a két interpretáció történelmi kontextusa közötti
különbség is. Vida, Gyímesitől eltérően, történelmi perspektívából közelíti meg a regényt, és
ez a különbség annál is szembeötlőbb, mivel a két szöveg születése között végbement egy
radikális társadalmi változás. Amit Vida lezárult történelmi korszaknak tekint, az Gyímesi
számára maga a „jelen”.
Érdekes módon ott, ahol Gyímesi közösségről beszél, Vida szívesebben használja a falu szót.
A falu Mózesnél, mondja Vida, „városon kívüli hely. Öntörvényű, zárt világ” (26). Vida szerint
Göcs „a hagyományos életforma felbomlása” (26) utáni állapotban van, amire egyrészt a kozmikus világrendből való kiesés, a „krónikus emlékvesztés”, másrészt a történelmi tudat hiánya
jellemző. Göcs egy „belterjes világ”, melynek szabadsága „a felmorzsolódásra való szabadság”(26). A falu legkomolyabb problémája a kommunikáció hiánya, mely megnehezíti a „bekapcsolódást”, ellehetetleníti az emberek közötti bizalmat, illetve „a bizonytalanság érzését gerjeszti”(27). Vidánál a kommunikáció hiánya egyenlő az önreflexió hiányával és a bezártsággal.

424

Göcs, írja Vida, kívülállói szerepbe kényszeríti a tanárt. Ez azonban „megint nem a szabadság állapota. (...). [A tanár] bármit tehet elvileg, de minden cselekedet nélkülözi a motivációs
összefüggéseket” (27).
Elemzése végén Vida arra a kérdésre próbál választ találni, hogy miért ilyen az Egyidejűségek világa. „A kőfaragó említést tesz a háborúról, ő azért ilyen. De a falu? És az ember?
Tartani kell tőle, hogy az emberek (...) mindig is ilyenek. A vékony civilizációs máz (...)
sérülékeny, belül pedig ott lappang az állati való” (32).
Mint észrevehető, Vida számára a könyv többek között egyfajta szerves társadalom, és vele
együtt a társadalmi integrálódást megkönnyítő értékrend megszűntéről szól, arról, hogy a régiértékek helyébe nem lépnek újak. Ez a gondolat hiányzik a Gyímesi-szövegből, amely csak
futólag érinti a társadalomtörténeti aspektust. A szerves társadalom kérdésének felbukkanása
Vida szövegében a két interpretáció közötti diakronikus különbséggel magyarázható. Az
értékválságról, a kozmikus rend elvesztéséről szóló narratíva egyfajta filozófiává szublimált
csalódás, reakció a Ceauşescu-diktatúra összeomlását követő társadalmi változásokra.
A Vida-interpretáció egy másik szembeötlő sajátossága az egyén–közösség viszonnyal
kapcsolatos kijelentések ambivalenciája. Míg Gyímesinél a tanár beolvad a faluba, Vida atanár beavatásáról és bekapcsolódásáról ír. Ezeknek a falu–tanár viszony gördülékeny
alakulását sugalló kifejezéseknek az élét elveszi az a gondolat, miszerint a falu előre adottszerepbe kényszeríti az egyént.
Vida szövegében a társadalmi szerepek kapcsán felmerül a szabadság kérdése. Az elemzés
azt sugallja, hogy mind Göcs, mind a kívülálló egyén szabadsága álszabadság, ugyanis „azember többé nem úr maga fölött” (32). Ezt a kijelentést legalább kétféleképpen lehet értelmezni:a) az ember az ösztönök áldozata; b) mind az egyén, mind a közösség egy ellenséges hatalmi
mechanizmusnak van kiszolgáltatva (a két értelmezés természetesen nem zárja ki egymást).
Vida szabadságértelmezése egyúttal azt sejteti, hogy az „igazi” szabadság bizonyos
megkötöttségekkel jár, amelyek nélkül mind a közösségi, mind az egyéni lét értelmét veszti. A
Gyímesi- és a Vida-interpretáció kérdésfelvetése közötti eltérés ismét a két szöveg történelmi
hátterének ismeretében válik érthetővé: az erkölcsi felelősség kérdésére beszűkülő szabadság
latolgatását a rendszerváltozás után a korlátok keresése és megkérdőjelezése váltotta fel.
Ami a közös vonásokat illeti, érdemes megjegyezni, hogy mindkét elemzés figyelmen
kívül hagyja a regény kulturális-társadalmi vonatkozásait. Ilyen vonatkozásnak tekintem akihelyezés, a tanár és Göcs kiszolgáltatottságának, illetve zártságának, valamint a falu kiöregedésének témáját. Egyik interpretációban sem esik szó arról, hogy ezek a kérdések
milyen jelentéssel bírhatnak a romániai állapotokat ismerő olvasó számára. Az interpretációk
e hiányossága egyrészt (Gyímesi esetében) a cenzúrával, másrészt korunk irodalomelméleti
paradigmáival magyarázhatók.
A kulturális-társadalmi háttértől való elvonatkoztatás megmutatkozik abban is, hogy
mindkét szövegben filozófiai (Gyímesinél etikai, Vidánál társadalomfilozófiai és etikai)
kérdések vannak előtérben. Az univerzális igazságokra fókuszálás megnehezíti a történelmi
körülményekhez való visszacsatolást, és nem ad választ arra a kérdésre, hogy miért pont ezeka témák kerülnek terítékre épp ebben a formában „itt és most”. Az egyéni–kollektív kérdéskörről végezetül még csak annyit, hogy a regény folyamán végbement identitásbeli átalakulásokról, valamint a tanár és az elbeszélő identitása közötti átfedésekről egyik elemzésben
sincs szó. Mindezek ellenére úgy tűnik, hogy Vida egy nyílt, interperszonális kölcsönhatásokon épülő identitás mellett foglal állást, a kommunikáció fontosságát hangsúlyozó fejtegetései
legalábbis ezt sugallják.

425

FARAGÓ KORNÉLIA
A geokulturális narráció kérdéstávlatai(A fikció „referenciális termelékenysége”) Kiindulópontunk: a kilencvenes évek elején minden bizonnyal egy új szellemi szféra nyílt meg az irodalom számára a térségi gondolkodáshoz, a térségi változásokhoz fűződő karakteres viszonyában, mivel „kegyetlen valóság” lettabból, amit Jugoszlávia széthullása előtt inkább csak valami rossz közérzetből fakadóan
illetve valamiféle „kulturális neurózisok” szimptómájaként fogalmazódott meg. A jugoszláv
geokulturális alapszerkezetet illetően konnektív értelemben már csak a narratív tett, a textuálisszerveződés, az írásban való újjáépítés antropológiai gesztusa rendelkezhet struktúraképző
erővel. A jugoszláv érából a posztjugoszláv konstellációba való átmenet a kulturális irodalomkutatás módszereivel úgy tűnik megközelíthetőnek, hogy ha megkíséreljük a rituális koherenciáról a textuális koherenciára1312 való átmenetként azonosítani. Az újbóli létrehozás érdekében az olvasás a különböző perspektívákat egymást kiegészítő szerepkörbe helyezi, egyfajtaösszeillesztő gondolkodás, az antropológiai irodalomból ismert mozaik-módszer vezet(het) elaz „egészhez”. A textuálisba való „átfordulás” e sajátos jelenségegyüttesére épül az az előkészítő gondolkodás, miszerint a kulturális narratológiák sorában kiemelt helye lehet egy
geokulturális alapozású elbeszéléselméletnek. Hogy mennyire tanulságos azon nyelvi és nem
nyelvi dokumentumok meg elbeszélő változatok elemzése, amelyek azt a kultúrát tárják fel,amelyben létrejönnek, egzisztálnak és alámerülnek, a kultúratudományi szemléletmódok éselemző eljárások elterjedésével már nem kérdéses. A geokulturális narratológia lehetőségeit
azon kutatási irányok körében kell keresni, amelyek mindenekelőtt a kultúra teresítésére vonatkozó fikciós elképzeléseket erősítik fel és ezen belül fogalmazzák meg a történeti szituáltság
kérdéseit és irányítják a figyelmet a geokultúra „geo” összetevőjében rejlő idődimenziókra – az
„izgalmas, a vésztjósló, az átrendeződő időkre” (Végel László) – különösen a határmozgások,illetve a területi állam vonatkozásában. Az a világ, amelyet a geokulturális narratológia
fikcióteremtő erőként megközelít, egyetlen kulturális perspektívából áttekinthetetlen szervezetű
világ. Pontosabban, átfogó módon csak egyetlen kulturális perspektívából áttekinthető világ: ageokultúra perspektívájából, amelynek egységét a tőle való elhatárolódás is építi. Összetevői
egymással be nem helyettesíhetőek, de nem is különböznek teljesen. Az alapvető geokulturális
jellemző az, hogy nem határozható meg egyetlen ilyen alapvető karakterisztikum: a poétikai
konstrukció is relációk és perspektívák hálózatát hozza létre. Az ilyen megfontolásokkétségkívül kibővítik a geokulturális meghatározottság tapasztalatának a jelentőségét.
Központi kérdés, melyek azok a sajátságos jellemzők, amelyek a nyelvükben-etnicitásukban eltérő elbeszélésekben is jelzik a kulturális areához való tartozás azonosságát, „a perspektívák viszonosságát”, s csak ezen belül az elkülönülő-elkülönítő jegyeket, a voltaképpeni
többrendszerűséget. Mely szövegek, milyen geokulturálisan, topografikusan azonosítható
jelenségek, koncepciók, poétikai elgondolások megragadására nyújtanak módot, milyenösszevető jelentésviszonylatok fakadnak a művek általi ilyen megszólítottságból? A különböző fragmentációs törekvések, a nagy erővel kirobbanó etnopolitikai konfliktusok narratív
megalkotása nyomán több vonatkozásban is előtérbe kerül az identitások és ellen-identitások
domborzati-kulturális alapszerkezete, de mindenekelőtt a geokultúra fogalma. Egy lehetséges
gondolkodási alapséma a következőképpen fogalmazható meg: „egyrészt magyar vagyok,szerb vagyok (a nemzeti identitás a térségi választékból tetszés szerint behelyettesíthető),1312

A textualitásba való átfordulásról: Jan ASSMANN, A kulturális emlékezet. Írás, emlékezés és politikai identitás a korai magaskultúrában, Atlantisz Könyvkiadó, Budapest, 1999.

426

másrészt áthat egy mások, (tehát az odatartozás tapasztalatával nem rendelkezők) számára
elég megfoghatatlan „táj” szelleme s ez a kiismerhetetlen táj kulturális térként átfogóan nem
ragadható meg nemzeti perspektívából. Az itt szóba kerülő narratívákban a tájkép, a „föld”
nem a nemzeti identitás lényegének kifejezője, hanem egy és-és relációban a többes identitás
egyik kimeríthetetlen összetevője, „amelybe kulturális jelentések és értékek vannak belekódolva”.1313 A kulturális kifejezés közvetítőjeként, médiumként értelmezett tájképek, a tájképi
diskurzusok olyan intenzitással vesznek részt a geokulturális narratívák kidolgozásában, a„közös” szimbolikus értelemvilág jellemzésében, hogy sok vonatkozás reflektálatlanul maradna, ha ezeket nem vonnánk be az elemzésbe.
Amikor az elemzés az egyes prózapoétikákat geokulturális narratológiai keretbe helyezi, atér, a térség, a tájegység, a territórium, a határ, a peremvidék és a kultúra legkülönbözőbb
viszonylataihoz köti az értelmezést, a különböző névmanipulációkhoz, az állandóság helyett aváltozékonysághoz, a „permanens transzformáció” fogalmához, a dinamikus mintázatokhoz,
az átszituálódás és átfunkcionálás szerkezeteihez, a tárgyjelentésekhez, a másságokban megjelenő azonosságok paradox tapasztalatához. Ezenfelül a távollét, a hiány és az idegenség toposzához, a liminális helyzetekhez, miközben azon térségi-geokulturális szerkezeteket illetően
igyekszik a kulturális narratológia meglátásait hasznosítani, amelyek nem léphetik át az
országhatárt – azon belül viszont meglehetősen sok alaki variációt mutatnak. A textuális
koherencia megteremtését célzó narrációs stratégiák természetszerűen az államszervezet
részeként megjelenő nemzeti térstruktúráknak, illetve történeti-kulturális és etnikai regionalitásoknak adnak mozgásformát, ezeket nyitják egymásba. S ilyen minőségükben mintha több
vonatkozásban is felvetnék és újrafogalmaznák a „monarchikus” olvasás kapcsán már
sokirányúan felmerült kérdéseket. Mert nem a meglévő kérdéskapcsolatokra való figyelmeztetésként olvassuk-e, hogy Dragan Velikić Domaszewski-dosszié c. új regényének emlékezetében éppúgy a Jugoszláv Vasutak szimbolikus hálózatában fűződnek össze „a szlavón síkság
kukoricaföldjei, Dalmácia sziklái, a macedón tavak, a sűrű boszniai erdők, Szlovénia idillivárosai, a montenegrói mély sziklahasadékok, a vajdasági tanyák... És az ülések felett minden
kupéban az akkori köztársaságok városainak fényképe függ”, mint ahogyan példáulKuśniewicz Eroica című regénye modellálja a Monarchia tér-együttesét a vasútszimbolika, anév-effektus és „a vonatkocsik folyosóira kifüggesztett”1314 tájfotók felhasználásával.
Az ismertetett meggondolásoknak azt kellene felszínre hozniuk, hogy a problémakör
újszerűbb és figyelmesebb, hatékonyabb reprezentációs technikáit érvényesítik-e a sokirányú
jelentések korábbi áramlásának a megszűnését, az új és drasztikusan váratlan jeltársulásokat, abomlásnak induló kulturálisan szabályozott konvenciókat, a dezorientáció állapotát jól érzékelő narratív stratégiák? Mindenesetre mintha újra átgondolnák és átgondoltatnák az irodalom
fikcionalitásának problémakörét. Azt az „újkonnektív” prózaformát, amellyel egy relatíve
tartós geokulturális diszkurzus felbomlása utáni emlékezetkultúra sajátos formájaként kellszámot vetnünk, művészet és életvilág határainak részbeni vagy teljes „elfelejtődése”, a fikció„referenciális termelékenysége” (de Man) jellemzi. És az sem mellékes, milyen tanulságokkal szolgálnak – hogyan kerülik meg a problémakört – azok a művek, amelyek nem mutatnak
ilyen igazodást.
A jelen szemléleti horizontja felől nézve az elbeszélés sokszor azt a benyomást kelti, hogy
a geo-anarchikus jelenségrendszer, a létszférák szakadásának a traumája a „földhöz”, atájhazához tartozás legerősebb integráló erejű ismereti kerete és nagy mértékben átértékeli akülönböző térkategóriák kulturális jelentőségét. Amennyiben áttekintjük a vonatkozó művek
1313

W. J. T. MITCHELL, Birodalmi táj. Tézisek a tájképről, Café Babel, 1999/1., 30.

1314

Alois WOLDAN, Német kölcsönzések mint a cs. és kir. Monarchia kultúrájának univerzáliái, in„Azok a szép? napok”. (Tanulmányok a Monarchia irodalmairól), Szeged, 1996, 87.

427

sorát, úgy tűnik az évtized prózája az ilyen biografémák irányából nyerhetett új horizontokat.
Több sávon is erőteljesen kereste a kapcsolatot a napló, az esszénapló, az emlékezés a„memória-regény” műfaji kódjaihoz s közben megteremtette a maga számára „tájhaza”
fogalmát. Többféle poétikai megoldás született annak a megválaszolására, hogyan befolyásolják az emlékezet poétikáját a geokulturális (túl)meghatározottságok, a másságok
határfeszültségei? Ez a prózavonulat mintha geokulturális jellemzőként alkotná meg, az idekötődő sorsszerkezetek és életutak hasonlóságait és különbözőségeit. Úgy alakítva a beszédet,hogy ez a geokulturális tapasztalat mélyen megkülönböztesse a megértésben azokat, akik abirtokában vannak, mindenkitől, aki híján van e tapasztalatnak, vagy aki csupán egy időleges
jelenlét keretein belül tett szert rá. Itt a kollektivitás olyan jegyeire gondolhatunk, mint amásutt ismeretlen viszonylatokban megélhető heterogenitás élménye, vagy mint a jelenkori
lokális háborúk élménykörei. Az elbeszélés a térséghez fűződő összetartozást a térséghez
fűződő konfliktussal váltja fel, innentől a közös sors megtapasztalásának története nem más,mint a felbomlás kifejezési formája. Arról külön hangsúllyal kellene említést tenni, hogy aháború várhatóságként, előérzetként, valamiféle előidejű szerkezetként lép be a geokultúrának, mint narrációnak a megalkotásába, úgy hogy a „geokulturális sorsközösség” állandó,
megnevezhetetlen veszélyforrásként is értelmezést nyer. „Ő folyamatosan érezte azt avalamit, ami a mi világunkban kísértett” – „emlékezik” Tolnai Ottó – miközben arról beszél,hogy a „háború lesz” – formájú érzésszerkezeti kijelentéseknek már jóval a háború kitörése
előtt szinte összefüggő láncolata van a térség sajátosan szeizmografikus irodalmában. A politopikus „én” és a geokulturális azonosság úgy függ össze, hogy az, aki az „elhagyott” topológiában ismeri fel magát, Párizs verőfényes teraszain is azt írja jegyzetfüzetének első oldalára,
hogy „háború, háború, háború”, évekkel a legújabb háború előtt. Elbeszélések sorában
követhetjük nyomon „a háború örök” gondolatának kiteljesedését is.
Mégis a geokulturalitás megértésében az jut a legtávolabbra, aki Foucault szavainak ismeretében is felteszi a kérdést: a térségi gondolatban egymással összekötődő és másoktól elválasztódó kultúrák és diszkurzusok kapcsolata csak a háború természetével azonos, vagy céljaival is? A voltaképpeni többrendszerűség abban mutatkozik meg, hogy egyes diszkurzusokban
pozícióhoz juthat a nyereség és veszteség alternatívájának kialakítása, míg a velük szoros
kapcsolatban lévő diskurzusokban ennek az alternatívának, egészen egyszerűen, nincs jelentése.
Itt az kerül felszínre, hogy a közösnek tekinthető jelentéseken és az azonos értelmezéseken túliszéthangzások milyen radikális erővel szólhatnak bele a geokulturális beszédrendbe.
Megkerülhető-e a kérdés: hol a helye, milyen a pozíciója ezekben a viszonylatokban az„áttelepült irodalmak”, vagy szélesebben, az emigráns poétikák problémakörének? Azoknak aműveknek, amelyek tematikai-poétikai arculatát továbbra is markánsan meghatározza a
múlttá távolított geokulturális élménykomplexum, bár már egészen más kötöttségek, helyiéletformák között jönnek létre. Hogyan, milyen eszközökkel éri el az a szöveg, amely akorábbi világra vonatkoztatva létezik, ahhoz képest definiálódik, hogy az új kultúrában isjelentése legyen? Milyen elbeszélőformákban jelenik meg a többhelyszínűség, a korábbi
helyek és az „én” újkeletű kereszteződése?
Rendkívül tanulságos lehet, mely szerzők, milyen súllyal számítanak ezekre a dimenziókraaz új környezetben való auto-image-képzés folyamatában. A muzealizálás poétikáját később
érintem, most csupán egy jelenkori esszéíró gondolatát illesztem ide arról, hogy mindenképpen
„múzeumnak tekinthető az emigráns, aki változó élete különféle jegyeit gyűjtötte össze.”1315

1315

Boris Groystól idézi: KUKLA Krisztián, A muzeális múzsa története és logikája, Vulgo, 1999/1., 207.

428

(A föld fogalma és a létező nyíltsága) Gadamer beszél 1985-ös önkritika-kísérletében1316
Heidegger frankfurti előadásairól, arról, hogy: „ott hangzott el a »föld«-nek a fogalma, amivel
Martin Heidegger ismételten, s ezúttal drámai módon lépett túl a modern filozófia
szókincsén...”. Talán ebben a föld-fogalomban, amelynek „itteni jelentésétől távol kell tartani
mind a valahol lerakódott anyagtömeg, mind a bolygó puszta asztronómiai képzetét”1317
jelenik meg mindannak az ontológiai megalapozása, ami végül, paradox módon, mégis geokulturális értelemben látszik a leginkább megközelíthetőnek. A ma Műalkotás-tanulmányként
számon tartott szöveg mindenekelőtt azt nevezi földnek „ahová a mű visszaáll, és amit ezáltal
megjelenni enged. A föld: megjelenőn elrejtő. A föld a semmire sem szoruló, fáradhatatlankimeríthetetlen. A világban való lakozást a földre és a földbe alapozza a történelmi ember.
(...) A mű magát a földet egy világ nyíltságába juttatja és ott megtartja. A mű a földet földként
engedi lenni” (Heidegger kiemelése).1318
Tehát a föld szolgál alapjául a „világnak”, amely nem más, mint a perspektíva megmutatkozása „a lényegi döntések tág pályáinak felnyíló nyitottsága egy történelmi nép sorsában.”Számunkra talán leglényegesebb a világ alapjaként megjelenő föld, amely teljességébenáthatja azt a világot, amelynek alapot szolgáltat. A világ megnyílásában, a világlásban megjelenő térség-kategória, már közelebb vihet a geokulturális jelentésszférákhoz. Ehhez azonban
egy olyan, az ontológiaitól eltávolodó értelmezést kell érvényre juttatnunk, amely szerint a
mű, amikor „teret ad a térségnek” és berendezi a nyíltság szabad terét, földrajzzal és kultúrával is felruházza. Innentől fogva kell számolnunk a kulturális fordulattal: ettől számítva avilág és a föld közti „vita végigharcolásának” ezek a kategóriák is részesei.
A fenti gondolatokat továbbírva: amíg nem tapasztaljuk a geokultúra sajátosságait, addig aművészi megformáltságát érintő beszéd is homályban marad. Ez egy stratégiai rejtőzködés. A
geokulturális narratológiát az a máig meghatározatlan (meghatározhatatlan?) mód foglalkoztatja, ahogyan a kultúra „térerőssége” áthatja a műalkotást.
(A muzealizálás poétikája és a név-effektus) A valamikori közös „tapasztalati, várakozási éscselekvési terek” narratív reprezentációját, illetve textuális koherenciáját részint a „gyűjtött
létbe” való áthelyeződésük hozza létre. Működik ezekben jelenkori „térségi” szövegekben egy
sajátos – Andreas Huyssen-re hivatkozva1319 – muzealizáció. Kulturális jelekként felfogotttárgyak és különböző immateriális artefactumok, illetve kultúragyűjtő mozdulatok kerülnek
szövegszervező funkcióba. A geokulturális narratológiának azonban itt nem csak a gyűjtőkörre, a különböző nyelveken elbeszélt gyűjtemények átfedéseire hanem a „gyűjtés immanenslogikájára” kell figyelmet fordítania, és azt a memóriapoétikai fordulatot láttatnia, amely atextuális koherencia, az újkonnektív szerkezetek létrehozásának szolgálatában áll éskülönleges összeolvasó stratégiákra kényszeríti az értelmezőt.
Ez a poétika minden eszközével azt a felismerést közvetíti, hogy maguk a dolgok, atárgyak, a nem-materiális artefactumok a geokulturális terek és nem csupán odatartoznak egy
térhez. A muzealizálás jelensége a tárgy nézőpontját érvényesítő geokulturális elbeszélő
metódusok révén egyre intenzívebbé teszi a tárgypoétikai vizsgálati irányt. Az eltűnt világ
1316

Hans Georg GADAMER, Fenomenológia és dialektika között. Önkritika-kísérlet (1985), Vulgo,
2000/3–5. sz., 6–7.

1317

Martin HEIDEGGER, A műalkotás eredete, in Rejtekutak, Osiris Kiadó, Budapest, 2006, 31.

1318

I. m., 35.

1319

Dubravka UGREŠIĆ, A jugó mitológia lexikona. (A nosztalgia az agy szubverzív tevékenysége),Magyar Lettre Internationale, 58. sz.

429

tárgyain túl a kulturális leltár cselekvéselemei és minden, ami a kulturális mindennapok
részeként látszik megjelenni, mintha a jugoszláv geokulturális térség azon virtuális múzeumából került volna be, amelyet Dubravka Ugrešić szerkeszt A jugó mitológia lexikona címmel. A
gyermek- és ifjúkor tárgyvilága, az örökölt és a talált tárgyak, a gyűjtőhelyek, a „szisztematizált szeméttelepek”, a depóniák, a lerakatok, a raktárhelyek és kiárusítások mind a tematikus világ elemei. Akkor válhat némiképp érzékelhetővé, hogy valójában milyen széles körűis a muzealizálás térhódítása a térségi elbeszélésben, ha megfogalmazást nyer: a vajdasági
magyar prózai művektől kezdve, Franja Petrinović (Poslednji tumač simetrije – 2005) Đorđe
Pisarev (Ponoć je u sobi uspomena – 2005) vagy például Laslo Blašković (Adamova jabučića– 2005) újabb szövegein át Dragan Velikić (Dosije Domaševski – 2004) regényéig, ez a
poétikai eljárás – amely a modern művészet erős jelentésű toposzát aktivizálja, a popkultúra
leltárkészítési indulataira emlékeztető gesztusokat állít újra funkcióba – jelenti az „összeolvashatóság” egyik alapját.
Amikor a muzealizáció poétikáját feltérképező elképzelések a gyűjtés korlátozottságáról,esetlegességeiről beszélnek, tulajdonképpen a szelekció, a kiválasztás, a beemelés, az
elrendezés műveleteinek, ez utóbbin belül a bővítés, a növelés, a halmozás formáinak tulajdonítanak kiemelt szerepet. Voltaképpen ezek azok a retorikai eljárások, amelyek nyomán a
muzealizáció tematikai meggondolásból erőteljes regénypoétikai teljesítménnyé lesz.
A kulturális narrációnak ez a változata az emlék-elbeszélést részint a tárgyak nyelvének
kidolgozásaként határozza meg. Az azonos geokulturális kötődésű olvasó sajátként ismeri fela tárgyvilágot, a mára máshonnan származóként megélt korábbi termékek neveit, mint amúlthoz-fordulás, eszközeit: a Cockta üdítőital, a Radion mosópor, a Kandit csokoládé, az
Opatija cigaretta a Plamen vaskályha, a Fićónak nevezett autó stb. együttesen jelennek meg anevekre is építő hatáseffektus logikájában. Olykor a tárgyak a gyártó cég nevét, vagy afelhasználó nevét viselik, mint a Jugoszláv Vasutak esetében, van, amikor nem is a tárgy a
fontos, hanem csupán az embléma, annak a geokulturális térségnek a szimbólumvilágából kiemelve, amelynek éppen alakulóban a „textuális koherenciája”. A többszöri előfordulás nyomán a márkanevek a mindennapok emblémáiként hangsúlyokat helyeznek el a geokultúrának
mint narrációnak a megteremtésében. Ezek a „közönséges jelek” olyan művészetet hoznak
létre, amelyet Arthur C. Danto minden bizonnyal túldeterminált szimbolizmusnak nevezne.
A terméknevekhez csatlakozó szavak felvillantják az értelmezés lehetséges irányát, ennél
többet azonban nemigen nyújtanak. De, gondoljuk el ezeket a termékneveket a dolgot jelölő
szó hiányában: a beszéd értelem-hátterének ismerete, a kulturális háttértudás nélkül még afélreértés vagy a „vad befogadás” lehetősége sem merülhet fel. A névre való redukáltság
mozzanatai feltételezik az értelmezési sík referenciális azonosságát.
Ami ezekben a szavakban ismerszik meg, az csak a szöveg által gondosan megválasztott,kiegészítő/beleértő olvasó számára tárul fel. S ahogyan Danto fogalmaz, „egy másik időhöz,egy letűnt mitológiához tartozik, egy olyan életformához, amellyel nem illenek már össze azemberek.”1320 „A márkák funkciója tehát az, hogy a pillanat törtrésze alatt felismerheti őketbárki, (...) aki ebben a kultúrában él, olyasmik, amiknek esetében a fel nem ismerés a teljes
idegenség jele.”1321 A következtetést is e gondolkodásból vonhatjuk le: egy letűnt geokulturális összefüggésrend textuális koherenciájának kimunkálásában „az egyediség nem kívánatos
vonás, hiszen egyfajta ismeretlenséggel, azaz nemlétezéssel jár együtt.” Márpedig aráismerésre építő poétika számára létező az, ami intenzív kifejezési lehetőségeket hordoz.
1320

Arthur C. DANTO, Az absztrakt expresszionista kólásüveg, in Hogyan semmizte ki a filozófia aművészetet?, Atlantisz Kiadó, Budapest, 1977, 178.

1321

I. m., 180.

430

A kifejezett kontextus-érzékenységgel bíró szövegekben a földrajzi nevek is kizárólag
ebben a síkban közvetítik saját, olykor egyáltalán nem érdektelen történetüket. Az identitás
nyelv általi megszerzésének folyamatában kivételes szerep jut a helynévanyagnak, a földrajzivízrajzi tájelemek megannyi változatban, mind geokulturális identitásjelzések. Tolnai Ottó
ilyetén eljárásai viselik a reflektáltság jeleit: „többször próbálkoztam a város nevét szövegeimbe oldani, például Új-Vidékként, Neusatzként írni, New Yorknak nevezni, ahol a magyar
irodalom egy fejezetét írtuk volt ifjúkorunkban”.
A különböző utalások, értelem-összefüggések, egybeesések és különbségek szövetét
jeleníti meg a geokulturális elbeszélés, s hogy megformálhassa e sajátos élményanyag nyelvét
olyan névpoétikai megoldásokhoz kell folyamodnia, amely megoldások sokszor nyitva hagyják a jelentést. A lokalitástermelő jelentésadás nyelvalakításában, a geokulturális tudás nyelvének a megformálásában, nem a névadás, hanem a névbeemelés, névbeiktatás a jellemző. A
geokultúra a neveket és a dolgokat is mint összetartozókat gyűjti egybe az egymáshoztartozóság rendszerének kiépítési folyamatában. A nevek azonban nem csupán a tárgyszótár
kialakításában vesznek részt. A geokulturális ismeretek narratív formaként való megjelenése,a nemzeti helyett a geokultúra függvényében történő értelmezés, több vonatkozásban is funkcióba helyez neveket. És bármilyen vonatkozásban is észleljünk a névpoétikai eljárásokat,
rendszerint a „rések”, a „lyukas tények” „széteső szövegek” és „titkos kulcsok”1322 világába
sodródunk. Az érintkezést és eltávolodást egyszerre kifejező nevek mintegy átlyuggatják aszöveget, ezek a lyukak a üres hely képzetének felelnek meg.
A szóban forgó, geokulturálisan összetartozó térségek bizonyos nevek rögzítését nem tudják elérni, így a narráció a nevekben is megragadhatja a történeti dinamikát, az antroponímák
és toponímák kisebbségi és többségi variánsainak váltakozásában, az átformált névalakokban,a nevek idegenségéből fakadó jelentésekben stb. Az identitásfelmutatás mögött rejlő hermeneutikai problémák megvilágítása a névváltásokat, a kettős névhasználat problémakörét isbevezeti az elbeszélésbe.
Alapvető kérdés, hogy a nevek és megnevezések jelentése hogyan követi a korok és
kontextusok váltakozását, hogyan válnak ezek előjelekből emlékeztetőkké, előzetességekből
utólagosságokká, hogyan jelenik meg bennünk egyfajta kettős referencia, amikor egyszerre
utalnak önmagukra és arra, hogy az identitások helyzetiek. A helyzeti jelenségek, a helyzetiösszefüggések általában olyan közösségi mozzanatokat értelmeznek, amelyek segítségével az
egyének több vonatkozásban is identifikálódhatnak.
Azok a kulturális formák, amelyek a regény által léteznek, sokféle módon aknázzák ki a
kotextuális lehetőségeket, mintegy felfokozott mértékben igényelve, az odatartozás tapasztalatán keresztüli megértést. A szövegek hiperextenziós jellemzőinek értelmezése mindig jelentékeny olvasási esemény, amely esélyt ad a geokulturálisnak arra, hogy kibontakozhasson. Az
elbeszélés a névvel jelölt tárgyak által lép cinkosságra az olvasóval, vagy zárja ki őt acinkosságból, az így megnyitott kotexus a formák, színek, ízek és illatok, a testi, érzékiélmény emlékezeti-tapasztalati tere. Ezek a példák nem is önmagukban fontosak inkább az
elbeszélés jellegzetességeinek érzékeltetése okán.
A kotextus mint sajátos jelentésbeli együttható a kifelé orientálódó szó nyomán, a kifelé
forduló szövegaktivitás nyomán jön létre. A kotextus a „külső” világ, a közvetlen geokulturális létezéstapasztalat beáramlása, behatolása, amelyen keresztül behatol az idő is. Ahogyan aszöveg belső életének tipikus megnyilvánulása a szubtextus (Michael Riffaterre értelmezésében olyan szöveg a szövegen belül, amely a narratívával együtt születik és nem létezik azon a
1322

Wofgang ISER, Az értelmezés világa, Gondolat Kiadó–ELTE Összehasonlító Irodalomtudományi
Tanszék, Budapest, 2004, 67.

431

textuson kívül, amelyben előfordul), úgy lehet a kotextus a szöveg külső világa felé való
nyitottságának, geokulturális érzékenységének, szituatív gondolkodásának a megnyilvánulása.
A geokulturális értelem-összetevők abban a sávban ismerhetők fel a legbiztosabban, amelyben az azonos nyelvi kultúrájú „külső” olvasót is az elbizonytalanodás és orientációvesztés
jellemzi, amelyről kénytelen elismerni, hogy nem minden vonatkozásában „érti”, illetve hogyszámára a kotextusok nem olvashatók teljességükben vagy teljességükben olvashatatlanok.
Ebben a jelentésmezőben a biografikus emlékezettel nem rendelkező „belső” értelmezők
számára is sok az elsajátítandó viszonylat, gyakran adódnak újrafelismerési és újralkotási
helyzetek a különböző kollektív cselekvések, rítusok grammatikáját, vagy a kapcsolódó
asszociatív vagy érzelmi töltetet illetően. A társadalmilag konstruált sajátosságok, mindaz,
ami a geokulturalitást megteremtette, mindaz, ami az értelmezés folyamatosan változó
kontextusának függvénye, az ismerősségek időveli eltűnésével a saját–idegen relációk
átrendeződését, a geokulturális értelemben sajátnak az idegenségét érzékelteti a közösség
tagjaival is. A sorsközösségként megtapasztalt névmanipulációk az országra mint ugyanarra avilágra gondolva fogalmazódnak meg. A textuális koherenciába való átfordulás akkor veszi
kezdetét, amikor az ország, amelyben egységes teret alkotott az infrastruktúra, a közlekedési
rendszer, a jogszolgáltatás, már csak széttagolt tapasztalatokból tevődhet össze, „ugyanazokat” a tereket már csak határokat átlépve járhatjuk be.
Amikor az artefactumokat és a tárgyrendszereket vizsgáló kutatók1323 a tárgyjelentés antropológiai fogalmát illetően megjegyzik, hogy az valami olyasmit implikál, ami túlmutat aszemantikai kérdések korlátain, arra kell gondolnunk, hogy antropológiai értelemben ajelentés olyan jelentéstelítettség, amely már a kulturális értelem világába vezet. Egyes kutatók
szerint a tárgyakban felfedezhetők ugyan bizonyos grammatikai struktúrák, de ezek sokkal
lazábbak a nyelvi szerkezeteknél. A tárgyak viszont az érzéki funkciók sokkal szélesebb körétérintik, mint a szavak. A tárgyjelentés abban különbözik a szótól, hogy vele kapcsolatban
mindenekelőtt a létezés kérdései ragadnak meg bennünket és nem a referencialitásé. Ebben agondolkodásban a tárgyak nem csupán az önértelmezés alakzatai, hanem az olyan típusú
absztrakciók, mint a nemzet vagy a geokultúra, vagy pl. a modernitás megteremtésének eszközei is. S mint ilyenek, kétségkívül „veszítenek” materialitásukból és azokhoz a nem-materiális „tárgyakhoz”, életforma- és cselekvési összefüggésekhez kerülnek közel, amelyekről
eddig még nem esett szó.
Ismerünk olyan poétikai irányulásokat is, amelyek a tárgyak vonatkozásrendjének akitörlését, a szimbolikus jelentésük elvetését szolgálják, arra törekszenek, hogy a tárgyakat,
megszabadítsák kulturális jelentésüktől, „korrigálják metafora voltukat, antropomorfizmusukat.” Roland Barthes például az Új Regény poétikájának tisztító magatartásáról, az ember és atárgyak szolidaritásának széttöréséről beszél. Ezzel áll szemben az a felfogás, amely szerint a
kulturális tárgyak a tér és idő darabjai és jelentő elemei. A tárgyak közötti kapcsolatformák isjelentenek körülményeket, feltételeket, vagy például szenvedésnarratívákba foglalt tapasztalatokat. Minden bizonnyal vannak olyan jelentések, amelyek kizárólag a jelenlét diszkurzusán keresztül jöhetnek létre, a nyelv materialitása éppúgy utal a dolgok világára mint a
kultúráéra, az „objektív szellem” területére, s a kettő kölcsönösen meghatározza egymást.
Valószínűleg nem kerülhetjük meg azt a kérdést sem, hogy milyen távlati lehetőségek
adódnak a geokulturális narráció muzealizációs eljárásai számára a sajátságos tárgyjelentéseket illetően, amikor a geokultúrák feloldódnak a transznacionális térben. Amikor a kulturális szimbólumok egységesülésével, az egyenáru térhódításával a korábban a helyi tárgyrendszerben gyökerező identitások is az áru-világszimbólumok segítségével fogalmazódnak
meg. Végiggondolva ezt a kérdést, a gondolkodás a múlt távlatát hozza előtérbe, és felveti,
1323

Danijel MILER, Artefakti i značenje predmeta, Treći program. 2005/ 125–126, 248–273.

432

eljön-e az, hogy erről a poétikáról csak bizonyos időmegjelöléssel beszélhetünk majd. A
geokulturális gondolkodást várhatóan a glokális alapfogalmára épülő szemlélet szorítja ki. A
helyi kultúrák és identitások korábbi geokulturális keretei szűkülnek, hiszen szűkülnek akeretek, amelyek között a lokális érvényre jut.

433

HARGITAI PÉTER
From Stones to Towering Domes:
Attila József and National Identity
What is a Hungarian?
Is it a Hungarian citizen? Is it something that can be traced through one’s bloodline? Is a
Gypsy a Hungarian? A Jew? Are there Hungarian-Rumanians living in Rumania like we have
Hungarian-Americans living in America? Can you be a Hungarian if your father is
Rumanian? Can you be a Hungarian without speaking pure Hungarian? If you are a Csángó
are you Rumanian or Hungarian or both? Can you be a Hungarian if you’re not living in
Hungary? What does it mean to say one is of Hungarian sensibility? Was Hungarian literature
always written in the Hungarian language? Can there be a Hungarian literature without a
Hungarian language?
All these questions are intimately connected with Hungarian identity.
My inquiry in this all too brief lecture is to explore how Attila József felt about Hungarian
identity. What it meant to the poet? What it means to us. What it means to the world in thecontext of globalization and national identity.
If we look at the poetry, Hungarian identity certainly did not mean purity of blood. In oneof his most celebrated poems, By the Danube, the poet says, „My mother was a Cuman, / myfather Székely, / half Rumanian or maybe all.” The ancestors that „hold his pen” are far frombeing pure Hungarian. „Tartars, Turks, Slovaks, Rumanians / mix in my veins,” he says. „I
am a new breed of Hungarian.”József’s notion of a new, mixed breed must not have been the popular sentiment when hepublished the poem in 1936. Sadly, seventy years later, for many Hungarians mired in themyth of Magyar blood, the mixed breed idea still poses a threat to tribal purity and to what
they construe as national identity.
Attila József’s enthusiastic celebration of diversity can be viewed as a clarion call against
racial purity, a prophetic voice warning us of the terrible consequences of the old German
idea that lead to the loss of 50 million lives in the Second World War. And the ethnic
cleansing we have recently witnessed in the former Yugoslavia, and the current oppression of
Hungarian minorities in Slovakia?
Attila József called the Danube „eternity’s river.” War after war is absolved in its waters hesays in the poem. The Danube is not a border that divides but a great wise river that connects
the diverse peoples living along its banks and allows their blood to flow together – not inbloodletting wars but in the mingling of millions united in their humanity. It is only this new
breed of Hungarian whose passion is to „build bridges instead of borders, / bolt by bolt, girder
by girder.” This, it seems to me, is the natural and the most humane solution to ethnic disharmony. To create a new order where all who want to be Hungarian, be they Cuman, Jew,
Gypsy or Mongolian, can become Hungarian. Now this may strike us as an American idea. It
certainly sounds like it. Unfortunately, in József’s day most of his contemporaries were miredin the German idea of Lebensborn where Aryans were to mate only with other Aryans. For a
Cuman like Attila József, whose skin was several shades off the mark and whose father was„half Rumanian or maybe all,” the very notion of racial purity was repulsive. His new breedof Hungarian was a mixed breed – and one to be proud of.
434

On to the other question. If being Hungarian is not purity of blood, is it purity of language?
What is meant by pure Hungarian language? Is it Hungarian stripped of all foreign words likesógor from the German or zseb from the Turkic or puska from the Russian, and so on, and soon? The list of borrowed foreign words is rather long. If we would insist on such verbal
cleansing, I’m afraid the Hungarian dictionary would suddenly become very, very thin. Attila
József reveled in the rich mixture in his changing Hungarian language because it was kinetic,
flowing like the Danube River, taking all that was tossed into it, dredging up new riches fromfar away places. He was especially fond of dialects. In his poem On the City’s Edge, he writes:
We are what we are.
A new breed in a new soil.
We have our own dialect,instead of parting our hair,
we slick it back.
Our God is not the intellect,
our Trinity is coal, steel,and oil. Crude holy oil.
Linguists tell us: The purer a language, the poorer a language. In point of fact, a languagethat is 100% pure is a dead language (Latin is a ready example). If language is like a river, it
is enriched by all that it touches. But if it is isolated, protected, conserved like a jar ofpreserves in a back pantry, it becomes pale, anemic, lethargic, inexpressive, hardly capable ofunderstanding or engendering diplomacy, commerce or great literature. Sadly, it would bedestined to the same fate as the language of the poor Csángós living in Rumania. If we would
insist that Hungarian identity is connected exclusively with language then, as a people and asa culture, we would be destined to remain mired in obscurity. In a poem with the title
Miraculous Hind, József writes:
Hungarians, poor Hungarians!
Where are you chasing that pure white hind?
Whoever pursues it, perishes,
his women, his children, his kind.
To Attila József the insistence on purity of blood and purity of language were not only
alien to the human spirit but dangerous. Like the Csángos, he felt in exile in his own country
where his foster parents changed his name from Attila to Steve, because Attila was not a
Christian name, and where he was expelled from school for a poem that tragically echoes how
the Csángos feel about their identity to this day.
In the June, 2005, issue of National Geographic which featured the fading world of the
Csángos, our own Dr. András Ludányi says that to „stay a Csángó, you have to live a life of
constant challenge to your identity... the pull of the world may be too strong for their fading
customs and their obscure language. In the same article, a Csángó’s lament,: „I have neither acountry nor a home,” could have been penned by Attila József himself:
I have no father, I have no mother,
I have no God, I have no land,
I have no cradle or a cover,no kiss, no lover’s hand.
Attila József did not abandon his father or his mother or his God or his country. But it was
his father, his mother, his country, his God who abandoned him and his Hungarian brothers
trapped on the other side of new and unjust borders. József never abandoned the suffering of435

his fellow Hungarians lost to us after the First World War. In the poem A Sad Hungarian’s
Lament, József writes:
In forbidding, distant landsa Hungarian voice searches for the Lord,
for the old home, for brothers and sisters.
Now all it can do is mourn and mourn.
How fleeting those petals of joy,mired now in a swamp in Transylvania,
the last shreds of its green hope
all but dead in the bogs of Slovakia.
In another haunting poem titled Hungary is Far Away, József is searching for his country,
asking the Lord if He has seen her:
Hungary is far away.
Hungary is beyond the mountains.
She comes only when blackbirds sing,she comes wearing next to nothing,she comes at dawn
in light,
when the wind is warmer.
I hear her clear song,
I hear the anvil and the hammer.
Lord, have you seen Hungary?
I know her tongue is not easy.
I know my heart is heavy.
Lord, have you seen Hungary?
Girls are runninglike the morning wind,
their hair chases clouds
in the eastern sky.
And here she isbraiding bread.
Oh, she is more slenderthan the scent of this lily,
more threadbare than its
night shadow.
Lord, have you seen Hungary?
It is autumn there.
Lord, have you forgotten where
you could’ve planted her?
Your dry, rustling, lonely flower?
Another question: Do we have to live in Hungary to be Hungarian? Attila József lived in
France for a while as did Endre Ady; Sándor Márai and György Faludy lived in the UnitedStates. Yet none of these great writers ever stopped being Hungarian; on the contrary, theirworks became intensely more Hungarian than those of their contemporaries who stayed athome. In the poem Elegy, József’s longing for his poor homeland is a great deal more thansimple nostalgia:436

Recognize it?
The desolate joythat keeps drawing you backto a landscape that won’t
let you go? The exquisite
suffering that keeps you there?
A child beaten
into a faraway corner
longing for his mother?
A place where you can cry?
Where you can bear to be yourself?
Where you can bear to be alone?
My God, my God, this is my home.
Now comes what appears to be a trick question. Can you have a Hungarian literature
without the Hungarian language?
To answer this question, all we need to consider is that early Hungarian literature waswritten in Latin. Janus Pannonius is an apt example of a great Hungarian poet who wrote onlyin Latin. Just as we can read Shakespeare and Goethe in Hungarian, an American can read
Attila József or Sándor Márai or Antal Szerb in English. Even if every Hungarian writer in
Hungary would write in English, we would still have a Hungarian literature. How? Let’s lookat the Irish example. Since the Irish have abandoned their rather obscure Gaelic in favor of aworld language, their cultural achievements have catapulted them to the world stage. We
know of Irish literature through the English writings of James Joyce and William Butler Yates
and Sean O’Casey. But getting back to Hungarian literature. Because of his eloquent
knowledge of a world language (English), which he learned in prison, our most well-known
Hungarian, Lajos Kossuth, was nothing short of a phenomenon in the 19th Century when hewent „global” as a champion of liberty.
The word „global” still has an ominously threatening meaning to those of us who are
insecure with our identity. As absurd as it sounds, even learning another language in addition
to Hungarian can be viewed as part of the process toward the evil that is globalization which,through some innocuous and demonic process, will surely swallow up our Hungarian
identity? Back in the 1920’s and 1930’s a polyglot (one who was a master of several
languages) was a pejorative word tantamount to being a „szélhámos” (windbag). To many
villagers, the exodus to the city that was worldly and corrupt and a babel of languages, evoked
the same all-consuming anxiety. To belong to a larger community meant that one no longer
belonged to the village and was on the verge of betraying his or her tribal identity. The notionof a global village where one can at once belong to the world and retain his or her identity
could not have been more alien.
Is it a good thing to belong to a larger community like Europe? Is it a good thing to belong
to the world”? Our distinguished Nobel Laureates, and we are very proud of them, certainly
belong to the world. And, need I add, these were the new breed of Hungarians of diverse
ethnic backgrounds, whose work was not recognized until they published in a world language.
Take the case of our last Nobel Laureate: The world seems to have know about our Nobel
Laureate Imre Kertész’s work before we have. How could that be? Because most of his works
were published in German, a Weltsprache.
And now Imre Kertész belongs to the world.

437

And Attila József also belongs to the world – or at least to the world of my college English
classes in Miami and to the growing family of readers who are becoming more and morefamiliar with our great modern poet.
In 1993, Attila József’s name was taken off a street sign in Eger because of the poet’ssocialist past. At the time I was teaching Attila József in translation and I mentioned the street
name change to my students. They responded by writing letters of protest to Élet és Irodalom
saying in effect that Attila József now belongs to the world and that included the New Worldas well. One of the editors, István Hell of Élet és Irodalom published a short editorial fromwhich I would like to quote a few brief paragraphs as they appeared in the original Hungarian:
A miami Florida International University magyarul nem is beszélő, angol, spanyol, arab, németés délszláv neveket viselő hallgatói tettek hitet József Attila költészetének világirodalmi jelentősége mellett. Az ifjú kollégák a költőt angol fordításból ismerik, a harmadik kiadásban
megjelent Perched On Nothing’s Branch című válogatott kötetből (tranlated by Peter Hargitai,
introduction by David Kirby, illustrated by Elizabeth Woodsmall, Apalachee Press, 1993) –szóval miután egy szatyorba gyűrtem a borítékokat, egymás után bontogattam fel őket egy
Attila úti (hun) presszóban, s nagyot lélegeztem elolvasásuk közben a szmókos-szmogos
budapesti-kocsmai levegőégből...
Hát... most érdemes volna – dokumentatíve – hiány nélkül közölni az utca és a föld fiát féltékenyen védő leveleket. Erre azonban itt nem kerülhet sor (az Árgus nyári számában azonban
majd publikálunk belőlük egy jó adagot), hiszen egyenként három-, négy-, ötoldalas kicsi
esszékről van szó, több száz flekk az „anyag”. Kedves Hell úr – írja például a fordító, s József
Attilát oktató Hargitai Péter professzor –, amint ön is láthatja majd a hallgatóim ajánlóleveleiből (az angol eredetiben „testimonial”, my English is not too good, sorry H. I.), József
Attilához nem érhetnek fel a támadások: ő már a világhoz, tehát az Új világhoz is tartozik, ahol
a diákok és a költészet szerelmesei szívében él.
Hargitai professzor szerint ezek a buta magyarországi támadások nemcsak József Attila költői
hagyatékát teszik kockára, hanem az ország új, törékeny demokráciáját is, azt a törekvést, hogy
megvalósulhasson végre a politikai preferenciáktól független művészi szabadság.
Egy Mededovic Azra nevű levélíró a bosnyák háború előzményét, az elvakult nyelvi, politikai ésvallási türelmetlenséget és radikalizmust állítja párhuzamba a József Attila ellen uszítók„istenével” és „hazájával”. De – és éppen ez a legfigyelemreméltóbb az egész levélcsokorban –minden kis írás önálló, szuverén mű, saját szempontokkal, amelyeket csak József Attila
szeretete (nem pediglen ideológia, vallás, politikai nézet) kapcsol össze. Némelyek mentegetikés „ifjúkori botlásnak” tartják József Attila kommunistaságát, mások úgy hiszik, szinte kötelező
volt a Horthy-rendszerben a felelős értelmiségieknek a baloldalhoz csatlakozni. Ismét mások
megkönnyeztető, tragikus sorsára apellálnak.
Leginkább azon a levélírón hatódtam meg, aki szerint későn elsiratva, harminchat fokos lázban
„égve” kell (azaz lehet) tekintenünk a költőre, olyan haraggal, amilyennel ő a Mama alakját„,próbálta összeállítani”, idézte fel. Harminchat fokos lázban égve mindig – és mindig, megmegállva.
P. S. Kedves miami barátaim, amerikai ÉS-olvasók. Levél megy. És köszönöm maguknak, hogy
maguknak is köszönhetem – köszönhetjük – a világhoz tartozó József Attilát. (Élet és Irodalom,
1993)

It appears Hungarian literature is finding a home in some hearts.
When I was invited to the Hungarian Parliament as one of the participants in the
HUNGARY 2000 Program whose focus was how to improve Hungary’s Image in the 21stCentury, I urged the Minister of Education (a Mr. Pokornyi, I believe) who was bemoaning
the fact that Hungarian universities still maintained a Department of the Steam Locomotive(Gőzmozdony Tanszék, in an age of rocket propulsion), not only to create a translation site on438

the world wide web but to dramatically enlarge English language education. It was my hopethat in time (and this may take a generation), Hungary could become bilingual not unlike mycity of Miami where English and Spanish are the very near being the official languages. In
this way, armed so to speak with a world language in addition to Hungarian, Hungary would
enter the family of nations on a surer footing, not in linguistic isolation but with the ability tocommunicate effectively and to thrive politically, economically and culturally. (In all
likelihood, English is destined to become the official language of the European Union.)
Question: Would we lose our Hungarian identity because of this? On the contrary. Like theIrish example, we would stand only to gain. And like Attila József’s new breed of Hungarians
we would be the beneficiaries of a rich mixture of cultures that would make us more open,
more European, more tolerant of other races, ethnic groups, people of other ideologicalpersuasions or sexual orientation. We would not be left behind like the poor Csángós are left
behind, „as stones lying in the street,” to use Attila József’s words, „trampled in the mire anddust, / longing to be a temple’s towering dome.”
In a sense Attila József’s very poems are towering domes in themselves, built out of thescattered stones of his tragic life. It is our hope that the world will take notice. To me, Attila
József’s poetry is distinctively Hungarian in both Hungarian and English and, above all,distinctively human. Benedetto Croce, the great Italian critic of the last century, read only one
Attila József poem in Italian and he had this to say: „Attila József is one of the greatest poetsof humanity and the poor.”
I believe the word „humanity” applies not only to Hungary but to Europe, the world–even
the New World where we are also like „stones” lying in the street „longing to be a temple’s
towering dome.” („Stones” by Attila József). József’s „towering dome” is our greater global
humanity. The ocean between Europe and America is like a great Danube that, instead of
separating us, unites us „in the mingling of millions.”

439

EEVA HAVERINEN
Literature and Confessions –Sándor Márai as a Confessional Writer?
Majdnem növényi élet. Ritkán néhány lépés a ház előtt. A gyengeség
kényszerít, hogy néhány lépés után leüljek, akár egy lépcsőfokra. A
lakásban is pihenni kell, ha egyik szobából átmegyek a másikba. Néhaírok egy válaszlevelet, matter of fact. Máskülönben semmit. A
lámpaoltáshoz előkészített olvasmányok – Szophoklész, Cervantes,
Arany – hónapok óta érintetlenek. Csömör, ha eszembe jut az „irodalom”. Minden szó elfed csak, nem mutatja a valóságot. A valóság„más”. Néha dereng a nihil. Ugyanakkor a honvágy, milyen csodálatos volt az „irodalom” – a másik, az igazi, melyet áram járt át, minta csillagokat és Jancsit és Juliskát. (Sándor Márai, 24th January 1987.)

Introduction
Understanding literary texts requires pre-knowledge and a certain competence.1324
Paratexts1325 form a part of the mediation between reader, writer, and publisher, serving as ahelping hand in the interpretation process. Thus, paratext is a bit like context in a certain
respect: it is impossible to imagine a text, or understanding one, without it. Definitions
regarding genre, for example, are made in paratexts: the foreword, the title and – the conceptof paratext understood in a broad sense – literary discussion around a text. Further, when
considering literature and its confession(al)s, paratexts’ role becomes essentially significant as
the questions of sincerity, the writer’s position in relation to his/her work, as well as readingaudiences’ competence regarding the conventions of different genres, raises. In a way it could
be claimed that without paratexts there would not be confessional literature in the first place –or any kind of literature for that matter.
In the following I shall look into the concept of confession and its roots as well as
confessional writing from reception-orientated point of view the crucial question being: Is
there a general model of the kind of a collective reception process that results in attributing
the label of ‘confessional author’ to a certain author? I will also look into the case of
Hungarian author Sándor Márai (1900–1989) from the point of view of ‘confessional
writing’, and his reception in Finland. In this the main questions are: What are theconsequences of reading Sándor Márai’s production in the light of the concept of confessional
author or the notion of autobiographical writing? Is it possible to resist or ignore thedefinitions made in paratexts, and if so, to what extent and what might be the consequences ofthese choices considering the processes of meaning-making?
Confessionals of the literature – historical and terminological notions
Augustine’s Confessions, written in the end of fourth century, Blaise Pascal’s Pensées fromthe 17th century, and Jean-Jacques Rousseau’s Confessions from the 18th century are perhaps
the most famous and also important works in the realm of confessional writing in the western
1324

CULLER 1975.

1325

GENETTE 1987.

440

world as they have influenced later diary genre as well as autobiographical writing in general.
It has been suggested that the genre of individual memoir seems to have required theemergence of the Renaissance and its idea of the self. People wrote religious autobiographies
in monasteries already in the Middle Age but not until the 18th century did the introspective
non-religious writing – in the form of diary – rise. Logbooks and spiritual diaries influenced
the development of diary genre which reached the nature of so-called journal intime, diary as
we know it now, in 19th century. Further, Peter Brooks notes:
Western culture, most strikingly since the Romantic era to our day, has made confessional
speech a prime mark of authenticity, par excellence the kind of speech in which the individual
authenticates his inner truth. In a contemporary culture that celebrates the therapeutic value ofgetting it all in public, confession has become nearly banal, the everyday business of talk shows,
as if ordinary person could claim his individual identity only in the act of confessing. We appear
today to live in a generalized demand for transparency that entails a kind of tyranny of therequirement to confess. [...] Our contemporary fascination with – though perhaps simultaneously revulsion from – the public, televised confession demonstrates the banalization ofconfessional practices. Tell-all literature sells well.1326

To define the concept ‘confessional author’, one must start with defining ‘confession’. By
looking into the ideas a few theorists, it becomes clear that the concept can be understood in
various, even somewhat contradictory ways. Dennis A. Foster claims in his Confession andComplicity in Narrative the following:
Usually, it involves a narrator disclosing a secret knowledge to another, as a speaker to alistener, writer to reader, confessor to confessor. A full confession would presumably requirethat a private knowledge be revealed in a way that would allow another to understand, judge,
forgive, and perhaps even sympathize. In most confessions, of course, the forms of expression
are purely conventional, an acknowledgement of the predictable, almost ritualistic nature ofmost sin. A confessor speaks in guilt, feeling estranged from God and, consequently, strange tohimself. The ordinary failings of human nature are universal and all the sinner’s words need to
do is acknowledge that nature, not specify the sin. [...] [T]o be absolved, it is enough to submit
to the rite of the sacrament.1327

To bring up the Finnish context regarding confessionals of literature, I shall now have a brieflook at the definition that Martti Anhava gives to confession:
One can analyze one’s life, problems and different side’s of one’s selfhood endlessly in diaries,
letters or essays but all introspection is not confessing and all confessions are not confessional.
The concept ‘confession’ seems to require some kind of norm-breaking effort, which usually
includes also subjecting oneself to possible embarrassment or shame. This is the case in
confessing a crime when the input for this action is not extrinsic but intrinsically caused, i.e., thereason for proceeding this action is to sooth one’s conscience. This is not to say that a
confession must be about something illegal. It is enough that it touches confessor’s pride or selfimage. This can happen also when a person admits having been weak or wrong in one way or
another.1328 (My translation and italics.)

Anhava takes up the case of Christer Kihlman, a Finnish author who wrote an autobiographical book Ihminen joka järkkyi (1971) which dealt with rather delicate and personal
issues, including the writer’s failed marriage, homosexuality and alcoholism. Later, Kihlman
has stated that he, however, does not see the book as confessional but that he prefers to call it‘an emotional report’. The reason for this, according to him, is that the book is not about any
kind of a confessional, meaning the chair that was invented in the middle of sixteenth century
1326

BROOKS 2001, 4–6.

1327

FOSTER 1987, 2–3.

1328

ANHAVA 2004, 15–16.

441

by archbishop of Milan.1329 According to Anhava, this is to say Kihlman seems to consider
that the term ‘confessional book’ implies feeling guilt and regretting. Anhava, on the other
hand, sees these two as possible but not essential features of a confessional book.1330
Brooks’ notions differ in this regard: according to him ‘the verbal act that begins „I
confess” entails guilt, which is already there in the act of confessing, so that the referent – thisparticular guilt – may merely be a by-product of the verbal act.’ Brooks refers in his
considerations to J. L. Austin’s (1962) speech act theory when noting that the constative
meaning of the act of confessing is ‘I have committed a sin’ while its performative meaning is‘absolve me of my sins’.1331
What is noteworthy, Brooks looks not only into non-fictive confessions, real cases fromthe history of American judicial system, but also confessions in fictive texts. Similarly, Foster
analyses novels that are not confessional in the ‘traditional’ sense which Kihlman’s book, on
the other hand, is which however does not mean that it would be it self-evidently (considering
Kihlman’s previously quoted comments). Foster’s analysis includes Becket’s The Unnamable, Faulkner’s Absalom, Absalom and Hawthorne’s The Scarlet Letter, and according tohim ‘[t]he confessional tradition informs the workings of many kinds of narrative, thesignificant feature being that they are narrated by characters consumed with guilt and driven
to talk about it’.1332 Further:
The confessional relation [...] is not limited to religion or fiction. [...] [P]erhaps the mostimportant knowledge of every culture, is contained and transmitted by the narratives that eachof us is told, reproducing us in the image of the world. And when I claim that much narrative isinformed by desire and obligation, I am also claiming that this narrative is allied with thegrounds of passion provided by the family and religion, and with the stories they tell.
Confession is not an incidental narrative form within these institutions: it is a mode by whichpeople enter into the discourse of their culture, where they step beyond reiteration of the stories
and into interpretation. It represents an attempt to understand the terms and the limits by which
the people are defined, both as they listen to the confession of others and as they recount theirown transgressions. It is this demand for understanding that other narratives will repeat as anintegral part of their production and effect.1333

This is to say that Foster does not pay much attention to the relation between a writer’s lifeand his / her production: in his definition, the concept stands for a certain narrative mode.
Foster’s idea of texts’ and their writer’s and readers’ relation can be traced back to Roland
Barthes and Jacques Derrida which can also be seen as the reason for his lack of interest in
autobiographical details or writers’ intentions. For this reason, Foster’s as well as Brooks’
ideas are interesting: as can be seen, they find an alternative way of dealing with confessions
and literature, a way which in Foster’s case seems to be leaning more on the way poststructuralist tradition sees the relations of writing and reality. Contrary to Foster’s approach,when using the concept ‘confessional author’ in a more traditional way, the definition is notand cannot be based on a single text or narrative mode but requires investigations inbiographical details and an analysis on the relation between the life and production of theauthor in question, as well as linking these two realities, textual and the ‘actual’, together, andthus – to some extent – seeing a cause and effect relation between these two.
1329

See BROOKS 2001, 101.

1330

ANHAVA 2004, 110.

1331

BROOKS 2001, 21.

1332

FOSTER 1987, 18.

1333

FOSTER 1987, 7, my italics.

442

Sándor Márai as a confessional writer
Considering Sándor Márai’s case, the question mark in the title of this article becomes crucial
but also, in a way, unnecessary. One of the most crucial themes or, referring to Foster,narrative mode, in Márai’s prose is confession, for example in the novels A Gyertyák csonkigégnek (Embers), Az igazi, and Egy polgár vallomásai (The Confessions of a Haut-Bourgeois).
This is to say that even when concentrating solely on texts, confessing as a narrative mode ora thematic factor serves as a crucial aspect to Márai’s production. In the case of Egy polgár
vallomásai the question of confessing is brought up already in the title of the book. Moreover,this novel has been defined as (auto)biographical. In Az Igazi, on the other hand, we find awoman revealing the story of her failed marriage to another woman, and after that readers areserved with the same story from her husband’s perspective. A similar setting of telling thetruth of the past – or trying to find one – can be found in A Gyertyák csonkig égnek, now
between two men. A general, an old man, has been waiting for over forty years for his friend
Konrád to arrive, a friend who once left after a hunting trip without giving any explanations.
The general is certain that during their hunting trip this dearest friend of his was in fact about
to shoot him and, for this reason, left and never came back until now, forty-one years later.
But the question the general has for his friend is not about whether this friend really meant tokill him. Instead, he wants to know the truth, the whole truth and nothing but that: Why was
Konrád about to do what he then could not, and did the general’s wife know about the plan?
And finally: what is the real meaning of life: is not it the passion that once touches the heart,the soul and the body and keeps on burning till the day we die? But paradoxically, in theprocess of finding out the truth the general talks more than listens. Maybe more than willingto hear his old friend confess it is he who needs to tell all. Tell all to ease the pain that theburden cast by the past causes him.
In addition to more fictive writing, Márai wrote diaries 1334 which were published (Napló
1945-1989). Autobiographical writing often includes some kind of exhibitionism andrevealing which is characteristic of confessions. Further, diaries can be – and often are –treated also as a source of information about the writer’s life and the reality in which the morefictive texts have been written. This practice is a result of the conventions of the diary genre
and the way this convention persuades readers to read (published) diaries and otherautobiographical texts. A diary can, therefore, be seen as a sort of a speech act andperformative in which a writer confesses while readers’ mission is to listen and believe and in
this way to play along and participate in the writer’s performative.1335 For the sake of the
autobiographical pact,1336 writer, narrator, and the main character are taken as one and thesame in the reception of autobiographical writing, and this too is a reading scheme that iscaused by the convention. Therefore, autobiographical texts are seen in a special relation with
their external reality. Among other non-fictive data, they can be and have been treated as asort of information bank in positivistic as well as the more recent and subtler contextualizing
methods. Further, only by comparing what we ‘know’ about the writer’s life, knowledge
1334

One might call Márai’s diaries also ‘journals’ as there is also more report-like style in thesewritings. Márai’s notes from his last three years of living are especially interesting in this respectsince they are both very personal but also poetic and aphoristic which makes them at the sametime impersonal and thus paradoxically also something general. On the terminological distinctions,‘diary’ versus ‘journal’, see GANNETT (1992).

1335

See AUSTIN 1962.

1336

LEJEUNE 1989.

443

which is transmitted via paratexts and documents, with the more fictive texts of a certain
author, the label of confessional author in the traditional definition of the concept can begiven.
Márai has not been commonly defined as a confessional author in this latter meaning of theconcept. When first introduced to Finnish readers in 1940’s,1337 Márai was praised for his‘sense of contemporary European spirit’.1338 On the other hand, in a more detailed analysis, it
was also claimed that the best way to speak and tell others about the irony-veiled world within
Márai’s books, as well as the motions of human soul and conscience that are represented inthem, is to apply a ‘just a small quantity of scholarly concepts’ and, instead, speak in a‘confessional, sincere and intuitive way’.1339 Later, in the second coming of Márai into
Finnish consciousness in late 20th and early 21st century, more emphasis has been given on theconfessional spirit of his production. One reason for this is obviously the vast publication of
Márai’s diaries since 1940’s till his death in 1989. Also, as noted above, Egy polgár
vallomásai has been defined as autobiographical. This piece of information is offered for
Finnish readers for example in an article of Hannu Launonen 1340 as well as in the after
words1341 of Mietteiden kirja1342 and Kynttilät palavat loppuun.1343 As Tuomo Lahdelma(2001), in outlining the main features of Márai’s production, notes that autobiographical,
confessional way of writing has become a ‘real trademark’ of Márai, he is in fact serving
readers with this kind of interpretation and definition of the writer, and thus the code ofreading Márai’s production through the life-text1344 is being set.
But then again, to get back to J.L. Austin, a reader needs to be willing to participate in the
speech act, i.e. willing to believe the writer in his act of confessing, and play along. In
addition, the one committing the speech act must be sincere. This brings us to the problematicquestion of writer’s intention. In autobiographical writing the intention is, I think, in theconvention which creates the illusion of truth in reception processes if and when readers havethis special competence regarding genre of autobiographical writing. Thus, diaries can be
defined as intentional in this respect because of the autobiographical pact which exists due tothe convention: the „intention” of the genre of autobiographical writing is to reveal its writer’strue reality, to reflect ‘lifeworld’.1345 The pact and the convention can be rejected but both ofthem are present in the negation as well because resisting is possible only when the one who
is resisting knows what is expected of him and is thus capable of choosing between the given
position, and rejecting it.
1337

At the time, Helga NUORPUU translated two of Márai Novels into Finnish: Vendégjáték Bolzanóban (Casanovan ainoa rakkaus, 1942) and Az Igazi (Sinipunainen nauha, 1944).

1338

KROHN 1944.

1339

ANTAL 1944.

1340

LAUNONEN, 2001.

1341

See LAHDELMA (2001, 2003).

1342

Mietteiden kirja (2003) consists of texts from Márai’s shorter prose writings A négy évszak, Ég és
föld, and Füveskönyv, selected and translated by Tuomo LAHDELMA.

1343

Kynttilät palavat loppuun is the Finnish translation of A Gyertyák csonkig égnek, translated by
Tuomo LAHDELMA. 2001.

1344

In the context of this article, the concept of ‘life-text’ stands for a certain person’s life as well as
biography-texts written on that life.

1345

See FOKKEMA 1984, 4.

444

However, when the book is classified as a novel, for example, the relation between its
world and the author’s life-text is more ambivalent, even somewhat absent – unless there areparatexts in which the writer is classified as a confessional author and/or readers are given
facts about the writer’s life that seem to appear in one way or another also in the non-factual
texts of the author in question (in the form of story lines or thematic factures, for example).
Through these factors, then, the meaning-potent and a sort of a cause and effect relation
between these two „texts” or worlds can be set. In some cases, due to the choices made, thiscan lead into a reception process of trying to understand merely life through a text and not theother way around, let alone concentrating solely on the primary text: the book.
New criticism belongs to the history more than to the present-day of literary scholarship,
and the Author is not so dead anymore.1346 It must also be noted that New Criticism’s point ofview and its conception of ‘intentional fallacy’ has later been challenged by a conception
according to which it is equally problematic to treat a text as if it had never been written byanybody in the first place, an approach which could be called ‘fallacy of the absolute text’.1347
There are also, of course, compromises between these two extremes: one can contextualize atext in other ways besides seeking the intention or reading a literary text through its writer’sbiography. Thus, comparing the primary text to other texts, including life-text, is now allowed
and even recommended. However, when reading something as confessional or autobiographical, paratexts, and other sources that mediate the definition of an author as a confessional
writer or some book as autobiographical to new reading generations, are to be consideredessential: they create a horizon that affects the reception process.

Contextualising
Reading texts through different codes increases the amount of information one can receive inthe reception process. According to D. W. Fokkema1348 (1984) there are codes that determine
the text and the better a recipient knows them and can decode them, the more information heor she will be able to elicit from a text. The codes are linguistic code, literary code, genericcode, period code or group code and the idiolect of the author.1349 Fokkema considers the
fourth code as the most important one when writing literary history but curiously in somecases, for example in Finland as Finnish literary historian Hannu K. Riikonen notes, the fifthcode, the idiolect of the author, has traditionally been of the greatest interest as literary
historians have paid great attention to authors’ biographies.1350
What is interesting now is the question whether autobiographical writing should be seen asa genre – in which case recognizing it would be decoding the generic code – or if the notionof some book as autobiographical is decoding the fifth code. Further, it might perhaps bebetter to separate it from the idiolect and call it the sixth code, biographical code, because
although Riikonen considers concentrating on biography of an author as examining the fifthcode, this way of interpreting is often more than looking into the personal style of a certain1346

In this, I am of course referring to BARTHES’ (1995) famous essay that has strongly affected
literary scholarship in the 20th century.

1347

RICOEUR 1976.

1348

FOKKEMA 1984.

1349

FOKKEMA 1984, 8–9.

1350

RIIKONEN 1989, 158.

445

author: the focus is not solely on the texts written by the writer but also on the texture of life
as well as the texts written about the writer. To answer my question, in the case of diary,
notions of confession and autobiographical writing are natural since diary is a genre theconventions of which bring the act of confessing into picture. However, when the question ofconfession and autobiographical writing is taken up in the case of interpreting a novel, theemphasis is on decoding the fifth and sixth code, or to put it in a more pointed way: in aninterpretation in which the relation is being set between the text and the life-text, an act which
requires investigations in the author’s biography. In some cases this might turn the act ofinterpreting into reductionism which may not increase the amount of information recipient
can receive but – because of concentrating mainly on one code alone – decrease it.
But has Márai’s production been an object of ‘reduction-orientated’ reading? I do not think
so. As a matter of fact, picture of Sándor Márai’s production seems to be quite colourful as heis described as a many-sided writer. As examples of Finnish reception, Tuomo Lahdelma(2003) and Seppo Järvinen (2003) describe Márai as essayist, aphorist, columnist, novelist,
journalist, sad humorist, and Stoic. In his critique, Järvinen presents a short biography of
Márai in which the author’s suicide is mentioned, a fact that might be considered as a piece of
irrelevant information when interpreting literature. Suicide is mentioned also in the above
mentioned Tuomo Lahdelma’s (2001) after word as well as Susanna Fahlström’s (1993)
article on Márai. In the latter, the emphasis is on Márai’s production as immigrant/emigrant
literature, and his life is described as tragic because of his constant moving from a country toanother one which led to losing his original home and therefore also, in certain respect, his‘self’. These choices made in paratexts presumably also affect the future readings of theauthor’s production. However, the facts concerning his life are not given in a way that would
imply interpreting Márai’s production through his life-text only: other „texts” are used as
referents too, especially stoic philosophy, devotional literature, emigrant literature, as well asworks of authors such as Gyula Krúdy, Dezső Kosztolány, Robert Musil, Stefan Zweig,
Joseph Roth and Joseph Conrad. Texts and contexts are in balance and inseparable from eachother.

Conclusion
Looking into literature from reception-orientated point of view, it can be stated that meaning
potential becomes actualized in the reading act, and a text is always interpreted in the context
of reality. Raymond Williams (1977) emphasizes in his Marxism and Literature thatcategories such as literature versus the reality are artificial as literature is not just ideologicalor aesthetic but both. Thus, one can further make the conclusion that no confession is justabout reality but receives its aesthetic mode of being as well when becoming literature.
According Hayden White (1987, 2001a, 2001b), the process of selection when telling
about history, or about reality in general, and turning real events into textual representation –a narrative – fictionalizes history although from traditional historiography’s view point it is
supposed to merely reflect it. Thus, it could be stated that a confession is more a mode oftelling and reading than a mirror of truth. Similarly, interpretations take place in the context ofreality but this can happen in various ways. When one is looking into a text in the light ofsuch paratexts that offer a recipient an autobiographical reading scheme, one easily sees the
text in and through this light. It is, of course, possible to change one’s position, to step in the
shadow, the negation of the suggested reading scheme whatever it may be. But a shadow is asign of its opposite, and rejecting the position that conventions or common interpretations areoffering, happens always in relation to them.
446

Conventions set limits regarding the interpretation process but they are also a resource:
meaningful reception process overall would not be possible without models, frames, andhorizons, some kind of pre-knowledge (see Jauss 1970). Knowing that the quotation in the
beginning of this article is from a diary of Sándor Márai, adds to the process of understanding
the text fragment: This is the writer speaking, not a fictional character. This is a man during
his last years of living, a solitary man whose wife and all comrades have passed away. This isa writer who claims having lost his faith in literature – and still keeps on writing. And whensaying this and all the things above, this present article becomes a paratext that affects further
readings and maybe, somewhat paradoxically, even strengthens the possible route of reading
Márai’s production in the light of his life-text – among other texts, I hope.

References
ANHAVA, Martti (2004) Totta puhuen, Helsinki, Otava.
ANTAL, L. (1944) „Sándor Márai”, Valvoja 38:3, 100–108.
AUSTIN, John L. (1962) How to Do Things with Words?, Cambridge, Harvard University Press.
BARTHES, Roland (1995) The Death of the Author, in Seán BURKE, Authorship: From Plato to Postmodernism: A Reader, Edinburgh University Press, 125–130.
BROOKS, Peter (2001) Troubling Confessions, Chicago & London, The University of Chicago Press.
CULLER, Jonathan (1975) Structuralist Poetics, London, Routledge & Kegan Paul.
FAHLSTRÖM, Susanna (1993) „En tragisk utvandring: om Sándor Márai och hans dikt Likpredikan(Halotti beszéd)”, Horisont 40:6, 40–42.
FOKKEMA, Douwe W. (1984) Literary History, Modernism, and Postmodernism, Amsterdam/Philadelphia,
John Benjamins Publishing Company.
FOSTER, Dennis A. (1987) Confession and Complicity in Narrative, Cambridge, Cambridge University
Press.
GANNETT, Cynthia (1992) Gender and Journal. Diaries and the Academic Discourse, New York,
University Press.
GENETTE, Gerard (1987) Paratexte, Frankfurt, Campus.
JAUSS, Hans Robert (1970) Literaturgeschichte als Provokation, Frankfurt am Main.
JÄRVINEN, Seppo (2004) „Surullisen humoristin mietteitä”.
In http://www.kiiltomato.net/?rcat=K%E4%E4nn%F6skirjallisuus&rid=750(Retrieved December 28, 2006.)
KROHN, Eino (1944) „Vakava draama kansanteatterissa”, Valvoja 38:1, 35–36.
KIHLMAN, Christer (1971) Ihminen joka järkkyi, Helsinki, Tammi.
LAHDELMA, Tuomo (2001) „Sándor Márai – tunnustuksellinen kirjailija”, in Sándor MÁRAI Kynttilät
palavat loppuun, Jyväskylä, Atena.
LAHDELMA, Tuomo (2003) „Sándor Márain meditaatiot”, in Sándor MÁRAI Mietteiden kirja, Atena,
Jyväskylä, 177–184.
LAUNONEN, Hannu (2001) Epäilyttävä kotimaa nimeltään maailma: uudelleen löydetty Sándor Márai
kuvaa mennyttä Eurooppaa ja maanpakolaisen tuntoja, Suomi–Unkari 21:4, 10–11.
LEJEUNE, Philippe (1989) On Autobiography, translation Katherine LEARY, University of Minnesota
Press.

447

MÁRAI Sándor (1990) A gyertyák csonkig égnek, Budapest, Akadémiai. (First published in 1942.)
MÁRAI Sándor (1991) Vendégjáték Bolzanóban, Budapest, Akadémiai. (First published in 1940.)
MÁRAI Sándor (1992) Az Igazi, Budapest, Akadémiai. (First published in 1941.)
MÁRAI Sándor (2002) Egy polgár vallomásai, Budapest, Európa. (First published in 1934.)MÁRAI Sándor (2002) Napló 1984–1989, Budapest, Helikon.
RICOEUR, Paul (1976) Interpretation theory: discourse and the surplus of meaning, Fort Forth, Texas
Christian University Press.
RIIKONEN, Hannu K. (1989) Koodien merkityksestä kirjallisuushistoriassa, in Liisa SAARILUOMA(ed.) Kirjallisuushistoria tänään, Helsinki, SKS, 155,164.
WHITE Hayden (1987) The Content of the Form. Narrative Discourse and Historical Representation,
Second impression, Baltimore and London, The Johns Hopkins University Press.
WHITE, Hayden (2001a) The historical text as literary artifact, in Geoffrey ROBERTS (ed.) History andNarrative Reader, Routledge, 221–236.
WHITE, Hayden (2001b) Historical emplotment and the problem of truth, in Geoffrey ROBERTS (ed.)
History and Narrative Reader, Routledge, 375–389.
WILLIAMS, Raymond (1977) Marxism and Literature, Oxford, Oxford University Press.

448

VEIT ZITAÜbersetzungen ungarischer Dramen –Vermittler der ungarischen Kultur
Kulturvermittlung in Wien nach dem Ausgleich im Kontext ihrer Netzwerke
Das Theater, als das in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts neben der Presse wichtigste
Leitmedium in Mitteleuropa, spielt im Prozess der Kulturschaffung und -vermittlung einewesentliche Rolle. Dabei repräsentieren übersetzte Bühnenwerke einerseits die Ausgangskultur, andererseits weisen sie nach postkolonialen Ansätzen jedoch stark auf die „Empfangssituation” der Zielkultur übersetzter Werke hin. Daher sind in die Analyse der Kultur
vermittelnden Rolle von Dramenübersetzungen nicht nur die Texte (das Original und dessenÜbersetzung), sondern auch der gesellschaftliche, wirtschaftliche und soziale Kontext sowie
die aufkommenden Machtfragen und die (trans)nationalen Netzwerke der Vermittler
einzubeziehen.
Aus diesem Grund ist es für die Untersuchung literarischer Texte unumgänglich, nicht nur
den Text an sich, sondern auch den Kontext mit all seinen Komponenten zu analysieren. In
Anlehnung an Pierre Bourdieu sind die Akteure und das literarische Feld im Feld der Macht
zu untersuchen.1351 Dies soll im Folgenden am Beispiel des Wiener Verlegers, Schriftstellers
und Übersetzers Leopold Rosner, einem wichtigen Kulturvermittler innerhalb derHabsburgermonarchie, ausgeführt werden.
Leopold Rosner (1838-1903) steht durch seine Herkunft und Jugendjahre in enger
Verbindung mit der urbanen Kultur Ungarns. Er wächst im kulturell heterogenen Pest auf und„wurde von seinen Angehörigen – einer alten Buchhändlerfamilie – gleichfalls für diesen
Beruf bestimmt”.1352 Im Alter von nur 18 Jahren erscheinen seine Beiträge in der Wiener
Theaterzeitung sowie im Wiener Theaterblatt.1353 Er will aber über das Theater nicht nur
schreiben, sondern auch selbst auf der Bühne stehen. 1858 debütiert er in Pressburg/Pozsony
und wird bald darauf ans Carl-Theater nach Wien engagiert, wo er unter Nestroys Direktion
bis 1860 wirkt.1354
1861 beginnt er in der Buchhandlung von Johann Baptist Wallishausser als Angestellter zu
arbeiten. Bei diesem k. k. Theaterverlag kann er früh selbstständig agieren und bald übt dergelernte Buchhändler eine leitende Funktion aus.1355 Zugleich ist Rosner auch für die
Hofbuchhandlung am Hohen Markt verantwortlich, wobei ihm beide Positionen weniger
1351

Vgl. Pierre BOURDIEU, Das literarische Feld. Die drei Vorgehensweisen, in (hg.) Louis PINTO,
Franz SCHULTHEIS, Streifzüge durch das literarische Feld, Konstanz, 1997, 36.

1352

Karl ROSNER (Hg.), Schatten aus dem alten Wien. Erinnerungen von Leopold ROSNER, Berlin,
1910, V.

1353

Vgl. Helmut BARAK, Zwischen Wallishausser und Wiener Verlag: Der Verleger und Buchhändler
Leopold Rosner, in: Herbert ZEMAN (Hg.), Jahrbuch des Wiener Goethe-Vereins, Wien, 1990, 57.

1354

Vgl. ebda, 58.

1355

Der Firmenleiter Klemm war mit seinen gesellschaftlichen und politischen Aufgaben derartig
beschäftigt, dass er die Verantwortung über das gesamte Sortiment Rosner anvertraute. Vgl.
Wiener Stadt- und Landesbibliothek, Handschriftensammlung, I.N. 53.805.

449

ökonomisches als symbolisches Kapital einbringen. Er lernt beispielsweise Grillparzer kennen
und knüpft lebenslange Freundschaften mit Schriftstellern, Schauspielern und Künstlern.1356
Neben seiner sorgfältigen Tätigkeit für die Reihe Wiener Theater-Repertoir verfasst er
mehrere Bühnenwerke und übersetzt aus dem Französischen, aber auch aus dem Ungarischen,wie zum Beispiel Werke von Mór Jókai und József Eötvös für den Wanderer.1357 In dieser
Zeit arbeitet Rosner auch an der Erstellung des Biographischen Lexikons des Kaisertums
Oesterreich mit, wobei er die Artikel über ungarische Schriftsteller und Wiener Vorstadtdichter und -schauspieler verfasst.1358
Das Jahr 1871 ist für Rosners weiteren Werdegang bedeutend – er gründet im ersten
Bezirk Wiens seinen eigenen Verlag. Das Gründungskapital des Verlags besteht in erster
Linie aus dem bei Wallishausser erworbenen symbolischen Kapital, wogegen es mit demökonomischen eher schlecht bestellt ist. Allerdings kann er seine Kontakte zu Wiener
Theaterdirektoren, Schauspielern und Schriftstellern sehr wohl zu seinem wirtschaftlichen
Vorteil nutzen. An das für die Firmengründung benötigte Geld gelangt er über ein anderes
Netzwerk, das ihm als Mitglied der Freimaurerbewegung offen steht.1359 Er gehört nicht nur
den Freimaurern, sondern auch der Künstlervereinigung Schlaraffia an, deren Mitglieder,
Literaten und Angehörige der Bühnenwelt sich in seiner Buchhandlung treffen.1360
In der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts ist Rosner nicht nur durch seine Tätigkeit als
Verleger ein wichtiger Akteur der Kommunikation zwischen Bühne und Publikum, sondern er
befindet sich als Vermittler auch an der Schaltstelle zwischen Literaten und Bühnen1361 sowie
zwischen SchriftstellerInnen und dem Lesepublikum.1362 Rosner präsentiert sich aber auchdurch das Verlegen von Werken, die nicht der offiziellen, staatlichen Linie entsprechen, als
Vermittler zwischen den in der österreichischen Reichshälfte der Monarchie verbotenen
Freimaurern und dem Staat.1363 Auch andere politisch nicht erwünschte Werke werden erst
durch ihr Erscheinen in Rosners Verlag einem größeren Lesepublikum bekannt. Neben
politischen und ökonomischen Schriften veröffentlicht Rosner literarische und literaturwissenschaftliche Werke. Sein Interesse gilt dabei nicht nur der profitablen Belletristik, auch lyrische,dramatische sowie literatur- und theatergeschichtliche Werke sind in seinem Sortiment zu
finden.1364 Rosners Wirken liefert dem literarischen Leben Wiens in den letzten drei
Jahrzehnten des 19. Jahrhunderts – und nachwirkend darüber hinaus – bedeutende Akzente.1365
1356

Karl ROSNER, Schatten aus dem alten Wien, VI.

1357

Zwischen 9. und 21. 01. 1862 erscheint eine seiner Übersetzungen in dieser Zeitschrift: „Die gutealte Frau”, eine Erzählung von Mór JÓKAI. Vgl. Mária RÓZSA, A bécsi Wanderer magyar vonatkozású közleményei, Magyar Könyvszemle 113 (1997), 349–376.

1358

Vgl. BARAK, Zwischen Wallishausser und Wiener Verlag, 59.

1359

Vgl. Johann W. NAGL, Jakob ZEIDLER, Eduard CASTLE, Deutsch-Österreichische Literaturgeschichte, Wien, 1935, 659.

1360

Vgl. Karl ROSNER, Damals. Bilderbuch einer Jugend, Düsseldorf, 1948, 52.

1361

Vgl. Leopold ROSNER, in Karl ROSNER, Schatten aus dem alten Wien, 4–5.

1362

Vgl. ebda, 182–183.

1363

Vgl. Karl ROSNER, Damals, S. 53.

1364

Rosner verlegt auch ein Werk von Eduard Wlassack, der damaligen grauen Eminenz in derGeneralintendanz des Hoftheaters, das als die Geschichte des Burgtheaters berühmt wird. Vgl.
BARAK, Zwischen Wallishausser und Wiener Verlag, S. 59.

1365

Vgl. ebda.

450

Seine Position als Vermittler zwischen Kulturen zeigt sich auch dadurch, dass er gutepersönliche Beziehungen zu zahlreichen jüdischen Literaten und auch zur Wiener Kultusgemeinde pflegt, obwohl er aus der Kultusgemeinde austritt und zum Katholizismus
konvertiert.1366 Als Verleger achtet Rosner einerseits auf das qualitative Erscheinungsbild derBücher, andererseits auf niedrige Preise bei den Broschüren und Heften, um ein größtmögliches Lesepublikum zu erreichen.1367 Diese Verlagspolitik betrifft auch die Publikationen
der Übersetzungen ungarischer Bühnenwerke.
Schon im Rahmen seiner Tätigkeit für die kaiserlich-königliche-Hoftheater-Buchdruckerei
von Wallishausser betreut Leopold Rosner von 1861 bis 1871 die in unregelmäßigen
Abständen erscheinende Reihe Wiener Theater-Repertoir redaktionell. Allerdings kann er
diese Publikationsreihe für dramatische Aufführungstexte im eigenen Verlag weder
weiterführen noch erwerben, weshalb er 1872 eine eigene Reihe für Theatertexte mit dem
Titel Neues Wiener Theater gründet. Zu dieser Zeit ist es üblich, dass die Texte der neuen
Bühnenwerke, die den Hauptbestandteil der Premieren sowohl der Vorstadtbühnen als auchdes Hoftheaters bilden, vom interessierten Publikum im Buchhandel erworben werden
können.1368 Für die Forschung bilden diese Reihen nicht nur die Quellensammlung mittlerweile oft vergessener Theaterstücke, sondern sie sind wichtige Belege für die Kooperationen
zwischen Theater und Verlag sowie zwischen Verleger und Übersetzer, und geben somit
Auskunft über gesellschaftspolitische Ereignisse.
Wie tragen diese Theater-Publikationsreihen zur Kulturvermittlung bei? Während in den
Ausgaben des Wiener Theater-Repertoirs neben Originalausgaben deutschsprachiger Autoren
vorwiegend Übersetzungen aus dem Französischen, Spanischen, Italienischen, Polnischen undDänischen verlegt werden,1369 erscheinen in der Reihe Neues Wiener Theater hauptsächlichdeutschsprachige Originale und neben Übertragungen aus dem Französischen auch übersetzte
ungarische Bühnenwerke. Französische Stücke bilden in beiden Reihen den Großteil derÜbertragungen, was auf die lange, historisch gewachsene Sonderstellung der französischen
Sprache und Literatur in der Monarchie zurückzuführen ist.
Wie lässt es sich aber erklären, dass Rosner ungarische Theaterstücke in seiner Reihe
veröffentlicht? Das Neue Wiener Theater erscheint von 1872 bis 1887, also erst nach dem
Ausgleich von 1867. Die staatlich vorgegebene politische Kooperation mit Ungarn im
Rahmen der Doppelmonarchie wirkt sich auf das gesellschaftliche und kulturelle Leben aus
und führt zu politischen Diskussionen. Wie von Kerekes bereits nachgewiesen, kommt es zum
Beispiel in dem von der Regierung subventionierten Pester Lloyd, einem Leitmedium derdamaligen Zeit, kurz nach der Jahrhundertwende zu einem Anstieg der Übersetzungenungarischer Romane.1370
Ein gesteigertes Interesse an ungarischen Stücken ist auch beim Theater beziehungsweise
bei publizierten Bühnenwerken zu beobachten. Auf der Bühne des Burgtheaters sind die
1366

So veröffentlicht er 1873 in seinem Verlag das Werk von Israel Jeitteles mit dem Titel: Die
Kultusgemeinde der Israeliten in Wien. Mit Benützung des statistisches Volkszählungsapparates
vom Jahre 1869.

1367

Ein Büchlein der Reihe Neues Wiener Theater kostete zwischen 50 und 120 Kreuzer.

1368

Vgl. BARAK, Zwischen Wallishausser und Wiener Verlag, S. 68.

1369

Vgl. Barbara TUMFART, Wallishaussers Wiener Theater-Repertoire und die österreichische
Zensur, Dissertation Universität Wien 2003.

1370

Amália KEREKES, Von den passionierten Hunnenschlachten bis zum Kotgold. Übersetzungspolitik
im Pester Lloyd 1900-1914, in: http://www.kakanien.ac.at/beitr/fallstudie/AKerekes2.pdf , 2003.

451

allerersten ungarischen Bühnenwerke erst nach dem Ausgleich zu sehen. Die erfolgreichsten
Stücke sind Dóczis Bühnenwerke, die bis zur Jahrhundertwende insgesamt fast 30 Mal auf
der Bühne des Burgtheaters, nun mehr im neuen Haus am Ring, zu sehen sind.1371
In der Reihe Neues Wiener Theater erscheinen in den 15 Jahren seines Bestandes
insgesamt 125 Bühnenwerke, überwiegend Bühnentexte deutschsprachiger AutorInnen, aberauch 27 Übersetzungen, davon 24 Übertragungen aus dem Französischen und drei aus dem
Ungarischen: Der Kuß von Lajos Dóczi, Die öffentlichen Angelegenheiten von Árpád Berczik
und Von 3 bis 4 von Tihamér Almási. Es handelt sich dabei um die ersten Übersetzungenungarischer Bühnenwerke, die in Wien nach dem österreichisch-ungarischen Ausgleichverlegt werden. In der gesamten Periode von 1848 bis 1867 wird jedoch nur ein einziges
ungarisches Lustspiel auf Deutsch publiziert.1372
Im Unterschied zur ungarischen Reichshälfte der Donaumonarchie sind die Autoren derübersetzten Bühnenwerke in Cisleithanien unmittelbar nach dem Ausgleich als Autoren nochweitgehend unbekannt. Die Stücke von Berczik, Dóczi und Almási werden jedoch im
Nationaltheater in Budapest aufgeführt. So werden bis zur Jahrhundertwende auf der Bühne
des ungarischen Nationaltheaters 18 Bühnenwerke von Berczik, sechs von Dóczi undebenfalls sechs von Almási inszeniert.1373 Alle drei Autoren sind auch als Übersetzer bekannt.
Almási und Berczik übersetzen aus dem Französischen,1374 Dóczi aus dem Deutschen ins
Ungarische (unter anderem Gedichte Schillers und Goethes), aber auch aus dem Ungarischen
ins Deutsche (Die Tragödie des Menschen von Imre Madách).
Die drei Autoren sind jedoch nicht nur auf dem literarischen Feld erfolgreich. Ihr
berufliches Engagement ermöglicht ihnen ein weitläufiges Netzwerk, das auch zum Erfolg
ihrer Bühnenwerke beiträgt. Alle drei Schriftsteller sind Akademiker. Berczik und Dóczi sindMitglieder der Ungarischen Akademie der Wissenschaften, die Dóczi für sein neoromantisches
Stück Der Kuß den Teleki-Preis verleiht; Berczik wird dieser Preis für seine herausragenden
Dramen zuerkannt.1375 Manche Stücke dieser Autoren werden in Budapest in mehreren
Theatersaisonen aufgeführt. Diese erfolgreichen Stücke gibt Rosner in seinem Verlag heraus.
Als Übersetzer agieren Dr. Rudolf Tyrolt, Alexander Rosen und Lajos Dóczi selbst. Rosner,
der Verleger von Übersetzungen, lässt jedoch nicht nur übersetzen, er übersetzt wie bereits
erwähnt verschiedene Werke auch selbst.
Die Auswahl bestimmter Bühnenwerke ist nicht nur von den Sprach- und Kulturkenntnissen eines Verlegers abhängig. Der soziokulturelle Hintergrund dieses Akteurs steuert
sein Interesse, sein Bestreben. Findet er dann in diesem neu entdeckten Gebiet, beispielsweise
dem der ungarischen Bühnenwerke, auf Grund des Publikumserfolgs in der Ausgangskultur
preisgekrönte Werke, kann er selbst mit Erfolgschancen des Stückes in der Zielkultur
rechnen. Rosner ist als Kenner und Mitgestalter der Wiener Theaterszene bewusst, mit
1371

Vgl. Minna von ALTH, Burgtheater: 1776–1976. Aufführungen und Besetzungen von zweihundert
Jahren. 1. Band, Wien 1979.

1372

Vgl. Tiborc FAZEKAS, Bibliographie der in selbständigen Bänden erschienenen Werke der ungarischen Literatur in deutscher Übersetzung (1774–1999), Hamburg 1999.

1373

Vgl. Miklós HOFER, Ferenc KERÉNYI, Bálint MAGYAR, Edit CSÁSZÁR MÁLYUSZNÉ, György
SZÉKELY, László VÁMOS, A nemzeti színház 150 éve [150 Jahre des Nationaltheaters], Budapest
1987, S. 244–269.

1374

Vgl. ebda, S. 247.

1375

Vgl. György SZÉKELY, Magyar Színházművészeti Lexikon [Lexikon der ungarischen Theaterkunst], in: http://mek.oszk.hu/02100/02139/html/sz25/127.html .

452

welchen Gattungen Erfolge zu erzielen sind. Er wählt nicht historische Dramen oder Opern
ungarischsprachiger Autoren, sondern präsentiert die ungarische Theaterkunst durch lustige,
fröhliche Stücke.
Die Wechselwirkungen der im gesamten Feld agierenden Akteure und Institutionen tragenzu den komplexen Prozessen der Kulturvermittlung bei. Wie Bourdieu es formuliert: „Man
muss nur einmal die verborgene Frage stellen, um sogleich zu sehen, dass der Künstler, derdas Werk schafft, selbst innerhalb des Feldes erschaffen wird: durch all jene nämlich, dieihren Teil dazu geben, dass er ‚entdeckt’ wird und die Weihe erhält als ‚bekannter’ undanerkannter Künstler – die Kritiker, Schreiber von Vorworten, Kunsthändler usw.”1376 Dazu
sind auch die Verleger zu zählen, die durch die Auswahl des Repertoires ihres Verlages in
ihrem Subfeld in mehrere Richtungen wirken. Durch die Annahme oder Ablehnung eines
Werkes kann ein Verleger eine/n Autor/in ermutigen, weitere ähnliche literarische Werke zu
verfassen oder eben nicht.
Gleichzeitig ist ein Verleger auch von aktuellen literarischen Strömungen und politischen
Diskursen abhängig, genauso wie andere Akteure des jeweiligen Feldes. Durch seinen
Habitus kann er sich einen gewissen Freiraum schaffen, jedoch darf die strikte staatliche
Zensur in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts der Habsburgermonarchie bei Bühnenwerken nicht außer Acht gelassen werden. Lockerungen der Zensur sind in anderen Bereichen
der Literatur bemerkbar, auf Grund der wichtigen Position des Leitmediums „Theater” beiTheaterstücken jedoch nicht.1377 Gesellschaftskritik darf nur subtil ausgeübt werden, denn die
Aufführungstexte werden mehrmals überprüft. Auf der Bühne reicht allein eine Geste, um ein
Werk vor oder sogar nach der Premiere vom Spielplan zu nehmen.1378 Dies alles führt zu
einer inneren Zensur, die bereits die Entscheidung des Verlegers beeinflusst, welche
Gattungen und welche Werke verlegt werden.
Leopold Rosner als Verleger befindet sich an der Schaltstelle kultureller aber auchpolitischer Transferprozesse. Von der ungarischen Kultur stellt er in der Reihe Neues Wiener
Theater drei Bühnenstücke erfolgreicher ungarischer Autoren vor, die für das Wiener
Publikum die Präsentation ungarischer Bühnenwerke bedeuten, da es sich dabei um die ersten
publizierten übersetzten ungarischen Bühnenwerke in Wien nach 1867 handelt. Ob und wie
sich die durch den Ausgleich geänderte politische Situation bzw. die gesellschaftspolitischen
Diskurse auch auf die textinterne Ebene der aus dem Ungarischen ins Deutsche übersetzten
Bühnenwerke auswirken, ist Gegenstand weiterer Untersuchungen.

1376

Pierre BOURDIEU, Die Regeln der Kunst, Genese und Struktur der literarischen Feldes, Übersetzung von Bernd SCHWIBS und Achim RUSSER, Frankfurt am Main 2001, S. 271.

1377

Vgl. Otto OPET, Deutsches Theaterrecht. Unter Berücksichtigung der fremden Rechte, Berlin
1897, S. 149–150, zit. n. Tumfart, Wallishaussers Wiener Theater-Repertoir, S. 40.

1378

Vgl. Rudolf TYROLT, Aus dem Tagebuche eines Wiener Schauspielers 1848–1892. Erinnerungen
und Betrachtungen von Dr. Rudolf TYROLT, Wien–Leipzig 1904, S. 209.

453

A magyar kultúra külföldön

454

KATUS ELVIRA
A magyar kultúra bulgáriai terjesztésének egyetemi műhelyei
Bulgáriában magyar nyelv és kultúrát jelenleg a szófiai Szt. Kliment Ohridszki Tudományegyetemen valamint a veliko tarnovói Szt. Cirill és Metód Tudományegyetemen oktatnak.
Korábban magyar lektorátus működött a sumeni Konsztantin Preszlavszki püspök Egyetemen,időnként indítanak nyelvtanfolyamokat a várnai Idegenforgalmi Főiskolán is.
Bulgáriában nincs magyar kisebbség, legfeljebb a szófiai egyetem magyar szakán találkozunk egy-két hallgatóval, akinek egyik szülője magyar, ezért valamilyen szinten beszél
magyarul. Magyar mint második nyelvi környezetre tehát nem számíthatunk, legfeljebb arra,
hogy a vegyes házasságból származó hallgatók, valamint elvétve a bolgár anyanyelvűek isrendelkeznek némi tájékozottsággal a magyar kultúra területén.
A szófiai egyetemen a magyar filológia szak (csak ezen az egyetemen van magyar szak)
2004-ben ünnepelte fennállásának huszadik évfordulóját. Ebből az alkalomból jelent meg azУнгаристика в България című kötet, amely a szak korábbi és jelenlegi oktatóinak, volt
hallgatóinak tudományos munkásságát reprezentálja. Éppen ezért a kötetben nyelvészeti,
irodalomtörténeti, történelmi és kultúrtörténeti tanulmányokat olvashatunk.
A szófiai magyar szak feladatának tekinti a jól képzett szak- vagy műfordítók, tolmácsok
kinevelését. Mindez tükröződik a szak tantervében: a fordításelmélet egy féléves vizsgaköteles kurzus, a műfordítás vagy a szakfordítás pedig két féléves kurzus, szintén vizsgaköteles. A
szófiai magyar filológia szak 2006. november 15-én tartott tudományos ülésszakot Превод икултура (Fordítás és kultúra) címmel. A tanácskozáson részt vettek az egykor végzett magyar
szakosok, akik fordítással foglalkoznak, és természetesen a szak valamikori és jelenlegioktatói. Komoly vita alakult ki arról, hogy 2006-ban a magyar szak miként feleljen meg a„piac” követelményeinek. Felmerült a külsősként bevonható szakfordító-oktatók alkalmazásának kérdése is.
Húsz év alatt 80 hallgató végezte el a magyar filológiát Szófiában, közülük a szakon
többen is tanítottak vagy tanítanak, egyikük (Liljana Lesznicskova) jelenleg is főállású oktató,a többiek pedig megbízott előadóként oktatnak. A megbízott előadók között ott vannak a
Magyarországon végzett történészek: Petar Kamenov, Penka Pejkovszka, Jonka Najdenova
irodalomtörténész, továbbá a szintén Magyarországon végzett folklorista Dzseni Madzsarov.
A szak főállású oktatói: Indra Nikolova-Markova, Liljana Dimitrova Lesznicskova és TakácsGyőző, mindannyian nyelvészek és nyelvtanárok, de tudományos és szépirodalmi műveket isfordítanak. Az irodalomtörténet és -elmélet-oktatást megbízott előadók, valamint a Magyarországról kiküldött vendégtanár végzi, jelenleg Szondi György, akinek műfordítóként iselévülhetetlen érdemei vannak a bolgár irodalom magyarra átültetésében és a magyarul
kiadott bolgár művek, illetve a bolgárul kiadott a magyar könyvek kiadatásában.
A magyar szak oktatói áldozatos munkájának köszönhetően egyre több, a szófiai magyar
szakot végzett műfordító nevével találkozunk a bolgár nyelven kiadott magyar szépirodalmiművek fordítójaként. A 2003-ban megjelent Аве, Ева! című kötetben a magyar szerelmi líra
gyöngyszemeit találjuk a népköltészettől a mai magyar költőkig. A versek fordítói között ottvannak a neves bolgár költők mellett a szófiai magyar szakon végzett fordítók is. Aműfordítók új nemzedékeként tartja számon a végzett magyar szakosok közül az Унгарска
българистика kötet bevezetőjében Jonka Najdenova Sztefka Hruszanovát, Nikolaj P.
Bojkovot, Martin Hrisztovot, Liana Petrovát, Cvetana Ganevát, Neli Dimovát.
455

Karinthy Frigyes Tanár úr kérem című munkáját Sztefka Hruszanova fordította igen sikeresen bolgárra,1379 s ugyancsak ő ültette át (újra kitűnően) Molnár Ferenc A Pál utcai fiúkcímű regényét.1380 Sztefka Hruszanova a szófiai magyar szakon elsőként végzett hallgatókhoz
tartozik, nagyon sokat és jól fordít, nevét mint műfordítóét már számon tartják Magyarországon is, gyakran meghívják a balatonfüredi fordítóházba, műfordítói táborokba,
tanácskozásokra. A műfordításokat még hosszasan lehetne sorolni, de nem kevésbé fontosak anem szépirodalmi fordítások.
Martin Hrisztov, aki a szintén a korábban végzett szófiai magyar szakosok közé tartozik,
Bibó István válogatott írásait fordította bolgárra, Политика, морал, демокрация címmel
jelent meg a kötet 2003-ban 357 oldalon Szófiában.
A Janus-arcú rendszerváltozás (többek között Gergely András, Martonyi János, Schmidt
Mária, Tőkéczky László írásaival) 2000-ben jelent meg bolgárul. A kötetet Liana PetrovaUzunova szerkesztette (az első magyar szakos évfolyamból, jelenleg a Bolgár Köztársaság
kereskedelmi attaséja Magyarországon) és a fent már említett fordítók egyike működött közrea magyar szöveg hiteles átültetésében.1381
Nikolaj P. Bojkov, aki Szófiában kezdte és a Debreceni Egyetemen fejezte be magyar
szakos tanulmányait, jelenleg is tanít megbízott előadóként a szófiai magyar szakon, nemcsak
műfordító, hanem esztéta is. A Literaturen vesztnik Szófiában megjelenő irodalmi hetilapkülső munkatársa, például a folyóirat 2006. évi 8. számában olvashatunk tőle nagyon alapos
elemezést Mészöly Miklós Magasiskola című regényének bolgár fordításáról.1382
E rövid beszámoló keretében sajnos, nem tudom ismertetni a kiemelkedő műfordítói és
fordítói teljesítményeket, melyeket nagyrészt a szófiai magyar szak működésének köszönhetők.
A fordítók képzésében még egy nagyon lényeges tényezőre kell figyelmet fordítanunk.
Valamikor még a szocialista együttműködés idejében a két ország megegyezett abban, hogy aszófiai magyar szakosok egy tanulmányi éven keresztül a Debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetemen tanulhatnak. A későbbiekben ugyan elfelejtették az egyezményeket megújítani, de a Debreceni Egyetem lovagias alapon továbbra is fogadta még egy ideig a hallgatókat. Az utóbbi években az aktuális magyar minisztérium (OM, OKM) a bolgár hallgatókat
vagy Pécsre, ritkábban Budapestre küldi egy tanulmányi évre. Ennek óriási a jelentősége az
ifjú egyetemi hallgató világról kialakított képének és a magyar kultúráról kialakított
elképzelésének alakulásában. Így a magyar államnak is köszönetet mondhatunk azért, hogy
Bulgáriában felnövekedett egy ilyen tehetséges fordító nemzedék.
Természetesen, a szófiai magyar szakosok között is akadnak „pályaelhagyók”. A fent már
említett kereskedelmi tanácsos viszont megtartotta a magyar filológia és az oktatás irántiérdeklődését. 2005 tavaszán befizette az egyik szófiai magyar szakos oktató részvételi díját a
XV. Magyar Alkalmazott Nyelvészeti Kongresszusra. Aki nem a volt, keleti blokkból
érkezett, az nyilván nem érti, erre miért volt szükség. Egyszerűen azért, mert a részvételi díj abolgár kolléganő fizetésének majdnem a fele (nem a díj magas, hanem a bolgár fizetések
alacsonyak), s még magyarországi tartózkodásának költségeit nem is számoltuk. Ugyanakkor
a szófiai magyar szakos nyelvész kolléga az ötnapos kongresszusi részvétellel szakmailag
rengeteget nyert, s ezt később kutatásaiban és az oktatásban is hasznosítani tudja.
1379Каринти, Фридеш, Извинете, г-н учителю, София, 2003.

1380

Молнар, Ференц, Момчетата от улица „Пал”, София, 1998.

1381

Двуликият Янус.: Предизвикателства на прехода в Унгария, София, 2000.

1382

Месьой, Миклош: «Висша школа», София, 2003.

456

Arra is van példa, hogy valaki a közgazdasági főiskolát és a szófiai magyar szakot iselvégezze. Milena Damjanováról van szó, aki a szófiai magyar szak titkára és megbízott
előadója, tolmács, fordító, a bolgár–magyar közgazdasági szótár összeállításán fáradozik.
Volt már a budapesti bolgár nagykövetségnek olyan kulturális attaséja, aki a magyar szakot
is elvégezte a szófiai egyetemen. Olyan magyarként, aki elég sűrűn került vele munkakapcsolatba, elmondhatom, hogy sokkal nagyobb hozzáértéssel látta el feladatát, mint egy karrierdiplomata, akinek csupán egyik állomáshelye Budapest.
A végzett magyar szakosok, dolgozzanak bármilyen szakterületen, igyekeznek kapcsolatot
tartani a magyar kultúrával. Figyelemmel kísérik a bolgárul megjelenő magyar szépirodalmat,
az egyre ritkábban előforduló magyar filmeket, magyarul leveleznek magyarországi barátaikkal, ha tehetik, szívesen töltik szabadságukat Magyarországon. Szerencsés helyzetben vannaka szófiaiak, ők látogathatják a szófiai Magyar Intézet programjait.
Fentebb már említettük, majdnem húsz évig folyt magyar nyelvtanítás a sumeni egyetemen. Homályba vész, hogy melyik fél mondta fel az együttműködést, Sumenben azonban
történelmi okokból (Kossuth-emigráció) hagyományai vannak a magyar kultúra ápolásának,kétévente rendeznek országos vers- és prózamondó versenyt a bolgár és a magyar irodalomból (bolgár nyelven), már több mint harminc éve.
A veliko tarnovói Szt. Cirill és Metód Tudományegyetemen a 2002/2003-as tanévben
kezdte meg munkáját a magyar lektorátus, amelynek egyetlen oktatója van, a Magyarországról kiküldött vendégoktató, akinek látszatra könnyű dolga van, hiszen fakultatív magyarnyelv
oktatás folyik. Megítélésem szerint éppen ezért felelősségteljesebb a lektor feladata, hiszen itt
Bulgária közepén a magyar kultúra terjesztésének mindig elérhető közelségben lévő egyedülikompetens képviselője.
A veliko tarnovói egyetemen a magyar lektornak készen kell állnia arra, hogy bármilyen, amagyar kultúrát, mai Magyarországot érintő kérdésre válaszolni tudjon, de legalább azt meg
tudja mondani, hová forduljon, hol keresse személyesen, telefonon vagy interneten a választ akérdező. Az egyetemen kerestek már többször magyar nevek átírásának kérdésében (szerencsére, ennek a kérdésnek jó ismerője vagyok, de bolgár nyelvű szakirodalomra is fel tudtam
hívni a figyelmet), másik kolléga a magyar verstan iránt érdeklődött, az EU-integráció
magiszteri programban pedig három alkalommal is tartottam előadást az EU-tagállam
Magyarországról, bolgár nyelven (ez utóbbi feladat komoly felkészülést igényel).
Megkerestek már szemestakarmány magyarországi eladásának ügyében is – megadtam aszófiai magyar kereskedelmi képviselet (nem így hívják őket, de ha holdingot emlegetek, az
illető azt hitte volna, hogy félretájékoztatom) telefonszámát. Szófiában nyilván pontosan
informálták a lehetőségekről.
2003 őszi szemeszterétől tanítok a Veliko Tarnovoi Egyetem magyar vendégoktatójaként.
Óráimat Magyar nyelv és kultúra címmel hirdetem meg, a nyelvet és kultúrát egységes
egészként kezelve a tanórák keretében is. Bármelyik magyar mint idegen nyelv tankönyvet
vesszük használatba, mindegyik lehetőséget és nyelvi eszközöket kínál a tágabban értelmezett
kultúra közvetítésére. A Magyarországról kiküldött lektor már jelenlétével is a magyar viselkedési kultúra hordozója, s ezt munkájában és magánéletében mindig szem előtt kell tartania.
A magyar beszéd illemtanát (verbális és nem verbális elemeit) már az első nyelvórától kezdődően folyamatosan kell átadni. Rendkívül fontos, hogy a magyar lektor ismerje a nyelvtanulók viselkedési kultúráját és beszéd illemtanát, így tud ugyanis kellő figyelmet fordítani
az egyezésekre és a különbözőségekre.
A magyar naptári ünnepekről és a nemzeti évfordulókról a nyelvtanítás folyamán is meg
kell emlékezni, szerencsésebb esetben DVD-t vagy videót is tudunk vetíteni (nem a technikai457

feltételek hiányoznak, hanem a megfelelő vetíteni való). A rendelkezésünkre álló eszközök
ugyanis vagy turisztikai szempontúak, vagy még a szocialista együttműködés korában
készültek, amikor a húsvéti locsolkodás mint néprajzi elem szerepelt mindenütt, de például a
Mindenszentekről szó sem esett. Bulgária a keleti kereszténységhez tartozik, ők is megemlékeznek a halottaikról, de a Mindszentekről és a Halottak napjáról szóló információ
hallgatóimnak tökéletesen új ismereteket adott. Ebben az esetben nemcsak arról van szó, hogy
kulturális tudnivalókat közvetítettünk, de arról is, hogy gyakorlati ismeretet adtunk át – netervezzen a bolgár magánember, üzletember, közéleti ember november 1. körül utazást
Magyarországra, kivéve, ha az ünnep hangulatára kíváncsi.
A Magyar nyelv és kultúra I és II tantárgyak végre kreditértékkel rendelkeznek, három
tanulmányi éven keresztül tartó kitartó munkám eredményeként. Ajánlott irodalomként etárgyakhoz két könyvet jelöltem meg, Szávai János franciáról bolgárra fordított Magyarország(történelem és kultúra)1383 rövid kötetét és Nemeskürty István A magyar kultúra évszázadai1384 című művét. Szávai János ugyan francia anyanyelvűeknek írta könyvét, de itt
Bulgáriában utoljára 1968-ban jelent meg Unger Mátyás és Szabolcs Ottó Magyarország
története (Rövid áttekintés)1385 – s ez a munka ma már nehezen érhető utol. Nem szabad
elfeledkeznünk arról sem, hogy a mai egyetemi hallgató nem szeret hosszú tudományos
munkákat olvasni, különösen akkor nem, ha nem a fő szakjáról van szó. Interneten keresi az
információkat és nem a könyvtárba szalad olvasni, azaz nagyobb az esélye annak, hogy
elolvassa Szávai János rövidebb könyvét.
Indítottam az egyetemen kurzust Bevezetés a magyar nyelv és civilizáció tanulmányozásába címmel is. 120 órában, két szemeszterre hirdettem meg a tanfolyamot. Helyi
tapasztalataim irányították a figyelmem arra, hogy az itteni hallgatók nem akarják magukat
lekötni éveken át a magyar nyelv tanulásával, viszont szívesen megtudnának többet a mai
Magyarországról, a magyar nyelvről, a viselkedési normákról, „kicsit” megtanulnának
magyarul.
Ilyen ismeretanyag beépítése 120 órába igen nehéz feladat. Meggyőződésem, hogy etárgyhoz tankönyvet a Balassi Bálint Magyar Kulturális Intézet 43 külföldi vendégoktatói
helyére nem lehet készíteni. Az átadandó ismereteket ugyan meg lehet határozni mint ideáliscélkitűzést, de a 43 vendégoktató hely nemcsak abban különbözik egymástól, hogy egyik
helyen magyar filológia szak van, másutt pedig magyar lektorátus, hanem abban is, hogy az
adott nyelvterületen milyen igényeknek kell megfelelni.
A 120 órás tanfolyam keretében 90 órát fordítunk a magyar nyelv olvasási és kiejtési
normáinak elsajátítására, valamint a magyar nyelvtani minimum tanulmányozására. Az így
megszerezhető nyelvismeret arra elegendő, hogy a hallgatók felismerjék a magyar beszédet,írott szöveget és a „turista nyelv” alapszintjén boldoguljanak magyarul. A fennmaradó 30órában civilizációs (interkulturális) ismereteket kell bolgár nyelven átadni. Egy-egy óra alapos
felkészülést igényel, hiszen komplex ismertanyagot közvetítünk.
A magyar történelmet például semmiképpen sem célravezető a honfoglalástól napjainkigidőrendben, eseményről eseményre tárgyalni. A történelmi ismeretek átadása az adott hallgatói csoport érdeklődésétől is függ. Természetesen a magyar történelem sorsfordító eseményeit
mindenképpen tanítanunk kell. Erre kiváló alkalmat nyújtanak nemzeti ünnepeink és akülönböző évfordulók is. Feltétlenül figyelemmel kell lennünk azonban a magyar–bolgár
1383Унгария – история и култура, 2001.

1384

2002.

1385

История нa Унгария (Kратък курс).

458

kapcsolatok történetére Szent István korától (első uralkodónk testvérhúga Sámuel bolgár cár
fiának, Radomirnak volt a felesége) újkori történelmünkig. Szerencsére a kapcsolattörténetnekbolgárul is megfelelő szakirodalma van.
Kultúrtörténeti szempontból fontos a bolgár hallgatókat megismertetni a magyarországi
történelmi vallásfelekezetek kulturális szerepével. A bolgár egyetemi hallgató ismeretei
ugyanis legfeljebb a katolicizmusig terjednek, sokan meglepődnek, hogy Magyarország nem
tisztán katolikus ország.
A magyar irodalomról kialakítandó kép megformálásához az oktatónak néhány irányadó
gondolaton kívül arra kell felhívnia a figyelmet, hogy a magyar irodalom klasszikusaitól akortárs magyar irodalomig szép számú szerző olvasható bolgárul. Jonka Najdenova kutatásaiszerint1386 1944-ig összesen 100 magyarból fordított önálló kötet (ebből 60 szépirodalmi)
jelent meg Bulgáriában, ezt követően azonban 2000-ig már közel 700 magyar könyvet
fordítottak bolgárra. A magyar irodalom klasszikusai javarészben az 50-es évektől jelentek
meg bolgárul. Nemrégiben jelent meg például Kertész Imre Sorstalanság és Kaddis a meg
nem született gyermekért című munkája, Márai Sándortól pedig az Egy polgár vallomásai.
A szocialista együttműködés korában kiadott magyar könyvek (köztük a klasszikusok) abolgár közkönyvtárakban is fellelhetők, az utóbbi 15 évben megjelent magyar könyvek már
korántsem jutnak el az olvasóhoz a könyvterjesztés szervezetlensége következtében.
Magyar irodalomtörténetet is olvashatunk bolgárul, Jonka Najdenova összeállításában
1995-ben jelent meg a Панорама на унгарската литература (A magyar irodalom körképe)első része, 2002-ben pedig a XX. századot is magában foglaló második rész. Jonka Najdenovaállította össze az Унгарската книга в България. Библиография (1882–2000)1387 című kötetet, amely kitűnő tájékoztatást nyújt a magyar irodalom bolgár nyelvű tanulmányozásához.
A Bevezetés... tanításához értékes támaszt nyújt az oktatónak A magyarságtudomány
kézikönyve,1388 a Pannon enciklopédia CD pedig kitűnően használható a tanórákon, megerősíti
az oktató által elmondottakat.
A veliko tarnovói magyar vendégoktató a magyarul nem tanuló kollégák, doktoranduszok
kezébe is tud érdekes és értékes olvasnivalót adni. A Balassi Bálint Magyar Kulturális Intézetnek köszönhetően a lektorátus könyvtárában (összesen 126 kötet) megtalálható az akadémiai
kiadású Erdély története angol fordításban1389 a bolgár történész kollégák nagy megelégedésére. Örülhetünk az érdeklődésnek, így legalább megismerhetik a kollégák a magyar
történészek Erdéllyel kapcsolatos álláspontját.
A The Poetry of Hungary,1390 valamint az A cultural history of Hungary1391 köteteket isgyakran kölcsönzik az angolul olvasó kollégák. Bibó István Összegyűjtött munkái is olvashatók bolgárul,1392 – doktorandusz kolléga kezébe adtam, hivatkozik rá munkájában. A Bulgáriában nemrégiben kiadott könyvek a szófiai Magyar Intézet adományai, a magyar lektorátus
ugyanis nem rendelkezik a szükséges eszközökkel, nem tud könyvet vásárolni Bulgáriában.
1386

NAJDENOVA, J. 2000.

1387

A magyar könyv Bulgáriában, Bibliográfia 1882–2000.

1388

Szerkesztette KÓSA László.

1389

History of Transylvania, Budapest, 1994.

1390

Budapest–Chicago, 2000.

1391

Budapest, 2000.

1392

Политика, морал, демокрация, София, 2003.
459

A magyar vendégoktató Veliko Tarnovóban helyesen teszi, ha a magyar kultúra terjesztését a város irányába is folytatja. Ez a város Bulgária fővárosától 250 km-re van, a szófiai
Magyar Intézet messze van. Már elődöm, Hász Magdolna is ezt az utat járta – középiskolásokelőtt mutatta be Magyarországot, verseket fordított magyarról bolgárra. 2004 márciusában az
akkor még működő Bolgár–Magyar Kulturális Kör kezdeményezésére megünnepeltük
nemzeti ünnepünket a Nadezsda Művelődési Központban. Segítettem a program összeállításában, egyetemei hallgatóim verseket mondtak – nagyon sok érdeklődő volt, a helyi újság isírt az eseményről. 2004 áprilisában ugyanitt ünnepeltük meg a magyar költészet napját, segyben bemutattuk az Аве, Ева! címmel megjelent magyar szerelmi líra kötetet.
2004 április végén a már említett sumeni Országos Előadói Versenyen két tarnovói egyetemi
hallgató (a lektor ösztönzésére vettek részt a versenyen) harmadik díjat nyert. 2004 májusában
a veliko tarnovói egyetem aulájában könyvkiállítást rendeztünk a közelmúltban bolgárul
megjelent magyar könyvekből, valamint az Országos Bolgár Kisebbségi Önkormányzat
kiadványaiból. A könyvkiállításról közvetített a helyi tévé is.
2005 őszén a veliko tarnovói Emilian Sztanev Irodalmi Múzeum előadótermében A
történelmi vallásfelekezetek szerepe Magyarország kulturális fejlődésében címmel tartottam
videó vetítéssel és hangkazettával illusztrált előadást. 2006 tavaszán a veliko tarnovói Megyei
Könyvtár olvasótermében mutattam be a Petőfi Irodalmi Múzeumot DVD, videó és internet
segítségével. 2006 decemberében a Forró ősz a hidegháborúban címmel vetítettünk
dokumentumfilmet angol és német felirattal. A DVD-t a Balassi Intézettől kaptuk, s tekintve,
hogy olasz, román és szlovák felirat is van hozzá, a tavaszi félévben még sor kerül néhány
vetítésre az olasz, román és szlovák szakos hallgatók előtt.
A fent leírtakból levonhatjuk azt a tanulságot, hogy az adott nyelvre lefordított magyar
szép- és szakirodalomnak óriási jelentősége van a magyar kultúra terjesztése szempontjából.
Jó fordítások viszont csak akkor születnek, ha jó fordítói gárdával rendelkezik egy nemzet. A
jó fordítók, valamint a magyar kultúra irányában elkötelezett szakemberek képzésében döntő
szerepe van a szófiai egyetem magyar szakának, kisebb, de nem elhanyagolható mértékben aveliko tarnovói egyetem magyar lektorátusának.

460

SIMONA KOLMANOVÁ
Plagizálható-e a nemzeti identitás?
Szempontok a magyar irodalom cseh fordításához az 1860-as években
A magyar irodalom 19. századi cseh fordításait kutatva megállapíthatjuk, hogy az 1860-asévekig kevés nyomuk van, ezt követően viszont megváltozik a helyzet. A hatvanas évek csehsajtójában már rendszeresen találkozunk magyar fordításokkal, bár ezeknek csupán kis része
jelent meg később könyv alakban. Elsősorban Jókai és Petőfi műveit ültették át szívesen, detalálkozunk Kisfaludy Károly vagy Garay János írásaival is. (Tanulmányom csak az első két
szerzővel foglalkozik.) A fordítók közül Josef Nosek és Karel Tůma tevékenységét kívánom itt
kiemelni, valamint a szépíróként ismert Alois Vojtěch Šmilovskýt. Az a közös bennük, hogy amai értelemben vett fordítói munka mellett nem idegenkedtek különféle adaptációktól, szokatlan tartalmi módosításoktól, sőt a direkt plagizálástól sem. Bizonyára jó szándékkal úgy döntöttek, hogy a magyar irodalomból merítve hozzájárulhatnak a cseh irodalom gazdagításához.
A konkrét művek ismertetése előtt szólnék néhány szót a fordítók életútjáról. Josef Nosek(1829–1899) Růžena Nasková színésznő és Helena Malířová írónő apja, aki mozgalmas,
meglehetősen zaklatott életet élt. 1845-től filozófiát és fizikát tanult Prágában, később
Leitmeritzben teológiát. 1848-ban bekapcsolódott a prágai forradalmi eseményekbe, majd
jogot is hallgatott, de tanulmányait nem fejezte be. Az 1850-es években egy darabig atemesvári rendőrigazgatóságon kapott állást, s ekkor megfordult Magyarország különböző
vidékein is. Később többször letartóztatták, amikor illegálisan próbált kijutni Varsóba, vagy
más alkalommal az uralkodóház megsértéséért. Katonai szolgálatot teljesített a monarchia
különböző részein. Az 1860-as években ismét hivatalnokként kereste a kenyerét, s ehhez azidőszakhoz fűződik irodalmi munkássága is.1393 Karel Tůma (1843–1917) ismert liberálisújságíró volt, 1863-tól a Národní listy egyik szerkesztője, 1869–1870 között bebörtönözték. A
haladó ifjúcseh párthoz tartozott, melyet 1883–1893 között a parlamentben is képviselt. Jelentősnek mondható irodalmi tevékenységéből elsősorban történelmi és életrajzi tanulmányait
szokás kiemelni, valamint az általa 1871-ben kiadott első cseh Petőfi-kötetet (Básně A.
Petőfiho), amelyet néhány vers kivételével maga fordított.1394 Alois Vojtěch Šmilovský (1837–
1883) leginkább a kisváros és a falu életét ábrázoló prózaíróként lett közismert. Verseket isírt, közülük sokat megzenésítettek. Nem ismeretes, hogy komolyabban érdeklődött volna amagyar irodalom iránt.1395

Jókai Mór
Az első Jókai-fordítások már az 1850-es évek végén feltűnnek a cseh irodalmi lapokban. Az
1860-as évekből, amikor egyre több műve kezd megjelenni, a cseh hungarológia elsősorban
két „regényét” szokta kiemelni: a Szegény szegények (Ubozí chudáci) és az Ókori római
1393

Részletesebben lásd Marcella HUSOVÁ, Slovník překladatelů, Amicus – Revue, 1999, VIII/2, 16–18.

1394

Részletesebben lásd http://www.phil.muni.cz/fil/scf/komplet/tuma.html .

1395

Részletesebben lásd pl. Čeští spisovatelé 19. století, szerk. OTRUBA Mojmír és HOMOLOVÁ Květa,Praha, 1971, 200–202.

461

regény (Starořímský román) című műveket.1396 Az első minden valószínűség szerint a
Szegény gazdagok fordítása,1397 a másik – a címben szereplő műfaji megjelöléstől eltérően –viszont nem regény, hanem a Carinus című kispróza, amit maga Jókai az alcímben ‘históriai
novellának’ nevez. A cseh fordító címválasztása itt bizonyára a mű tematikai és időbeli
behatárolását igyekezett megkönnyíteni. A novella ugyanis az ókori Rómában játszódik, akeresztényüldözés idején. A cseh fordítást az eredetivel összevetve megállapíthatjuk, hogy
Nosek – eltérően néhány más munkájától – híven tolmácsolta a magyar szöveget. A fordítóihűség szempontjából érdekesebb az Egy magyar nábob adaptációja, amelyet nyugodtan
nevezhetünk plágiumnak.1398 A magyar változat könyvalakban az Ifjú cseh címmel jelent meg
1870–1871-ben, korábban már publikálásra került a Říp című lap szépirodalmi mellékletében.
A könyv címlapján az a felvilágosítás olvasható, hogy „Jókai nyomán J. R. dolgozta fel”. A„J. R.” monogram mibenlétéről itt nem lehet többet megtudni, de számos jel arra utal, hogy
Josef Nosek személyét rejti. Egyrészt az egyik írói álnevének (Josef Ryba) kezdőbetűiről
lehet szó, másrészt ez az azonosítás tartalmi és stilisztikai szempontból is alátámasztható. Ami
az Ifjú cseh tartalmát illeti, a „fordító” az Egy magyar nábob szövegét az adaptáció szellemében kezelte, vagyis – a regény cselekményét cseh közegbe ültette át, és a cseh irodalmikulturális elvárásoknak megfelelően módosította. Az Ifjú cseh tehát Csehországban játszódik
az 1860-as években. Jelen írásomban csak egy igen lényeges eltérést szeretnék kiemelni: anemzeti(ségi) szempontot. Természetesen Jókai is használja ezt a motívumot, viszont – nem anemzeti(ségi) gyűlölködés szellemében! Éppen ezért kifejezetten szembeötlő a cseh író értelmezői eljárása, mivel az adaptációban a cseh nemzetiségű szereplők gyűlölete a németekkel
szemben nagyon is kidomborodik, több helyütt explicite kimondásra is kerül. Miközben az
Egy magyar nábob a nemzeti önszemlélet szempontjából elsősorban önkritikára ösztönöz, acseh adaptáció az önkritikát ugyan teljes mértékben nem tünteti el, de a bűnöst a maga körén
kívül – a német elemben – keresi, és találja meg.
Josef Nosek sajátos fordítói műve összefüggésbe hozható a szerző 1869-ben publikált
többrészes cikkével, amelyben a nemzeti(ségi) szempontot immár a magyar–szlovák viszonyra alkalmazza. A szlovák magyarként1399 (Slovák Maďarem) című írás a magyarországi
pünkösdi szokásokról szól, felhasználva Jókai regényének Pünkösdi király című fejezetét,amelyet apró kiegészítésekkel és módosításokkal aránylag pontosan követ. Ezt a cikket Nosek
saját neve alatt jelentette meg, gyakorlatilag párhuzamosan az Ifjú cseh folyóiratbeliközlésével, ami alátámasztja Nosek szerzőségét a Jókai-regényt illetően. S nem mellékes az atény sem, hogy az Ifjú csehből a Pünkösdi király című fejezet teljes egészében hiányzik.
Nézzük meg közelebbről, hogyan viszonyul a Nosek-féle néprajzi tudósítás az eredetihez.
Jókai bevezető mondata helyett („Tehát ismét itthon vagyunk a kedves, a szegény Magyarhonban.”) a cseh szöveg több hosszabb mondatban jellemzi Magyarország földrajzát, ahegyek és a puszta ellentétét, hogy végül személyes élményként előadja a kunmadarasi pünkösdi szokásokat. A történet 1860-ban játszódik, a szerző a nábobot „főispán úrnak” nevezi, akomikusnak ható magyar neveket részben szlávosítja (Vojnič Miška z Báčky, Antunovics
Laczi, Szuszics Lájos). A pünkösdi szokások és az ünnepség leírása viszont elég pontos
fordítás. Az egyetlen tartalmi eltérést a már említett nemzeti elem hozzáadása jelenti: Az új
1396

Lásd pl. PRAžÁK Richard, Česko–maďarské vztahy, 474., in: KONTLER László, Dějiny Maďarska,
Nakladatelství Lidové Noviny, 2001.

1397

Eddig sajnos nem sikerült hozzájutnom.

1398

Az Egy magyar nábob adaptációjával más tanulmányaimban már részletesen foglalkoztam. Lásd
pl. Mladý Čech a blaničtí rytíři Móra Jókaiho (O české literární adaptaci maďarského autora),
Amicus Ročenka, 2005/XIII., Praha, 101–115.

1399

Květy, 1869, 26. sz., 203–206; 27. sz., 211–213; 28. sz., 219–220;. 29. sz., 227–230.

462

pünkösdi királyról, akit a helyi lakosok nem ismernek, de akit megkedvelnek, kiderül, hogy
szlovák. (Nosek betoldásait aláhúzással emelem ki.)„... fehéren lobogó ingén keresve sem lehetne találni egyetlen foltot sem, s kalapját ahosszú árvalányhajjal úgy tudja viselni, mint bármelyik gavallér – csak hogy egy kicsit
akadozik a magyarban: de ez jól áll neki.”1400
Miután az ismeretlen győz, a nábob a következő párbeszédet folytatja vele:„Hogy hívnak, öcsém?” – kérdezte a királyt.
„Malý Mihálynak, szolgálatjára, nagyságos uram.”„No, te Malý Miska, te derék fiú vagy. Te megtetszettél nekem. De a neved nem tetszik;
hát te szlovák vagy, érződik nyelveden; de „a tóth [sic!] nem ember”.1401 (A szlovák nem
ember). A mai naptól Kis Mihály leszel, érted? Mármost te esztendeig pünkösdi király leszel,
ugye? ... És ha egy esztendő múlva legyőznek?...
„Akkor megint visszamegyek Nádudvarra, csikós és szlovák leszek, mint eddig.”1402
A további beavatkozás hű marad az időbeli aktualizáláshoz. Jókai művének az 1825. évi
pozsonyi országgyűlésről szóló részét Nosek Pestre, 1860-ba helyezi, de a szöveg mondanivalóját megőrzi, igaz, némi kiegészítéssel: „... más szellem kezdte átjárni a magyar társadalmat. A vad magyarok politikával foglalkoztak.”1403 A nemzeti(ségi) szempont a fejezet végén
ismét előkerül, mivel Nosek ezt a befejezést fűzi hozzá: „Így lett Malý Michal csikósból, akieredetileg szlovák volt, magyar nemes: Kis Mihály de Almásfalva. Aki nem hiszi, utazzon el
Magyarországra, és személyesen győződjön meg szavaim igazáról.”1404 Az irányzatos adaptáció eredményeként jól látható tehát, hogy a cseh nemzeti érzés elmélyítésén munkálkodó
Jókai-fordítások nem csupán a német, de adott esetben a magyar elemmel szembehelyezkedő
identitáspolitika céljait is szolgálták.
Petőfi Sándor
Petőfi-fordításokkal a cseh sajtóban már a költő életében találkozunk (1846), de az érdeklődés
fokozódása az 1860-as évekre tehető, amely szorosan összefügg a Bach-korszak lezárultával
felélénkülő politikai és kulturális tevékenységgel. Mint már említettük, Karel Tůma az
eredetileg folyóiratokban megjelent fordításainak nagy részét 1871-ben kötetben is kiadta
Petőfi Sándor költeményei (Básně A. Petőfiho) címmel. Az itt szereplő versek aránylag
pontosan adják vissza a magyar szöveget, így a minket érdeklő sajátos adaptációk kérdését
csak részben érintik. Az ebben az időszakban született Petőfi-fordításokból két vers
kívánkozik kiemelésre: a Ha férfi vagy, légy férfi..., illetve Az apostol ihlette Utolsó éjszakacímű költemény.
Mint ismeretes, a Ha férfi vagy, légy férfi... eredetije öt nyolcsoros versszakból áll, versképlete x a x a x b x b, szótagszáma 7 6 7 6 8 6 8 6. Ezek a verstani tényezők – a tartalommalösszhangban – minden versszakot két részre osztanak. Ezt a tendenciát érvényesíti Tůma1400

Květy, 1869, 26, sz., 204.

1401

A cseh szövegben magyarul szerepel, ezt követi zárójelben a cseh magyarázat.

1402

Kvĕty, 1869, 28. sz., 220.

1403

Květy, 1869, 29. sz., 228.

1404

Květy, 1869, 29. sz., 230.

463

fordítása (Mužem buď! – Légy férfi!), aki tíz négysoros versszakra osztja a költeményt, averssorok általában nyolc szótagból állnak. Megőrizte a rímképletet és a jambikus lejtést is,annak ellenére, hogy a magyar nyelv számára a jambus sokkal természetesebb és gyakoribb,
mint a cseh nyelv esetében. A plagizálás szempontjából sokkal érdekesebb Šmilovský Buďmužem! (Férfi légy!) című adaptációja, amely 1867-ben jelent meg a Světozor nevűfolyóiratban. Petőfi neve itt nincs feltüntetve. Nagy valószínűséggel feltételezhetjük, hogyŠmilovský a folyóiratban közölt Tůma-fordítással ismerkedett meg, s ezt saját neve alattátköltötte. (A Tůmáéval való rokonítást sok formai megegyezés is alátámasztja, mint például
a nyolcszótagos verssorok). Šmilovský verse hat kilencsoros versszakból áll, a refrént „férfi
légy!” az első verssor helyett a kilencedikbe helyezi át. Rímképlete a b a b c c d d, tehát itt ismegfigyelhető a kettéosztás tendenciája, amit viszont a tartalmi szempont erősen gyengít(tudniillik nem találjuk itt az absztrakt és a konkrét belső oppozícióját). Összegezve elmondhatjuk, hogy az eredeti vers motívumait nagyjából – bár más sorrendben – megőrizte, deszükségesnek tartotta a versnek a hazafias gondolattal való kibővítését, amint azt az utolsó,Šmilovský által hozzáírt strófa bizonyítja. Ebben a nemzet iránti hűséget és az utódok hálás
imádságait nyomatékosítja. A versben szereplő többi motívumot (akarat, bátorság, tettrekészség, hit, tisztesség, méltóság, elvszerűség) a felebaráti szeretethez és az ezzel harmonizáló
hazafiassághoz közvetlenebbül rögzíti.
Az ideológiai elemek leszűkítése szempontjából különösen érdekes Karel Tůma Utolsóéjszaka című költeménye, amely Az apostol I–III. énekének alapmotívumaiból építkezik, sezeket a maga szűkebben vett nemzeti sorskérdéseihez igazítja. Miközben az eredeti
költemény nyitóképe városi környezetben játszódik, Tůma egy magányos kunyhóba helyezi áta cselekményt. A képlet ugyanaz: kétgyermekes, a legnagyobb nyomorban élő család, aszobában járkálva töprengő, belső monológot folytató családfő, aki erkölcsös és szabad ember
akar maradni. Ez a törekvése azonban összeegyeztethetetlen a társadalmi elvárásokkal –elveihez ragaszkodva nyomorba taszítja családját. A főhős azzal az érzéssel küszködik, hogy
a továbbiakban már képtelen egy idegen nemzet elnyomása alatt élni, s ezért családjával
együtt el akarja hagyni hazáját. Ez a döntés további kételyeket szül: szabad-e gyermekeit
hontalan földönfutók sorsára juttatni? Az eredetitől eltérően a cseh vers szabályos: tíz
versszakból áll ‘a b b a c d c d e f e f’ rímképlettel. A verssorok tizenegy szótagúak. Eszmei
mondanivalóját tekintve tehát ebben az esetben is a szabadság és az elnyomás motívuma köré
szerveződik a vers jelentése, ám a cseh változat az általános emberi perspektívák helyett anemzeti (etnikai) szempontot, a hazafiságot és a nemzeti sérelmeket állítja előtérbe.
Ma már elég jól dokumentálható, hogy a kiegyezés körüli évtizedekben a magyar
irodalomból elsősorban Petőfi és Jókai gyakorolt maradandó hatást a cseh irodalmi
köztudatra. Petőfi népszerűsége kezdetben a népies zsánerkép és a szilaj erőt tükröző pusztaromantika egzotikus külsőségeiből táplálkozik, de Jan Neruda ráérzett már a magyar költő
szabadságszeretetéből fakadó demokratizmusára is. Jókai ugyancsak egy erőre kapott nemzetírójaként érinti meg a cseh olvasót, de a „magyaros” divat mellett népszerűségét „az előkelő
világ szimbólumai: a nemesség, a mágnás családok, a sikeres vállalkozók képe” is táplálja.1405
Jókai kivételes sikere ugyanakkor azzal is magyarázható, hogy olvasmányos regényeivel a cseh
irodalom bizonyos hiányosságait is pótolta. A plágium határát súroló, esetleg kifejezetten annakminősülő adaptációk ugyanakkor élesebben mutatják, hogy a magyar irodalom bizonyosműveinek fordítása a cseh identitás erősítését is szolgálta, s a hazaszeretet ébresztése mellett a„német világgal” való szembehelyezkedés nacionalista értelmezéséhez nyújtott segédanyagot.

1405

Marcella HUSOVÁ, Česká literární myšlení a maďarská realita na sklonku 19. století, Česká
literatura, 1992, (40), 574.

464

SPICZÉNÉ BUKOVSZKI EDIT
Miért magyar „Az angol beteg”?
A magyar kultúra mint ihletforrás napjaink angolszász irodalmában
A kultúrák találkozásának, sőt együttélésének korában nagyon nehéz meghatározni, mi az,
hogy idegen, mit jelent az, hogy más. A fogalmakat a közelmúlt történései (balkáni háborúk,
rasszizmus, felgyorsult migráció, terrorizmus) új, sokszor félelmetes tartalommal töltötték
meg. A kultúrakutatás, amely felhasználja és integrálja a társadalomtörténet, szociológia,antropológia, történetírás módszereit és eredményeit, már régóta igyekszik választ adni ezekre
a kérdésekre. Jelen vizsgálódásunkban azt kutatjuk, hogy az irodalomtudomány hogyan tud
hozzájárulni a kultúrakutatáshoz, illetve az utóbbi hogyan hat megtermékenyítőleg az
irodalomra, az irodalmi művek recepciójára.
Mindnyájan átéltük már azt az érzést, amikor külföldön járva magyar szót hallunk és
honfitársainkkal találkozunk. Ez a laikus rácsodálkozás és otthonosság-érzés vett némilegtudományosabb fordulatot, amikor az angolszász regények magyar vonatkozásait kezdtem elkutatni és gyűjteni. A kérdések, amelyekre választ kerestem, a következők: az angol ésamerikai kortárs prózai művekben felbukkanó magyar fő-, és mellékszereplők hordoznak-evalami többletet a szöveg és a befogadás szempontjából azáltal, hogy magyarok? Egyéni ésszándékosan kiválasztott figurákról van-e szó, vagy a figura egy sztereotípia sugalmazásának
eszköze? Miféle asszociációk fűződhetnek az olvasóban az adott szereplőhöz? Van-e külön
funkciójuk ezeknek a szereplőknek a történetben? Találkozunk-e esetleg ezekkel aszereplőkkel magyar művekben is? Hogyan járul hozzá az önmagunkról kialakított képhez az
a mód, ahogyan mások látnak minket?
A kiindulópontot a posztkoloniális irodalomelméletből kölcsönzött centrum–periféria
fogalom szolgáltatta. Most tekintsünk el attól a ténytől, hogy a világ irodalmának hagyományos centrum és periféria felosztása tovább már nem állja meg a helyét, a Harold Bloomféle nyugati kánont egyre többen és több szempontból megkérdőjelezik, az új angol nyelvű
posztkoloniális irodalmak saját szempontjaik érvényesítését és értékeik képviseletét sürgetik.
Mégis felmerül a kérdés, hogy mi motiválja a volt centrum alkotóit arra, hogy a volt periféria
felé forduljanak, és onnan merítsenek ihletet. Nos, a túlnyomórészt kortárs irodalmi példák,
amelyeket vizsgálok, nem minden előzmény nélkül valók.

Előzmények
A magyar irodalom és kultúra külhoni hatástörténetének, ihlető erejének vizsgálata sorában alegismertebb példa a James Joyce műveiben fellelhető magyar vonatkozások feltárása. Az
Ulysses főhősének, Stephen Dedalusnak az apja, Leopold Bloom szombathelyi születésű
magyar ember volt, és az Ír Baráti Társaság, a helyi lokálpatrióták és a Joyce-kutatók
jóvoltából meglehetős kultusza van. A magyar–ír történelmi párhuzamok (két, szabadságáért
elszántan küzdő kis nemzet harcai) több irodalmi művet is ihlettek. Talán a legismertebb W.
B. Yeats balladája Rényi Ferencről.1406
1406

W. B. YEATS, How Ferenc Renyi Kept Silent, Hungary, 1848, United Irishman 1903, 12.

465Írország önállóságért vívott harcában többször is megjelenik Magyarország mint példa.
Arthur Griffith, aki „az ír politikai reneszánsz vezéralakja,”1407 számos magyar témájú cikket
írt a United Irishman című lapba, sőt könyvet is, amely 1904-ben jelent meg és három kiadást
is megért.1408
Bényei Tamásnak Az ártatlan ország című, az 1945 utáni angol irodalmat bemutató
könyvéből is tudjuk, hogy a háború utáni angol irodalom bővelkedik kelet-európai szereplőkben, mintha a háborús tapasztalattal az angoloknak rányílt volna a szeme a tőlük távolabb
létező valóságra. Regénybeli szerepük szerint vagy az angol ártatlanság éles kritikáját
jelenítik meg, mint például Jan Brod, a közép-európai zsidó menekült Doris Lessing Retreat
to Innocence (1956) című regényében, Lavin János, a Painter of Our Time (1958) című John
Berger-regény szereplője, vagy az angol stabilitás és értékrend felforgatói, az idegenség
megtestesítői, mint a kelet-európai szereplők Agatha Christie A Murder is Announced (1953)című krimijében, akiket mindenki első számú gyanúsítottnak vél a gyilkossági ügyben.1409
Különböző nemzetek, sőt nemzetkarakterológiai típusok fordulnak elő a jellegzetes angol
terméknek számító kémregényekben is, gondoljunk csak Graham Greene, Ian Fleming, John
Le Carré könyveire. A hidegháborús szembenállás légkörét jelenítik meg ezek a művek. Ezt a
tradíciót folytatja Alan Furst, sikeres amerikai író, akinek regényei a második világháború
időszakában európai és balkáni helyszíneken játszódnak.

Alan Furst: Kingdom of Shadows 1410
A regény 1938-ban játszódik Párizsban, főhőse Nicholas Morath, magyar arisztokrata
emigráns. Az első világháborúban lovastiszt volt és Trianon után Párizsban telepedett le.
Megélhetését egy nagybátyja által rábízott reklámiroda bevételei biztosítják, de mint kiderül,igazi feladata nem az iroda vezetése, hanem nagybátyja, János Polányi diplomata titkos
megbízásainak teljesítése. Hamis útlevelekkel sok izgalmas kaland során ment ki embereket anácik által megszállt területekről. Természetesen nem hiányzik a fordulatos kémregényekben
megszokott szerelmi szál sem, minden adott ahhoz, hogy egy izgalmas, jó könyvet olvashassunk. A kritikusok is így gondolhatták, mert a regény számos kritikai elismerésben és díjban
részesült, egyenesen az emblematikus Casablancához hasonlították méltatói. A szerzővel
készült interjúból megtudhatjuk, hogy a mű megírását alapos történészi búvárkodás előzte
meg. Bevallása szerint árnyalni szeretné azt a monolitikus képet, amely a világháborúról a
mai nemzedékben kialakult, és ehhez jó eszköznek tűnik az úgynevezett mikrotörténelemírás. Műveiben egyszerű, átlagos emberek kerülnek nem mindennapi helyzetekbe, akikből
névtelen hősök válnak, ugyanakkor lehetőséget adnak arra is, hogy egy kicsit más szemszögből – alulról, belülről –, a kisember felől is láthassuk a történelemkönyvek lapjairól ismert
eseményeket. Az amerikai kiadás térképet is közöl, hogy segítse az olvasó tájékozódását, és aszerző további irodalmat ajánl a téma iránt érdeklődőnek. (Arthur Koestler, Eric Ambler,
Christopher Isherwood regényeit elsősorban.) Ami a mi kutatási szempontunkból érdekes: aszerző szándékosan választott magyar szereplőket, és az ő párbeszédeikből feltárul az olvasó
1407

KABDEBÓ Tamás, The Hungarian Irish paralell and Arthur Griffith’s use of his sources,
Maynouth, 1988.

1408

Arthur GRIFFITH, The resurrection in Hungary, a Paralell to Ireland, Dublin, 1904.

1409

BÉNYEI Tamás, Az ártatlan ország, Debrecen, Kossuth Egyetemi Kiadó, 2005, 150.

1410

Alan FURST, Kingdom of Shadows, New York, Random House, 2001.

466

előtt az 1938–1939-es évek konspirációtól és félelmektől terhes légköre. Sok magyar utalás,nevek, események, írók, politikusok, szokások sorjáznak a cselekményben, amelyek az
autentikusság érzetét keltik, és persze magyarázatok is, amelyek az amerikai olvasók
tájékozódását segítik. Azzal az esettel állunk szemben, amikor teljesen máshogy olvas egyművet egy más kultúrából érkező befogadó, és más az üzenet egy európai számára. A
közvetlen háborús tapasztalatot csak leírni lehet, de elképzelni nem, mint ahogyan ezt sokan
megállapították például a holocaust kapcsán.
Here is your uncle’s friend in Budapest, to be known as a senior police official. He states that asof 10 March, evidence points to intense activity among all sectors of the nyilas community.
Neelosh - her voice was determinedly neutral. It meant the Arrow Cross, pure hitlerite fascicts.
(Furst, 23.)

Úgy tűnik, a magyar történelem más meghatározó eseményei, az 1956-os forradalom és arendszerváltás is ihletforrásként szolgált kortárs szerzők számára.

Tibor Fischer: Under The Frog1411
A meghökkentő cím arra az angolban és magyarban egyaránt meglévő szólásra utal, amellyel
a nagyon rossz és reménytelen helyzeteket szoktuk leírni: „down a coal mine under the frog’sass”, vagyis a béka feneke alatt.
Az immár sokkötetes és díjakkal elismert sikeres író első könyve ez, amelyet magyar származása – szülei a forradalom idején vándoroltak ki –, Magyarországon töltött újságíró évei ésa forradalom emléke előtti tisztelgés szándéka ihletett.
A regény fájóan ironikus ábrázolása a forradalom előtti magyar állapotoknak. Fischer
nemcsak szüleitől és olvasmányélményeiből merített anyagot, hanem 1988–1990 között maga
is Magyarországon élt.
A regény 1955-ben kezdődik, főhősei a Locomotive kosárlabdacsapat tagjai: Fischer Gyuri
és Pataki Tibor. Gyuri minden áron külföldre akar szökni, egyrészt, hogy elkerülje a katonaiszolgálatot, másrészt mert teljesen tudatában van a rendszer abnormalitásának, abszurditásának. Groteszk, ugyanakkor kétségbeejtően valóságos jelenetek érzékeltetik a kor hangulatát:
egy dokumentumfilm kedvéért kirángatják halálos ágyából az öreg paraszt bácsit, Pataki
meztelenül kénytelen menekülni az ÁVO irodájából stb. A sors fintora, hogy amikor Gyuri
külföldre mehetne, akkor már nem igazán akar, mert szerelmes egy lengyel lányba,
Jadwigába, és csak amikor szerelme meghal az utcai harcokban, és a forradalmat az orosz
tankok vérbe fojtják, akkor tudja maga mögött hagyni az országot. Az eseményeket 1944 és
1956 között egy lassan felnőtté érő kamasz fiú személyes életén keresztül látjuk. Vajon mi
miatt javasolták a regényt az angolok a rangos Booker-Prize-ra érdemesnek? A szerző így
nyilatkozott erről: „Egy magyar kosárlabdacsapat az ötvenes években? Kit érdekel ez? Aztán
amikor mégis kiadták, kiderült, hogy éppen ez volt benne a plusz, ugyanis nem szólt egyetlen
más regény sem az ötvenes évekbeli magyar kosárlabdacsapatokról. Az egzotikum tehátelőnyt jelentett.”1412
Az elismerés és a siker értékét csak tovább növeli az a tény, hogy az angol és amerikai
kiadóknak rengeteg egzotikum – angol nyelven író indiai, afrikai, ázsiai szerzők művei – állrendelkezésére, amely könyvek esetében még a fordítással sem kell vesződni.
1411

Tibor FISCHER, Under the Frog, Edinburgh, Polygon, 1992.

1412

SZÉKY János, Hosszú hadjárat, Élet és Irodalom, 49. évf. 9. szám.

467

Ilyen posztkoloniális írónak számít Michael Ondatje, akinek regénycímét kölcsönvettem adolgozatomhoz.

Michael Ondatje: The English Patient1413
A történet, amelyből Oscar-díjas film is készült, bizonyára sokaknak ismerős. A Líbiaisivatagban egy bennszülött törzs talál egy repülőgép-szerencsétlenségben felismerhetetlenülösszeégett embert, akit megmentenek a haláltól. Papírjai nincsenek, arca összeégett és csak
angol akcentusa sejteti származását. Amikor a sivatagi törzsnek már nincs szüksége az idegentudására (aki vakon is felismeri a fegyvereket), a szövetségesek kórházába kerül,
Olaszországban egy villában ápolja Hana, a fiatal kanadai ápolónő. A front elvonultával akórház kiköltözik, de ők ott maradnak, és tulajdonképpen innen indul és ide tér vissza az aspirituális utazás, amelyet saját múltjuk feldolgozása, identitásuk megtalálása érdekében ők
megtesznek. Ebben a regényben válnak igazán plasztikussá és plauzibilissé az általunk abevezetőben megfogalmazott kérdések (az idegenség és identitás). Hiszen a két főszereplő
mellett ott van még Kip, az indiai utászkatona, az ő beilleszkedése és kiszakadása az angolközegből, az angol seregből, és Caravaggio, a tolvaj, a kém, a morfinista számkivetett, akisehová sem tartozik, más szereplőkhöz való viszonyulásában igyekszik megtalálni saját
identitását.
Körülbelül a regény felénél fogalmazza meg Caravaggio a gyanút, hogy a beteg nem isangol, a regény végén pedig már mindenki Almásynak szólítja. Származása fokozatosan derülki, először csak olyan apró jelekből, mint például, hogy hogyan issza a sűrített tejet. A
jelenből a múlt emlékeinek feltárása a közös visszaemlékezés és emlékidézés révén, a beteg
naplójának lapjairól, apró mozaikokból áll össze az az egyéniség, aki mindvégig rejtőzködni
szeretne. A sivatag arra tanította, hogy ott nem fontos a név, a nemzet, a beduinok között másértékek vannak, mint az európai kultúrkörben. A háború révén ez a két kultúra együtt létezett
egy ideig, és a sivatag, ez a szemiotizálhatatlan tér, az abszolút periféria egy időre a centrum
figyelmének látószögébe került. Bényei Tamás szerint „Almásy gróf sokáig homályban
maradó, olvashatatlan magyarsága a szereplő eldönthetetlenségének, közöttiségének sajátos,kulturálisan kódolt jele.”1414
De én el akartam törölni a nevemet és a helyet, ahonnan jöttem. Mire kitört a háború, tízévi
sivatag után könnyű volt nekem határokon átcsúszni, nem tartozni senkihez, semmilyen
nemzethez. 1415 (M. Szász Anna fordítása)

A regény Hana alakján keresztül nagyszerű példáját adja annak, hogyan tesszük magunk
számára érthetővé, elfogadhatóvá a másságot, az idegenséget. Kivetítjük rá saját előfeltevéseinket, beleképzeljük a magunk világát, ily módon azonosíthatóvá tesszük.
Hana egész Ázsiát beleképzelné ennek az egyetlen férfinek a mozdulataiba. Ahogy lustánmozog, a nyugodt civilizáció. Katonaszentekről beszél és ő úgy érzi, Kip is közéjük tartozik,
szigorú és látomásos, csak a napfénynek ezekben a ritka időszakaiban enged fel isten nélkülivé,
könnyeddé... Noha Ázsiából való ember, aki a háború utolsó éveiben angol apákat gyűjtött, éskötelességtudó fiúként követte szabályaikat.1416
1413

Michael ONDATJE, The English Patient, London, Bloomsbury, 1993.

1414

BÉNYEI Tamás, Archívumok. A világirodalom helyei, Alföld, 1999, 2. sz.

1415

Michael ONDATJE, Az angol beteg, Európa Kiadó, Budapest, 1997. 149.

1416

ONDATJE, 1997, i. m., 229.

468

A másik oldal pedig, az idegen, a szikh Kip próbál alkalmazkodni, felvenni az őt befogadó
közeg szabályait. A háború végén a Japánra ledobott atombomba azonban már túlmegy aszámára még feldolgozható és elfogadható határon. Az összeérő, elmosódó határok újraélesekké válnak. Ti és mi. Centrum és periféria. Fehérek és színesek. „Tudja, hogy a fiatal
katonának igaza van. Ilyen bombát sosem dobtak volna le egy fehér nemzetre.”1417
Az általam vizsgált művek közül mondanivalóját tekintve talán ez a regény a leguniverzálisabb, Almásy nem magyarsága miatt lesz a mű egyik központi szereplője. Ezúttal egy
valós személy köré szövődik a fiktív történet. Jelentőséggel bír azonban az a tény, hogy aszereplők mind más nemzetiségűek és más gondolkodásmódot, külön értékrendeket képviselnek. Nemcsak környezetük, de sokszor önmaguk számára is idegennek tűnnek, ami nemelsősorban külsőségekben nyilvánul meg, hanem erkölcsi, értékrendbeli eltérésekből adódik.
Hana lelki–szellemi rokonságot érez az összeégett idegennel, már-már beleszeret. Almásy
tragikus szerelmi története Katharine Cliftonnal azt ábrázolja, hogy önmagunk elfogadása
nélkül másokat sem vagyunk képesek elfogadni.

Arthur Phillips: Prague1418
A berlini fal leomlása után egy évvel, a rendszerváltás zűrzavaros, ugyanakkor izgalmakat éslehetőségeket rejtő időszakában játszódik a fiatal amerikai szerző első könyve. Rögtön a cím
meghökkenti az olvasót, hiszen a történet Budapesten játszódik és az öt amerikai fiatal itt
szándékozik boldogulni, meggazdagodni, kalandot keresni, az otthoni emlékek-kötelékek előlmenedéket találni. Az író remekül ábrázolja azt az időszakot, amikor elég volt, ha valaki
beszélt angolul, és volt BA végzettsége, némi tapasztalata a piacról és a demokráciáról, ésMagyarországon két kézzel kaptak utána. A szereplők egyike a követségen dolgozott, a másik
befektetési tanácsadó, a harmadik PhD végzettségű kutató, a negyedik nyelvtanár, az ötödikújságíró lett az egyik angol nyelvű napilapnál. Egyikük kivételével alig beszéltek magyarul ésígy kellett idegenként – bár szívesen látott idegenként – boldogulniuk. A főhős, John Pricemindvégig Prágába vágyódott, mondván, hogy ott történnek az igazán fontos események.
Prága a szimbóluma mindazoknak a dolgoknak, amiről álmodunk, amire vágyunk, desohasem érhetjük el. Az ő gondolkodásának változásain keresztül láthatjuk, hogyan értékelődnek át az ügyek a mássággal való találkozás során. Price Magyarországon szembekerül egy
másfajta életvitellel, kultúrával, más emberekkel, és van annyira intelligens, hogy a felszínalatti folyamatokat is meglátja. Érzékeli, hogy itt minden tele van történelemmel, hogy mint aházak a golyónyomokat, az emberek is magukban hordozzák a múltjukat, és ez valamiféle
irigylésre méltó többletet, gyökereket, kötődést jelent. Van a regénynek egy magyarfőszereplője is, Horváth Imre, akinek családfáját és történetét az 1848-as szabadságharcig
visszamenőleg megismerjük. Az ő személyes sorsa nagyon eltérő gondolatokat és érzelmeket
vált ki a vele kapcsolatba kerülő amerikaiakból. Az egyik legelgondolkodtatóbb jelenet,amikor a két amerikai és a magyar az üzleti tárgyalást követően együtt vacsorázik. Személyes
témájú beszélgetésükből kiderül, hogy ami az egyiknek életcélt adó tradíció, az a másik
szemében megmosolyogni való nosztalgiázás, ami az egyiknek megélt hitté nemesült
történelem, az a másiknak értelmezhetetlen és jelentéktelen érzelgősség. Nemcsak a különböző származás okán adódó eltérő értékrend, ha úgy tetszik, másság válik itt rendkívül
plasztikussá, hanem a generációs és a mentalitásbeli különbségek is.
1417

ONDATJE, 1997, i. m., 300.

1418

Arthur PHILLIPS, Prague, New York, Random House, 2003.

469

But nevertheless, there are those of us from the faraway West, the lucky west, who think of suchtrials with a certain envy. At least you would know who you were....
And though one sees in many of the Hungarians a natural envy for our wealth, our ease, ourpardon from History, still there is, even in the eyes of the defeated, a certain pride that isjustifiable.1419

Szóval mindkét fél ambivalens érzéseket táplál a másik iránt, és ezt Phillips ragyogó
iróniával mutatja be. Végül is a magyar karakterek nem túl hízelgő képet festenek rólunk
(bután vihogó, színészekért rajongó tinilányok, unott pincérek, újgazdagok, hajbókolók), ám
bevallása szerint az író mégis rajongott Budapestért, sehol máshol nem érezte azt aszabadságot, amit akkor itt.
Hasonlóan negatív figurákat találunk Katherine Mansfield The Luftbad című novellájában.
Az írónő betegsége miatt sokszor volt fürdőben és a fürdővárosi vegyes nemzetiségű társaság
egyik alakja magyar. Tekintélyes méretű hölgy, aki nagy hangon dicsekszik, hogy milyen
síremléket emelt elhunyt férjeinek. Be kell vallani, hogy ijesztően ismerősnek ésjellegzetesnek hangzik... Nos, a példákat lehetne még gyűjteni, és konklúzió levonására nem
is vállalkoznék, inkább a további kutatási irányokat vázolnám.

Befejezés
A bevezetőben megfogalmazott kérdésekre nem adható általános érvényű válasz. Annyi azonban bizonyos, hogy a magyar történelem nagy és drámai eseményei, fordulópontjai megihlették a külföldi írókat is. Nem véletlen tehát az az alkotói szándék, hogy magyar helyszínek
és szereplők bukkanjanak fel az irodalmi és művészeti alkotásokban. Természetesen ezek
szerepének eltúlzása és valamiféle kiválasztottságtudat erősítése hiba volna. Továbbgondolásra és további kutatások kiindulásaként a következő megállapításokat javaslom. Amit a
posztkoloniális irodalomelméletből feltétlenül át kell gondolnunk, az az irodalmi szövegekben
fellelhető kulturális idegenség tapasztalatának megragadása, ábrázolása: ezen irodalmakban
ugyanis frekventáltan vetődik fel ez a kérdés. Nem a különbségek megléte okozza a bajt,
hanem ha azoknak értéket tulajdonítunk.
Az interpretáció temporalitása. Minden nemzedék és minden nemzet, sőt minden egyes
olvasó másként fogja olvasni ugyanazt a művet. Nemcsak az időbeli eltávolodás helyezhet
más nézőpontba egy-egy problémát, hanem az olvasóban meglevő előfeltevések, a témáról
való előzetes tudás összessége is. A fentebb említett művek azáltal, hogy magyar
eseményeket, szereplőket, helyszíneket vonultatnak föl, mindenképpen hozzájárulnak ahhoz,
hogy a nem magyar olvasó ismeretei bővüljenek, rólunk alkotott képe árnyaltabb legyen.
A kultúrakutatás egy érdekes és továbbgondolásra érdemes szelete, hogy miként látnak
bennünket mások, és saját identitásunk hogyan formálódik ezen tapasztalat fényében. E
kérdés megválaszolásához nyújthat némi támpontot a jelenség irodalmi artikulációjának
vizsgálata.

1419

PHILLIPS i. m., 208.

470

A. SZABÓ MAGDA
A nemzeti identitás és médiumai a XX. századi FranciaországbanI.
A magyarok párizsi és franciaországi jelenlétét erősen meghatározta zivataros történelmünk.
Már a Rákóczi-szabadságharc menekültjei is itt találtak menedéket, Batsányi János emléktáblája pedig a franciaországi változások nyomán a megújulásért szövetkező magyar
szellemek tragikus sorsát idézi. Széchenyi, Eötvös, Szemere Bertalan és több, Párizst is járó
magyarunk már a gazdasági, társadalmi, szellemi élet reform-mintáját és példáit keresik, slevelekben, útirajzokban, újságcikkekben számolnak be tapasztalataikról.
Az elbukott 48-as szabadságharc után a menekült politikusok és hadi emberek tartós vagyidőleges otthona lesz Párizs. A De Gérando-özvegy Teleki Emma Vaugirard utcai otthonában
Irányi Dániel és Teleki László mindennapos vendég, becsült francia szellemek, közöttük atörténész Michelet is beavatottjaivá válnak a magyar forradalom eseményeinek, ami azt isjelenti, hogy a délutáni, esti összejöveteleken szalon-diplomácia formálódik a két nép között.
Szemere Bertalan miniszterelnök a naplójában, amelyet nemrégen vehettünk kézbe Albert
Gábor és a Felső-Magyarország Kiadó jóvoltából, keserves tapasztalatokról, az emigráns
honfitársak egymást is emésztő küszködéseiről tudósít. A „száműzöttek Mekkája”, jellemeztetalálóan Bajomi Lázár Endre a brit birodalomhoz tartozó Guernsey szigetét, ahol aszáműzetésben élő Victor Hugo, aki versben köszöntötte a magyar forradalmat, barátságába
fogadja több honfitársunkat. Mészáros Lázár egykori hadügyminiszter éppúgy időzött nála,mint nemeskéri Kiss Miklós vagy a két Teleki, Sándor és László. A Teleki Sándor által
adományozott cifraszűr ugyan már eltűnt az Hugo-házból, de a másik ékes darabot, díszövét
ma is láthatjuk: a magát építésznek is tartó nagy francia kandallója párkányába építette amagyar barát ajándékát.
S ha korábban nem kaptak kegyelmet, az 1867-es kiegyezés után sok 48-as emigráns
hazatért, többen tisztes állásokba jutottak. Teleki Emma erdélyi birtokán élte most már azévit, de vissza-visszatért Párizsba, s naplói, fordításai jelzik, hogy ihletet és feladatot isjelentett neki a sok évtizedes franciaországi élet. Párizs varázsa idővel csak nőtt azért is, merta hazai művészeti élet eszmélésének évtizedeiben, a század utolsó harmadában seregesen
utaztak tanulni és tájékozódni. Sokan beiratkoztak a Julian Akadémiára, Munkácsy Mihályműterme pedig még az akadémiai tanulmányoknál is többet jelentett, szalonjában rendszeresen találkoztak Párizs előkelőségei és művészei. Mint Rippl-Rónai életéből is tudjuk,
ismeretségek és kapcsolatok szövődtek itt, amelyek szerencsés esetben egyengethették akezdő művészek további életét. Ismert színházi személyiségeink itt lesték el az otthon is hasznosnak ígérkező megoldásokat, művészi elképzeléseket. A látványos budai spektákulumok
mestere, Molnár György, aki Buda bevételét is színpadra állította, Párizsban tanulta amasinériák működését. Felfedezettje, Jászai Mari a Nemzeti Színház művészeként tanulmányozta a Comédie Française stílusát. A nagy korszakteremtő igazgató, Paulay Ede pedig a
Népszínház és az Opera megalakulása után repertoárját bővítendő szerzett be könnyed
darabokat Párizsból.
Justh Zsigmond naplója, vagy Szomory párizsi regénye hitelesen idézik a kor párizsi
magyar világát, a szalonok és a kávéházak légkörét, ahol művészi álmok éppúgy fogantak,
mint léha szerencsevadász lovagok meséi. De az egyéni törekvések mellett a közösségé
szerveződés igénye is hamar megfogalmazódott. Első jele 1846-tól, a Táncsics biztatására

471

létrejött Párizsi Jótékony Magyar Egylet megalakulásától számítható (amely a 2000. évi, megszűnéssel felérő átalakulásáig létezett Párizsi Kölcsönösen Segélyző Magyar Egylet néven), s
melynek rangját jelzi, hogy örökös elnöke Zichy Mihály volt, távozása után Munkácsy
Mihály is irányította egy ideig. Neves emberek Párizs-járását említettük, de kevesebbet
tudunk és beszélünk azokról a tapasztalatokról, amelyeket a rendszeres párizsi világkiállítások
jelentettek. Mert e látványosságok műszaki, gazdasági újdonságokat mutattak be, s ezeket
megismerni éppúgy kiutazott a felvidéki nemes, mint a szakmájában előrehaladni kívánó
kolozsvári mesterember. Előbbi persze lumpolással is egybekötötte a kirándulást, utóbbi
pedig koplalt ugyan, de addig ismeretlen, ellesett fogások birtokában és gépészeti újdonságokkal tért haza.
Aztán már a „kitántorgók” indultak útra: Amerikába bányát és földet művelni hajóztak akétkeziek, Párizsban a divatszakmák munkásai, szabók, szűcsmesterek, kovácsok telepedtek
meg. Ők nem utazgathattak Budapest és Párizs között Ady, Czóbel Béla módjára, nekikműhelyt, vevőkört és szakmai becsületet. kellett teremteni. Ahogy festőink java, Bartók iselismerést, művészi előmenetelt remélt a francia fővárosban. De Ady például fütyült a párizsi
halhatatlanulásra; másnapos délelőttjein csak a hazai tanulságok végett böngészte a lapokatelőbb Odéon-közeli, később túlparti hoteljében. Szerkesztőségekbe nem járt, írók társaságát
nem kereste, s még Rodint sem óhajtotta megismerni Meudonban, hiába csábította Itóka.
Adyt említve mondjuk el: a pesti lapok mellett még a Szilágyot is tudósította, jelezvén azt is,hogy vele már műfajjá vált a budapesti és a vidéki lapok Párizs-orientációja a század elsőévtizedében. Az ő nyomában a műtermekben és a Montparnasse-i kávéházakban informálódó
állandó és alkalmi tudósítók tájékoztatják folytonosan a budapesti és a magyarországi
nagyérdeműt. Heltai Jenő pedig szívós és leleményes importőrnek mutatkozik, aki tucatjávalszerzi be a szórakoztató, érzéki vaudeville-eket. Pest közérdeklődésének ekkor elsősorban aléha Párizs a minta, de az Eötvös Collégium ösztöndíjas diákjai, majd a nyári szabadságra
Párizsba utazó fiatal tanárok, Laczkó Géza, Szabó Dezső, Kuncz Aladár a modern francia
költészet és próza, a francia szellem megújító erejét kutatják, Kodály Zoltánt pedig Debussy
és a modern francia művészet érintette meg életre szólóan.
II.
Az első világháborút, a trianoni omlást követően hatalmas magyar áradat érkezett Párizsba ésFranciaországba. Mondhatjuk úgy is, hogy tektonikusan rétegződött az otthoni társadalmi,
politikai, gazdasági és szellemi élet. Mert érkeztek nagy számban a Tanácsköztársaság
politikai menekültjei, az antiszemitizmus erősödésével fiatal művészek hagyták el az
országot, s tömegesen jöttek a hazai munkanélküliek: textilmunkások főként Grenoble és
Lyon környékére vagy Elzászba, a bányászok kis kolóniákban Észak-Franciaországba.
Párizsban a Renault-nál és más üzemekben jutottak munkához. Ez a tömegesedés változatos
közösségi szervezeteket igényelt a fővárosban és vidéken is. Megkezdődött a katolikus és areformátus gyülekezeti élet és missziós munka, magyar iskolák, művelődési egyletek
alakultak. Illyés Gyula a Hunok Párizsban című regényében tényekben gazdagon idézi fel,hogy a kemény munka mellett a nyelvtanulástól a színjátszókörig és a politikai szemináriumig
milyen változatos önművelési formákban élte a mindennapokat. S persze az önművelő ésérdekvédelmi szervezetekkel párhuzamosan a politikai szerveződés is egyre erősödött. Az
Emberi Jogok Ligájának munkáját, a Moszkvából vezérelt kommunista mozgalom tevékenységének összefüggéseit, s benne a Károlyi házaspár szerepét máig nem ismerjük eléggé,ennek levéltári, sajtóbeli tudományos feltárása még kutatókra vár.
A franciaországi magyar munkásság életének elfogulatlan tudományos feldolgozása még
szintén várat magára. Bajomi Lázár Endre memoárjaiban, a Párizs, csillagként reszkető és a472

Párizs nem ereszt című műveiben sok adattal eleveníti fel párizsi munkáslapok, kiadványok,
egyletek életét, de súlyos baloldali elfogultsággal sok fontos kérdést hallgat el vagy láttat torz
optikában. Többek között ilyen szellemben véleményezi az 1929-ben megépült a Magyar Ház
tevékenységét, amely pedig minőségi fordulatot jelentett a párizsi és a franciaországi
magyarság életében. Magyar orvosok röntgennel felszerelt korszerű rendelőben fogadták abeteg magyarokat, de helyet adott a Ház művelődésnek, szórakozásnak, sportkörök szerveződtek, énekesek találkoztak. Magyar ház volt ez a Vaugirard utcai épület úgy is, hogy nemcsak politikai érdekek felett jelentett otthont, de a trianoni határokat sem vette figyelembe. A
párizsi magyar rendelőben vagy művelődési életben éppúgy otthonra találhatott a vajdasági
munkás, mint az erdélyi menekült tisztviselő. Az emigrációs lét másutt is egyesítette a
Trianon által szétszórt magyarságot: a református istentiszteleteken vagy a Katolikus Misszió
miséin. A vasárnapi szertartások mást is jelentettek, mint hitbéli elmélyülést, mert a találkozások alkalmával értesüléseket cseréltek az emberek: egyik munkahelyet keresett, a másik
jobb lakhatás lehetőségét kutatta, a harmadik ingyen ebéd után tudakozódott. Sokan választ éssegítséget kaphattak a közös tanakodások alkalmával. Amint a magyar üzletek, vendéglők is atársas összejövetelek alkalmait szolgáltatták, főként a balparti utcácskákban: a rue Dauphine-i
könyvesboltban például a hazai újságokat is megvásárolhatták.
A két világháború között született Párizs-irodalomnak sincs még meg a pontos, alapos
feltérképezése. Sokan küldtek tudósításokat hazai lapoknak, s előbb-utóbb változatos
színekkel és mélységben Párizs-regény íródott a kinntartózkodás élményéből, emlékeiből. Így
született például Márai Sándor Idegen emberek-je. Vaszary Gábor egymást követő sikeres
regényeiben a léha magyarok krónikáit írta meg. Műfaji tagoltságot is felfedezhetünk, hiszena hagyományos publicisztika mellett (a vajdasági Tamás István riportkönyvéhez például
Kosztolányi Dezső írt bevezetőt) a Párizs-járók a kultúrtörténeti esszé (Kovalovszky Miklós
szavával az őrjárat) műfaját is művelték, legmagasabb fokon talán Cs. Szabó László. A
hontalanság változatos krónikái születtek: a marseille-i dokkvilágban tengődő magyar éppen
úgy felmerül regényben, mint a párizsi kávéházban svindliző alakok. Félszáznál több műszületett ebben a korszakban, de számos emlékirat, regény ugyanerről a korról később
keletkezik, mint például Illyés Hunok Párizsbanja is 1945 után íródott.
Szűk a tér ahhoz, hogy a második világháború éveit részletesen ismertessük, annyit
azonban fontos megjegyeznünk, hogy a magyarság intézményes keretei széthullottak. A református és a katolikus egyház papjai, segítői mérhetetlen erőfeszítések árán járták a magyarlakta vidékeket, erősítették a lelkeket. Az egyház ezekben az években történelmi diplomáciai
szolgálatot is betöltött, például Uhl Antal, aki papírokat vitt és közvetített Magyarországra,hogy a franciaországi magyar zsidó üldözötteken segítsen. Az egyház szerepe a világháború
befejezését követő hónapokban is kivételes jelentőségű. Sok ezer magyar hadifogoly
sínylődött embertelen körülmények között francia lágerekben. Szalay Jeromos atya, illetve areformátus tiszteletes Kulifay Imre járták a táborokat, vitték a híreket, összeírták a gondokat, sközvetítették a magyar diplomáciának és a francia hatóságoknak.
III.
Feltételezhetnénk, hogy a történelmi fordulattal a hazai demokrácia ígéretében megnyugtatóan működött a magyar külképviselet, s Párizs esetében a Magyar Ház is. Nem így történt:a pártosodás éles jeleit az első pillanattól felfedezhetjük a Ház életében. A személyeskedő
harcok mélyén már politikai küzdelmek lappangtak és megkezdődött az egyházi rendezvények kiszorítása is a Vaugirard utcai otthonból. De egy pillanatra, az 1946-os nyári-őszi
béketárgyalások heteiben mintha még egység mutatkozna. Követségiek és emigránsok,
alkalmi tudósítók és a különböző pártok politikusai – tán a szabadnépes szellemet kivéve –,473

kétségbeesetten nekifeszültek, hogy próbáljanak mozdítani a nagyhatalmak előre eltervezettbékeprogramján, Trianon megismétlésén. Annyi cikk talán sosem jelent meg Párizsról, mint
azokban a hetekben. Mindhiába. Párizs újra végzetet jelentett, de egyben menedéket is, mert akommunisták fenyegető nyomulása elől ezrével menekültek ki fiatal értelmiségiek, művészek.
Mindmáig keveset tudunk a francia rádió magyar adásának történetéről. Itt most csak
annyit, hogy a háború után Aurélien Sauvageot-nak, az Eötvös Collégium volt tanárának
vezetésével indult adás baloldali elfogultsággal értelmezte az otthoni híreket, s az irányvonal
nem változott akkor sem, amikor a hazai kommunista rendszer egyre abszurdabb tényeiről
szereztek tudomást. A negyvenes évek végén, amikor a frissen érkezett fiatal politikai menekültek szembesítették az elhangzott anyagokat a hazai valósággal, konfliktus támadt a magyar
adás szerkesztőségében. Ennek nyomán Sauvageot eltávozott a vezetői posztról, a rádió pedig
a hazai rendszer következetes bírálója lett.
Ha a magyarság szolgálatának 1945 utáni intézményes kereteit vizsgáljuk, azt látjuk, hogy
Szabó Zoltán kulturális attasé 1947–1949 közötti munkája, az általa szervezett Csontvárykiállítással, a modern magyar képzőművészeti alkotások tárlatával és zenei események
rendezésével éppúgy jelentős a magyar diplomácia történetében, mint az, amit a franciaországi magyar gyerekek hazautaztatásával, vagy az 1848-as forradalom 100. évfordulója méltó
megünneplésének megszervezésével tett. De ezzel hosszú időre megszűnik a magyar állam
művelődési, szellemteremtő jelenléte a francia fővárosban.
A Katolikus Misszió sziget és otthon maradt az emigráns magyarság életében. Szalay
Jeromos a lelkek vigasztalása mellett francia nyelvű tudományos könyvekkel is igyekszik
huszadik századi sorsunkat megvilágítani: kétkötetes munkát írt a trianoni döntés következményeiről, monográfiába foglalta Márton Áron sorsát.
Az ötvenes években a franciaországi magyarság és a hivatalos magyar külképviselet között
megszakadtak a kapcsolatok. Híreket váltani és a cselekvés módozatait megbeszélni többféleképp összejöttek az emigránsok legjobbjai. Teleki Emma szalonja huszadik századi változatának is tekinthetjük az egykori párizsi magyar követ, Auer Pál otthonát, ahol havi rendszerességgel összejöttek az emigráns újságírók és politikusok, hogy megbeszéljék a hazai és anemzetközi politika időszerű eseményeit. Auer az európai gondolat képviselőjeként, jó francia
kapcsolatokkal tekintélynek is számított, cikkei neves lapokban, többek között a Le Mondeban jelentek meg Majd az ő gondolataként és mozgósító ereje jóvoltából avatták fel Ady
emléktábláját az Hôtel des Balcons falán 1956 januárjában.
A vasfüggöny tehát Párizsban is működött a magyar hivatalosság és a franciaországi
magyarság között, amelynek résnyi emelkedését jelzi az 1953-as hazai fordulat nyomán, hogy
1955-ben és 1956-ban Illyés Párizsba utazhatott, az Állami Népi Együttes Franciaországban
turnézott, 1956 májusában a Körhintával magyar film először vett részt a cannes-i filmfesztiválon és ugyanazon év szeptemberében azt a Gara Lászlót nevezik ki a párizsi Magyar
Intézet élére, akit az MTI tudósítójaként az ötvenes évek elején hazahívtak, s csak 1955-ben
engedtek vissza családjához Párizsba.
Az 1956-os forradalom hatalmas fordulatot jelentett. A francia lapok folyamatosan beszámoltak a magyarországi eseményekről, s alaposan máig fel nem mért belpolitikai mozgás iselkezdődött: a baloldal eszmélését indította el a magyar forradalom eltiprása. Baloldali írók,művészek mellett a francia kommunista munkásság soraiban is először döbbentek rá a szovjet
rendszer diktatórikus voltára. A forradalom leverését követően több mint tízezer, főként fiatal
értelmiségi talált menedékre, majd később otthonra Franciaországban. Ami azt is jelentette,hogy a velük erősödött magyar emigráció java évtizedekre bojkottálta Párizs kádári intézményeit, nem látogatták a Vörös Házzá lett Magyar Házat és az Invalidusok közelében működő
Magyar Intézetet, ahol a két lakásból kialakított intézményben a rendszer által politikailag474

megbízhatónak ítélt személyek szervezték a zenei, irodalmi programokat egy aránylag szűkkörű, a hivatalos Magyarországgal rokonszenvező közönség számára.
Az emigráció pedig a maga fórumaival válaszolt. az Irodalmi Újság Méray Tibor szerkesztésében szívósan képviselte 1956 szellemét. Rezek Román pedig a hatvanas évek közepéig
szerkesztette az 1948-ban indított Ahogy lehet című irodalmi lapot, amely színvonalasművészeti tudósításokkal, rangos hazai költők verseivel, a katolikus bölcselet, főként Teilhard
de Chardin eszméivel igényt képviselt az emigráció szellemi életében. Kevés előfizető,állandó pénzügyi gondok: az emigrációs folyóirat- és könyvkiadás általános gondja volt, hogy
egy szűk szellemi eliten kívül nehéz volt megszólítaniuk a közönséget. Sajátosan igaz volt ez
a Magyar Műhely avantgardjára, azzal az ellentmondással, hogy szerkesztői elsőként tértek
haza különféle tanácskozásokra.
Az évek múlásával a magyar követség és az Intézet egyre nyájasabban végzi dolgát, de aforradalom megítélésében nincs engedmény. Pedig a negyvenedik évforduló ünnepe, a párizsi
magyarság komoly és sikeres rendezvénye, nemcsak politikai, hanem rangos művészeti és
tudományos eseménysorozattá vált 1986 őszén. 1988. június 16-án Nagy Imre és mártírtársai
emlékművének avatása a Père-Lachaise temetőben nemzetközi méretekben, hatalmas visszhanggal mutatta meg a magyar szervezetek (Az Emberi Jogok Magyar Ligája, a Magyar
Szabadságharcosok Szövetsége stb.) erejét.
IV.
Ma a megváltozott körülmények mindent átértékelnek: a kint élő magyarságnak számos
lehetősége van arra, hogy kapcsolatot tartson Magyarországgal, akár szellemi, akár a hazalátogatás fizikai értelmében. Ugyanakkor a kinti magyar szervezeteknek is újra kell gondolniuk funkcióikat, hiszen mintha a régi keretek alól kifutott volna az idő.
A történelmi, politikai fordulat után, a megnyílt világban a másik oldalról is időről-időre
felvetődik a kérdés: szükség van-e az anyaország kulturális képviseletére, szükség van-e még
intézményes formájára, a Magyar Intézetre? Az elmúlt tizenhat esztendőben a magyar
hivatalosság részéről többször hangzott el a válasz: luxus a Párizs szellemi központjában
1985-ben megvásárolt, állandó székhelyű Magyar Intézetet üzemeltetni.
Ami bizonyos: a megváltozott világban és nagyon megváltozott lehetőségek között
újragondolandó a szerep, a funkció. Egy kulturális intézet elsődleges feladata ma a befogadó
ország számára közvetíteni a magyar kultúrát, és Párizsban ezt nagyon erős mezőnyben kelltennie. Fontos, hogy jelen legyünk a világ művészeti fővárosában. Kis nép vagyunk, értékeinket nem szabad a véletlenre, alkalmi kapcsolatok szerencséjére bízni. Szükség van arra, hogy
zenei, irodalmi, képzőművészeti múltunknak, jelenünknek, s főként a fiatalok jelentkezésének, tudományos törekvéseink ismertetésének állandó otthona legyen. Személyes tapasztalatom: hatalmas segítség, tekintély-növelő is egy fiatal zenésznek vagy képzőművésznek, hanemzetének házában, tehát kitüntetett helyzetben találkozhat francia szakemberekkel. S itt
alakulhatnak olyan kapcsolatok, amelyek nemcsak egy-egy alkotónak, hanem a hazaiművészeti életnek is hasznára lehetnek. Az irodalom területén sincs ez másként, hiszen egyegy könyvbemutató a kiadókkal és szerkesztőkkel is kapcsolatot, baráti együttműködést
ígérhet a jövőre. Egy modern Magyar Intézet akár egy bemutatóterem, bemutatja a nemzet
mintakollekcióját a kultúra minden területéről. Amely még a borkultúrát is jelenti, ahogyan
ezt egykor Szabó Zoltán is kifejtette párizsi szolgálatára készülődvén.
De ez a reprezentáció nem az államot, hanem az összmagyarságot érinti. Az Amerikában
élő magyar zenész éppúgy pódiumot kaphat, mint a vajdasági író, vagy a marosvásárhelyiképzőművész. S ez a szempont a határon túli területek magyar művészeti és tudományos élete

475

számára különösen fontos. Mert a Trianonban magyar területeket nyert országok nemműködnek politikai nagyvonalúsággal, hogy a párizsi szlovák vagy román kulturális intézet
rendszeresen teret adna országa magyar alkotóinak. Amikor például a franciául megjelenő
romániai útikönyveknek szavuk sincs arról, hogy például Marosvásárhelyen a Teleki Téka
vagy a Kultúrpalota egyáltalán létezik. A magyar kulturális intézetek nemcsak Párizsban,
hanem bárhol másutt, ahol működnek, a több országba szakadt nemzet szellemi, művészeti
otthonául szolgálnak. Nem épületbe szorítottan persze, hiszen az Intézet legfőbb feladata
immár a közvetítés, azaz a francia igények és a legjobb, legértékesebb kulturális ajánlatokösszehangolása. S ebben fontos program a folyamatos felfedeztetés. Csak egy példát említve atöbb százból: a Ghymes együttes például úgy került a franciaországi magyar év programjába
2001-ben, hogy a rangos fesztivál igazgatója elfogadta a meghívást az Intézet szlovákiai
magyar estjére. Ismerve a fesztivál addigi rendezvényeit, az adott évre szóló terveit, tudtuk,
hogy fel fog figyelni az együttesre.
Párizs helyzete sajátos a magyar intézetek sorában, hiszen talán itt élnek legnagyobb számban kimagasló magyar szellemi emberek, művészek, akik miközben a befogadó Franciaország
kultúráját gazdagítják, hatalmas energiát, tőkét és a francia kapcsolatok kiérlelt, gazdag
szövevényét jelentik számunkra is. Az új idők feladatait tekintve az Intézet szellemi törekvését és munkáját talán egy zenemű hangszereléséhez hasonlíthatom: minden fontos hangnak
arányosan és tisztán kell érvényesülnie, hogy a dallam erősen és meggyőző erővel szóljon.

476

Nacionalizmus

477

ANDREA CARTENY
Romanelli ezredes katonai missziója Magyarországon (1919)
Nagy örömmel tölt el, hogy eme ünnepélyes ülés keretein belül alkalmam nyílik újabb
információkat közölni Guido Romanelli ezredes szerepéről,1420 amit Budapesten a magyarországi olasz katonai misszió élén töltött be néhány hónap erejéig 1919-ben – először Kun
Béla rezsimjével, majd a román megszálló csapatokkal kapcsolatosan. Tevékenysége a„dunai” politika és az olasz „katonai diplomácia” háború utáni ingadozásainak összefüggéseiben vizsgálva, önmagában igencsak ellentmondásos, pont amiatt a nagy jelentőségű szerep
miatt, amiben ez a tiszt találta magát, mint a kiegyezés egyetlen képviselője, Magyarország ésa magyarok számára történelmi szempontból különösen drámai helyzetekben. Ilyen értelemben, a 900-as évek végi katonai missziókhoz társított „emberséges” jelző teljes mértékben
igaz – még az időbeli és történelmi különbségek ellenére is – az 1919-ben Romanelli által
vezetett olasz misszióra.
Romanelli vitatott alakja, mely a Magyarország és Románia közti feszültségek középpontjában állt az 1918 őszét jellemző ellenségeskedést követő kissé szorult helyzetben, ismét
felmerül a maga összetettségében a nemrégiben kiadott magyarországi misszióról szóló
emlékiratok hatására.1421 Ebben a különös írásban, amelyet maga a főhős, az Olasz Királyság
embere és tisztje, Guido Romanelli ezredes fogalmazott, meglehetősen ellentmondásos
eseményekről tesz tanúvallomást – közvetlen kapcsolata Kun Bélával, a magyar bolsevik
vezérrel, akit „a magyar Leninnek” is szoktak nevezni, vagy a párizsi béketárgyalás elnökével, George Clémenceau-val folytatott levelezésének gyűjteménye, valamint összetűzése aromán parancsnokkal Budapest elfoglalásának idején –, bizonyságot adnak az ő legfőbb
céljáról, amelyért azokban a nehéz helyzetekben küzdött: a megállapodások tiszteletbentartása és az emberek védelme, bármilyen nemzetiségűek legyenek is.
Guido Romanelli ezredes a Villa Giusti-i fegyverszünet után visszavonult a Piave folyó
partjáról Cataniába. 1919. május 6.-át írunk, mikor a tüzérség és a műszaki alakulatok tisztje
parancsba kapja, hogy csatlakozzanak a bécsi fegyverszünet olasz delegációjához. Bécsben
találkozik Roberto Segre tábornokkal, az olasz katonai misszió parancsnokával, aki Budapestre küldi és megbízza őt a Tanácsköztársaság el nem ismert magyarországi bolsevik rezsimjével megbomlott szövetség következtében nemrégiben visszavonult misszió vezetésével.
Romanelli, tehát valóban a nyertes hatalmak egyetlen képviselője és az egyedüli szövetséges
vitapartner Kun Béla oly rettegett szovjet rezsimjével szemben. Kun, a fiatal (33 éves)bolsevik vezér a háború előtt a baloldali szociáldemokraták élharcosaként, Lenin forradalmi
Oroszországában formálta ideológiai pályafutását, s ezenközben sohasem nyugvó politikai
agitátorrá, valamint a Lenin által alkalmazott ortodox marxizmus követőjévé vált.
1420

Ennek a kiadványnak az anyaga más tanulmányokhoz is adalékul szolgált (úgy, mint „La Missione‘umanitaria’ del Colonnello Romanelli a Budapest nel 1919”, az RSU – Rivista di Studi Ungheresi,
IV-2005 új sorozatában, „La Sapienza” Egyetem, Róma), továbbá gazdagítják még a szöveget az
Archivio dell’Ufficio Storico – Stato Maggiore dell’Esercitoban (a továbbiakban AUSSME) található dokumentumokból nyert információk is, melyek a Commissione Interalleata di Parigi gyűjteményéből lettek összeválogatva (E8 repertorium vagy forrásjegyzék).

1421

G. ROMANELLI, Nell’Ungheria di Béla Kun e durante l’occupazione romena. La mia missione(maggio-novembre 1919), A. Biagini gondozásában, Ufficio Storico – Stato Maggiore dell’Esercito,
Roma, 2002. Összehasonlítva az Ufficio Storicóban található iratokkal, teljesen hitelesnek
bizonyult az olasz tiszt beszámolója.

478

Ez az erdélyi magyar zsidó fiatalember nem kevés politikai fondorlattal képes volt kihasználni azt a hatalmi űrt, ami a Károlyi-kormány lemondása után keletkezett, ami az 1919.
március 20-ai úgynevezett „Vyx-jegyzék” (vagy „Vyx ultimátum”) elfogadhatatlansága miattkövetkezett be; oly módon, hogy elfogadták a kommunisták alárendelt szerepét aszociáldemokratákkal kötött szövetségben, megteremtve a feltételeket egy Szovjet- vagy
Tanácsköztársaság felállításához, a szovjet bolsevik modell alapján.1422 A miniszterelnökség
és a népbiztosok többsége szociáldemokrata volt, de a külügyekért felelős népbiztos pozíciójáról, melyet Kun töltött be, azonnal kiderült, hogy a legfontosabb mind közül, főleg, mert
ezen keresztül közvetlen kapcsolatba kerülhetett Leninnel: ez a „testvéries” viszony Lenin
rezsimjével valójában a Szovjet-Oroszországgal aláírt szövetségi szerződés által lett szentesítve. A rezsim ereje ezen felül egy „vörös” hadsereg újjászervezéséből is fakad – amely a gyári
munkások tömegeinek besorozásán alapult – és amely potenciálisan is képes „visszaszorítani”
a jóval a fegyverszünetben megállapított határokon belülre nyomult román és cseh seregeket.1423
Romanelli Kun Bélával való kapcsolata már az elejétől fogva határozottan érzékeny
pontnak tűnt és előre meg nem jósolható nemzetközi-politikai visszhangot sejtetett. Már elsőtalálkozásuk alkalmával kezdett kialakulni köztük egy „kölcsönös tiszteleten”1424 alapuló
közvetlen kapcsolat, ami lehetővé tette az olasz tiszt számára, hogy bizonyos esetekben
felléphessen nemcsak az olasz, hanem a szovjet rezsimmel összetűzésbe keveredett magyar
lakosok érdekeinek védelmében is. Romanelli akkor került a legnehezebb helyzetbe, mikorszembesülnie kellett egy csapat fiatal katona sorsával, akik június 24-én csatlakoztak az„ellenforradalmárokhoz”. Többségében a Ludovika Katonai Akadémia kadétjairól volt szó,
akik magukhoz ragadták a közszolgálati kommunikáció irányítását, míg néhány „vezéregyéniség” felhúzott nemzeti trikolor zászlóval sorakozott a Duna-parton, de hiányzott Budapest
népének a támogatása, így ezt a megmozdulást az éjszaka folyamán a „vörösök” végérvényesen leverték. Ezek után kihirdették a felkelők nyilvános kivégzését Pest egyik fő terén, az
Oktogonon. Romanelli ezredes „mint az olasz katonai misszió vezetője, és a szövetséges
hatalmak egyetlen képviselője”, ahogy ő maga is írta, június 26-án egy rövid szöveget
fogalmaz franciául, egyenesen Kun Bélának, a külügyekért felelős népbiztosnak címezve:
ebben az olasz parancsnok, határozott és kimért hangvételben emlékezteti a Tanácsköztársaság kormányát, hogy tartsák magukat a genfi egyezmény háborús foglyokra vonatkozó
passzusához, amely rögtönítélő bíróság esetén lép érvénybe.1425 Ugyanazon a napon Kun Béla
1422

A Magyar Tanácsköztársaságról olaszul írt tanulmányok: L. VALIANI, „La Rivoluzione proletaria
in Ungheria nel 1918-19” címmel, melyek már korábban kiadásra kerültek a Scritti di Storia.
Movimento socialista e democrazia című gyűjteményben, F. MARCOALDI gondozásában, Sugarco,
Milano, 1983; aztán P. FORNARO legutóbbi művei, úgymint L’Ungheria dei Consigli e l’Europa
danubiana nel primo dopoguerra, Franco Angeli, Milano, 1987 és ugyanattól a szerzőtől Béla
Kun, professione rivoluzionario, Rubbettino, Soveria Mannelli (Catanzaro), 1980.

1423

Ebben a történelmi környezetben valósul meg az a „szürrealista jelenet”, hogy majdnem egy egész
nemzet teljesen különböző társadalmi rétegei a bolsevizmus mellé állnak, mert számukra ez anemzeti ellenállás utolsó reménye, erről bővebben F. FEJTÕ–M. SERRA, Il passeggero del secolo.
Guerre, Rivoluzioni, Europe című művében olvashatunk (Sellerio kiadó, Palermo, 2001, 87.).

1424

ROMANELLI, op. cit. (A. BIAGINI: Történelmi bevezetése), XXI.

1425

Cfr. AUSSME, E8, busta 114 „Trattato del Trianon”, fascicolo 4 „Trattato di pace – Atti della C.
M. I. di Budapest e azione del Ten.Col. Romanelli – 1920”: Ministero degli Esteri Gabinetto
részére, Il Ten. Colonnello di S.M. (Pellicelli) részéről – n. 10213 Sp. Prot., 1919. július 10.,
Párizs, ezzel a melléklettel: a M. le Commissaire du Peuple pour les Affaires Etrangeres, da leLieutenet [sic] Colonel Chef de la Délégation de Budapest Romanelli (copia), 1919. június 26.,
Budapest. Romanelli a Kun Bélához intézett feljegyzésében szó szerint ezt írja „Vous serez tenus
479

egy nyilatkozatban felelt az olasz parancsnoknak: elítélendő az ellenforradalmi megmozdulás– amely Kun szerint kórházak, magánházak és különös tekintettel nők, gyermekek, valamint
zsidók ellen irányult –, amitől Olaszországnak is távol kéne tartania magát a „baráti viszonyra” tekintettel, amelyet Magyarországgal ápol. Kun vehemensen, különféle ideológiákkal
magyarázva védelmezi a Tanácsköztársaság kormányának reakcióját, s kifejezi nemtetszését
az ország belügyeibe bármily módon történő beavatkozásokkal szemben.1426 A kommunista
vezér felelete, bizonyos tekintetben, még fel is bátorította Romanellit, aki előre látta, hogy aszovjet kormány összetűzésbe fog keveredni az olasz küldöttséggel. Mindennek ellenére apolitikai foglyok háborús fogollyá nyilvánításának érdekében az olasz részről történő
beavatkozás egyértelmű felerősödése, továbbá a sajtón keresztül folytatott jegyzékváltásaik
lehetővé teszik Romanelli számára, hogy kihasználja a nép elégedetlenségét. Az olasz tiszt
válasza tartalmaz egy bizonyos pontot: ebben az 1918. január 3-i fegyverszünetre utal, ésfelhívja a figyelmet a Tanácsköztársaság partizántevékenységére, valamint kifejti, hogy
Olaszország baráti közeledése Magyarország irányába sohasem egy politikai párt feléirányult, hanem az egész magyar nép és Magyarország felé. 1427 Az olasz válasz keménysége
miatt egyértelmű volt, hogy a vörösök ellenőrzésétől tartva nem sok újság fogja közölni: ezért
Romanelli úgy döntött, hogy az osztrák sajtóban publikálja, amely illegálisan ugyan, de Magyarországon is hozzáférhető. Ez a jegyzék kommentár nélkül marad, mégis a lehető legjobb
következményekkel1428 jár, onnan kezdve, hogy az Ludovika Akadémia „ellenforradalmár”
responsables collectivement et individuellement des susdites violences si elles devraient severifier”. A Romanelli és Kun között váltott jegyzékek (Romanelli, op. cit., 93–104. oldalak)részét képezik annak az anyagnak, melyet Roberto Segre tábornok (a bécsi katonai küldöttség
vezetője) küldött az olasz küldöttség főparancsnokának a fegyverszünet alkalmából: ebben
található két feljegyzés és két levél, melyeket ennek az ügynek kapcsán váltott Romanelli és maga
Segre. Segre tábornok válaszlevelében (június 30. keltezett, aztán hozzácsatolták még az öt iratot)kijelenti, hogy Romanelli cselekedetének megítélése nem lehet más, mint kedvező, „annál isinkább, hogy jót tett a presztizsünknek és az ügyünknek”. (AUSSME, E8, 114/4 cit.: „Scambio dinote a Budapest”, Comando Supremo Segreteria részére, Il Maggio [sic] Generale Capo della
Missione Roberto Segre-től – n. 12738 prot. S. M., 1919. június 30., Bécs).
1426„L’attitude amicale de l’Italie à l’égard de la republique [sic] des conseils hongroise ne me
permet pas de supposer que l’Italie pourrait reconnaître comme parties belligérantes des bandes,
qui en faveur de la contre-revolution [sic] veulent tuer des femmes et des enfants et assassiner les
juifs” : AUSSME, E8, 114/4 cit.: M. le lieutenant-colonel G. Romanelli Chef de la Mission
Italienne részére, Bela Kun Commissaire des affaires étrangéres [sic] (copie) részéről, 1919.
június 26., Budapest. Befejezésül kifejti az állam szándékát a „d’après leur propres lois et protestant contre toute ingerence [sic] dans les affaire interieures [sic] du pays.” folytatását illetően.

1427

AUSSME, E8, 114/4 cit.: M. Kum [sic] Bela Commissaire du Peuple pour les Affaires Etrangeresrészére, le Lieutenent [sic] Colonel Chef de la Délégation de Budapest Romanelli (copie) részéről,1919. június 27., Budapest, ahol az olasz tiszt következtetésképpen megállapítja annak szükségét,hogy „attirer de nouveau toute Votre attentions sur les consequences facheuses [sic] que
pourraient avoir pour Vous et les autres Commissaires de Peuple une attitude qui ne fut
entiérement[sic] conforme aux désirs et aux espoirs des Gouvernements Alliées et Associées.”1428

Cfr. AUSSME, E8, 114/4 cit.: Capo della Missione Militare Italiana részére, Capo della Missione
Militare Tenente Colonnello Romanelli részéről – n. 436 prot., 1919. június 27., Budapest. Ebben
a Segrének írt jelentésben (amihez csatolva lett a három feljegyzés másolata), Romanelli rávilágít
arra, hogy az általa elindított kezdeményezés halaszthatatlanságára („a Béccsel folytatott gyér
kommunikáció nem tette lehetővé, hogy tanácsot kérjek, mielőtt megtettem volna ezeket a lépéseket”) és hangsúlyozza a gyakorlatban elért eredményeket (sok túsz visszanyerte a szabadságát és
Olaszország is visszanyerte a magyar nép szimpátiáját). Bécsből küldött válaszában Segre
elismerően nyilatkozik a hadműveletről, de megfogalmaz néhány jogi, és formális megoldással
kapcsolatos kifogást. („Azért arról soha ne felejtkezz el, hogy a velünk folytatott kommunikáció
480

ifjai végül megmenekülnek a halálbüntetéstől, s helyette csak egy „kiképzőtáborba” küldik
őket. Ettől a momentumtól kezdve egyre több lakos fordul a misszióhoz, hogy segítséget
kérjen a bolsevik rendőrség által zaklatott, letartóztatott rokonaik, barátaik számára, vagyolasz menlevélért esdekelve, amely garantálja számukra az országból való kijutást.
Az a katonai és „morális” hatalom, amire az olasz parancsnok szert tett, egyaránt hozott
számára őszinte elismerést – főleg magyar részről – és kritikát mások részéről, mely alól aromán körökhöz közeli olaszok sem képeznek kivételt. És valóban, az április második felében
véghezvitt győztes cseh és román offenzívára, a magyar szovjet rezsim erőteljes mozgósítással felelt, valamint, június elején, Kassa szlovákiai ellentámadással véghez vitt visszafoglalásával és a Szlovák Tanács-köztársaság kikiáltásával.
George Clemenceau közbenjárása, aki egy Budapestnek címzett írásában kérte az önkényesen magyar területeket foglaló magyar és más csapatok (mint a románoké) kivonását,előrevetítette annak a lehetőségét, hogy a rezsimet nemzetközileg is elismerjék: mindez elég
meggyőző volt Kun Béla számára ahhoz, hogy ténylegesen elrendelje a magyarok kivonulását, ami azonban egyoldalú eredmény maradt. Ezzel a Párizs részéről elkövetett kiütéssel
együtt, Romanelli erkölcsi győzelme – mely akkor nőtt meg igazán, mikor közbenjárt az
ellenforradalmár fiatalok életéért – meglehetősen meggyengítette Kun politikai erejét abolsevik uralmon belül: annak azonban fennállt a veszélye, hogy a bolsevik rezsimen belülmegnő a legkegyetlenebb emberek hatalma, mint például az úgynevezett, Szamuely–Vágó–
Pogány-triumvirátusé. Az olasz ezredes bizonyos értelemben érzi ennek a felelősségnek asúlyát, mégis véghez viszi feladatát, és minden rendelkezésére álló információt kiszolgáltat aszövetséges parancsnoknak éppen úgy, mint a románnak.1429 A Románia elleni támadás tervea hadműveletek megkezdése előtt még „kompromisszumos megoldásként” merült fel. Amint
az előre látható volt, a támadás kudarcba fulladt, lehetővé téve a román csapatok előretörését
a magyar főváros irányába. Ezen a ponton visszatér a játszmába az olasz ezredes: tisztelete
jeléül felajánlja a misszió védelmét Kun Béla családjának, akik ellen már kibontakozóban volt
az ellenforradalmárok fenyegető „fehér terrorjának” bosszúja; így hát a szovjet uralom
bukásának kikiáltásakor kijárja Párizsban, hogy a szociáldemokrata Peidl Gyula törékeny
kormánya kerüljön hatalomra: ennek érdekében egyenesen Clemenceau elnökhöz fordult, s
megkérte, hogy tartóztassa fel a románok előrenyomulását Budapest felé. A misszió
parancsnokának tehát folytatódik energikus tevékenysége, azzal a meglehetősen egyértelmű

hivatalos nyelve minden esetben az olasz”): AUSSME, E8, 114/4 cit.: („Jegyzékváltás Kun
Bélával”) Signor Tenente Colonnello Romanelli Delegazione Milit. Italiana Budapest részére, Il
Maggior Generale Capo della Missione R. Segre részéről – n. 12723 prot. S.M., 1919. június 30.,
Bécs. Ezen kívül abban a három táviratban, amiket Segre küldött a főparancsnoknak június 27.-én,
28.-án. és 29.-én (cfr. „Copia di tre telegrammi, inviati dal Generale Segre al Comando Supremo”,
2 oldal, melléklet itt: AUSSME, E8, 114/4 cit.: Ministero Esteri Gabinetto részére, Il Tenente
Colonnello di S.M. (Pellicelli) részéről – n. 9752 SP., július 4.) határozottan kifogásolták
Romanelli tetteinek jóváhagyását, („Il Ten. Colonnello ROMANELLI ha errato gravemente
attribuendo a insorti caratteri belligeranti invece di limitarsi ad insistere ragione di umanità”:
Vienna 27/6/1919) de méltányolták az angol szövetségesek részéről elért pozitív véleményezését
ezügyben. („Anche Colonnello inglese Cunningham mi ha espresso suo soddisfare”: Vienna
28/6/1919).
1429

Egy elemző összefoglalás „Kun Béla hadseregének összetételéről és elhelyezkedéséről július 10én, amelyet a misszió közölt a fegyverszüneti bizottsággal Bécsben, azzal a kéréssel, hogy tudassák ezt a román hatóságokkal”, részletezve a magyar hadtesteket, összetételüket és fegyverzetüket,mint erre személyesen utal fenti emlékirataiban (ROMANELLI, op. cit., 142., 1. feljegyzés).

481

céllal, hogy megállítsa a támadásokat, valamint fellépjen a további vérontás és fosztogatás
ellen.1430
A forgatókönyv azonban radikálisan megváltozott. A román hadsereg – melyet a Horthy
Miklós admirális karizmatikus személyisége köré újrarendeződött szegedi „fehér” ellenforradalmárok előhada követett – már Budapest kapui előtt jár, és a román generálisok Romanelli
iránt megjátszott, szövetségesek között természetesnek számító szívélyessége ellenére a város
elfoglalása folytatódik. Arra várva, hogy a győztes hatalmakat képviselő négy generális
megérkezzen (ahogyan ezt Romanelli és a magyarok kérték, utolsó védekezésként az
egyébként ellenállásmentes román katonai megszállással szemben), Romanelli a magyar
sérelmek szóvivőjévé válik – igaz különösebb eredmény nélkül.
A magyar népet sújtó súlyos katonai rekvirálások ügyében még egy felszólítást is küld aromán vezetőségnek a Külügyminiszteri Tanács nevében,1431 tehát közvetlenül szembeszáll aromán parancsnokkal, Stefan Holban tábornokkal. A várva várt szövetséges tábornokok
Budapestre érkezése (Gordon – Nagy Britannia, Graziani – Franciaország, Bandholtz –Egyesült Államok és Mombelli – Olaszország) elindítja valamelyest az átmenetet a románmegszállástól a távolban felsejlő új Horthy-rezsim felé: Romanelli ezredes egészen hazaindulásáig, azaz november 16.-ig természetesen alárendelt szerepbe kerül Ernesto Mombelli tábornokkal. Szinte természetes, hogy az olasz politikai vezetők részéről egyfajta „passzivitás”
került előtérbe, mivel nem voltak képesek érvényre juttatni egy egyértelmű nemzetköziálláspontot sem a legyőzöttek (mint a magyarok), sem pedig a győztes szövetségesek(románok) irányában. Egy olasz képviselő tagadhatatlan főszereplő mivoltát ilyen katonaidiplomáciai helyzetben nemcsak hogy nem ismerték el saját felettesei, legalább az általa elért
1430

Romanelli eme új megmozdulásának – melyben közvetlenül javasolja George Clemenceau, abéketárgyalás elnökének közbenjárását – az eredményei többoldalúak. Először is Romanelli megerősítteti tekintélyét a román katonai parancsnokság megítélésében: ahogyan azt az augusztus 5-én
Holban tábornoknak küldött kemény hangú levél is mutatja, amelyben szóvá teszi az egyezmények
megsértését, mivel Budapesten szállásolták el csapataikat a városon kívüli elszállásolás helyett(AUSSME, E8, busta 116 „Delegazione Italiana”, fascicolo 1 „Delegazione Italiana – Relazioni
varie – 1919”: Comando Supremo – Ufficio Segreteria Roma, Delegazione Italiana per la Pace
Parigi részére, Il Maggior Generale Capo della Missione (Segre) részéről, 1919. augusztus 8.,
Bécs, csatolva: Mr. Le General Holban, Lieutenant colonel Guido Romanelli (copia) részére,
1919. augusztus 5., Budapest, 2 oldal). A következő távirat, amelyet Clemenceau címzett a románkormánynak a bukaresti francia ügyvivőn keresztül, megerősíti az összes kétséget afelől, hogy
legitim-e a román katonai hatóságok által a magyar kormányra kényszerített fegyverszünet(AUSSME, E8, 114 cit., fascicolo 5 „Trattato del Trianon e Missione Inter. del plebiscito –1919”: „Resolution” – Segretariato Italiano della Conferenza, Consiglio Supremo degli Alleati –N.D. 25, 1919. augusztus 6., csatolva: „Télégramme adressé au Gouvernement Roumain”, G.
Clémenceau, 1919. augusztus 6., Párizs). Itt a Legfelsőbb Tanács „tient à déclarer d’une manière
catégorique qu’il refuse de reconnaître au Commandant en Chef Roumain, le droit d’imposer
aucun armistice sans l’autorisation des Puissances Alliées et Associées”. Aztán két további távirat
Clemenceau részéről, egy a Budapesti Szövetségi Misszió számára (1919. augusztus 12., amelyelővigyázatosságra int bármilyen magyar kormány elismerésében), és a másik a bukaresti kormánynak címezve (1919. augusztus 13.). Ez utóbbi felhívja a román kormányt, hogy járjon közben saját
csapatainál és tartsa tiszteletben a Szövetséges Tábornoki Bizottság döntéseit, „amely a Legfelsőbb
Tanács által átruházott hatalommal bír” („Elle n’est pas militairement qualifiée pour donner desordres directe aux Généraux roumains. – Mais elle est qualifiée pour leur communiquer les vuesarrêtées par les Puissances Alliées.”): cfr. AUSSME, E8, 114/5 cit.: „Resolution” – Segretariato
Italiano della Conferenza, Consiglio Supremo degli Alleati, 1919. augusztus 13., 2 csatolt távirattal.

1431

G. CAROLI, Rapporti militari fra Italia e Romania dal 1918 al 1945. Le carte dell’Ufficio Storico,
Stato Maggiore dell’Esercito, Roma, 2000, 52.

482

„emberi” és erkölcsi sikerek okán, hanem még ráadásul úgy tekintettek rá, mint a Bukaresttel
való kapcsolat megromlásának okozójára, annak ellenére, hogy a béketárgyalások során az
olasz támogató erő mindvégig ott állt a román követelések hátterében, és hogy augusztus
végén megtörtént az új és elégedettséggel fogadott olasz miniszter, Martin Franklin kinevezése Bukarestben.1432
Mindazonáltal Romanelli férfiúi bátorsága még pluszban hozzájárul az olasz katona kurázsijához, aki – győztesként és azzal a nemes céllal, hogy érvényesítse a jogot és az igazságot alegyőzöttek megalázása nélkül – úgy próbál biztos alapokat lerakni a béke folyamatában,hogy elkerülje az újabb összetűzéseket, szenvedéseket, és mindig, minden áron küzdjön azemberi életekért.
Ugyanezt a kivételes „legalitást” képviseli Romanelli akkor is, amikor június 24-én megakadályozza az ellenforradalom fiatal főszereplőinek megkísérelt meggyilkolását – amikor is az
olasz misszió parancsnoka kérte a genfi egyezmény hadifoglyokra vonatkozó részének betartását a politikai foglyok esetében –, és erre biztosan több, mint valamiféle elméleti ok késztette,
ahogy azt nemcsak a „vörösök” mondták, hanem Segre tábornok is Bécsből. A cél, azaz alehető legnagyobb erővel fellépni egy kegyetlen tömeges kivégzés ellen, viszont igazolta –
legalább is a megfigyelő és a történész szemében – az általa kifejtett katonai-jogi erőfeszítést.
Kétségtelen, hogy Guido Romelli szenvedélyes szemtanúja volt az általa közvetlenül átélt
eseményeknek, különös tekintettel a magyarok és Magyarország sorsára – egy ország, amelylenyűgözi őt és amellyel gyakran azonosul is –, míg a legszembetűnőbb nehézségei a románokkal való kapcsolatában maradnak, akikkel sohasem sikerült olyan párbeszédet kialakítania, amilyet őszintén szeretett volna.1433 Mindazonáltal soha nem vesztette el az ellenfelek
közötti semlegességét. Kiérdemelte Kun Béla tiszteletét, csakúgy mint Horthy Miklós
megbecsülését és Csernoch János prímás háláját, aki 1922-ben díszkarddal tüntette ki érdemei
miatt. Ennek ellenére megvádolták, hogy túl közel áll a „vörösökhöz” és magyar-párti,valamint, hogy „felelőtlen” magatartást tanúsított, már-már az engedetlenség határait súrolva.
Mombelli tábornok jelentése (1919. december 7-i dátummal) Romanelli ezredes tevékenységéről egyhavi fogdára ítélését eredményezte,1434 amit a jelentés késedelme miatt elengedtek.
Ilyen vádakkal szemben, ennyi év távlatában1435 legyen a végső ítélet, Leo Valiani 1436
tekintélynek örvendő gondolata, melyben „mindenki számára hasznosnak” ítélte Romanelli
kapcsolatát a bolsevik vezérrel.
1432

Az Olaszországra vonatkozó román kritika Brătianu kormányfő ironikus szavaiban öltött formát,
aki képes volt az olasz szándékokat Románia felé „túl plátóinak” nevezni, amelyet „inkább a gondolat, mint az akarat támaszt alá” (CAROLI, op. cit., 52.).

1433

Cfr. ROMANELLI, op. cit. (A. BIAGINI: Történelmi bevezetése), XXIV.

1434

Egy kritikus állásfoglalásért az olasz katonai misszió tevékenységéről, cfr. R. SEGRE, La missione
militare italiana per l’armistizio: dicembre 1918 – gennaio 1920, Zanichelli, Bologna, 1928.

1435

Az utóbbi évek hivatalos ünneplései újra ráirányították a figyelmet ennek a jelentős olasz szereplőnek a történetére: mellszobrát visszaállították a híres budapesti Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi
Egyetem katonai intézményébe, 2000. október 30-án. A budapesti kultúrintézetben 2003. október
13-án a tiszteletére rendezett találkozó alkalmával Romanelli személyét úgy emelték ki, mint
Giorgio Perlasca „példás elődjét” (Perlasca volt az az olasz, aki a második világháborúban több
ezer zsidót mentett meg a holokauszttól), amiért „a budapesti katonai akadémia több mint száz
diákját mentette meg a biztos haláltól”.

1436

L. VALIANI, Riflessioni vissute su due rivoluzioni, Le Monnier, Firenze, 1989; cfr. ROMANELLI,
op. cit., XXIV.

483

ÉLES CSABA
Remény és rezignáció
Az európai szétszakítottság és egységesülés tükröződései
Európa világpolitikai és világgazdasági szerepcsökkenésének alapvető történelmi okai a két
világháború (vagy összevontan kezelve „az új harmincéves háború”) és azok kikerülhetetlen
következményei. Először a bolsevizmus, azután a fasizmus és nemzeti szocializmus; végül
földrészünk ideológiai és politikai, gazdasági és katonai kettéosztottsága. Nyugat-Európában
ezt a reménytelennek tűnő és rezignáltan kommentált folyamatot késleltette és relatíve kárpótolta – már az I. világháború után – az a kedvező körülmény, hogy az államélet nagyrészt
mentes maradhatott a fasizmustól és teljesen a bolsevizmustól.
A kettéosztottság és a hidegháború évtizedeiben Nyugat-Európa támaszt találhatott jobb
geopolitikai helyzetében és magasabb színvonalú civilizációs hagyományaiban; kezdetben azúgynevezett Marshall-tervben, később az egyre szélesedő és intézményesülő euroatlanti integrációban. A világháborúknak azonban nem voltak igazi európai győztesei, inkább kisebb és
nagyobb mértékű vesztesei. Sőt: egyes katonai és politikai győztesek rövidebb (Nagy-Britannia,
Franciaország) vagy hosszabb távon (Szovjetunió) gazdasági téren vesztesekké váltak; a fő
katonai-politikai vesztesek (Nyugat-Németország és Japán) pedig gazdasági győzőkké.
Az is hamar nyilvánvalóvá vált, hogy Európa nemcsak a világháborúkkal pusztította és gyengítette önmagát – egyszersmind még hatalmasabbá téve az Amerikai Egyesült Államokat –, hanem
az azokat követő békerendszerekkel is rontotta távlati esélyeit. Még tragikusabb, hogy a klasszikus nyugati polgári demokráciák tulajdonképpen a weimari köztársaságon bosszulták meg avilmosi császárságot, Károlyi Mihály népköztársaságán az Osztrák–Magyar Monarchiát; de még
Kerenszkijnek sem adták meg a szükséges politikai és katonai, erkölcsi és pénzügyi támogatást.
*
Descartes 1630-ban komolyan azt gondolta, hogy Európa katolikus szellemben történő
egyesítését a francia királyság fogja megteremteni. Olyan politikai prognózis ez, amelynek
filozófiai alapja az egyetemes monoteizmus és monarchizmus szintézisbe hozott eszméje.
Leibniz viszont 1682-ben mélységes iróniával szemléli és „dicséri” XIV. Lajos marsalljainak
és katonáinak a Rajna-menti és németalföldi, különböző felekezetű keresztényekkel szembenierőszakos túlbuzgalmát (miközben a Török Birodalom már ismét Bécset fenyegeti).1437
Később Montesquieu is helyesen ismerte föl, hogy – hosszabb távon – az eredendő bűntEurópa újkori, lehetséges egysége ellen XIV. Lajos követte el a megszakításokkal 1667-től
1714-ig tartó különféle örökösödési és más hegemonisztikus törekvésű háborúival. A hódító
célú hadjáratok során a Napkirály szembekerült Spanyolországgal, Angliával, Hollandiával,Svédországgal és az észak-német választófejedelmeket tömörítő, úgynevezett augsburgi
ligával. Ami Speyerben 1693-ban történt, az nemcsak a jelen, hanem a német múlt ellen viselt
totális háborúként is értelmezhető.1438
1437

Vö. BOROS Gábor, Európa-etűdök: Descartes, Leibniz, XIV. Lajos, Magyar Tudomány, 2004, 5.
sz., 574–575. (A szám nagyobbik része tematikus összeállítás LUDASSY Mária szerkesztésében,Európa fogalma a filozófia történetében címmel.)

1438„Amit XIV. Lajos Speyerben vétett a német császárokkal szemben, Isten Saint-Denisben torolta meg
rajta!” (Victor HUGO, A Rajna. Levelek egy barátomhoz, Gutenberg, Budapest, 1929, II., 103.)484

Hegel a történetfilozófia nézőpontjából vont figyelemreméltó párhuzamot V. Károly németrómai császár és a francia Napkirály túlereje és világhatalmi, az „egyetemes” monarchiára való
törekvései között. „Birodalma nagyjainak háttérbe szorításával, amelyet Richelieu és később
Mazarin hajtott végre, XIV. Lajos korlátlan uralkodó lett; ezenkívül megvolt Franciaországban
szellemi fölényének tudata is azáltal, hogy műveltségével a többi Európa előtt haladt, ez pedig a
gondolat uralmára tette alkalmassá, Lajos igényei nem annyira, mint V. Károlyéi, kiterjedt
hatalmán alapultak, hanem inkább népének műveltségén, amelyet akkoriban a francia nyelvvel
együtt általánosan befogadtak és csodáltak: így amaz igények kétségkívül jogosultabbak voltak,
mint V. Károlyéi. De ahogyan már II. Fülöp nagy haderői megtörtek a hollandok ellenállásán,úgy Lajos becsvágyó tervei is ugyanezen a hősi népen szenvedtek hajótörést.”1439
XIV. Lajos elhunyta (1715-ben) az Európát centralizálni és uniformizálni akaró uralmi
törekvések halála is – legalábbis Versailles szemszögéből és a 18. században. „Európa nem
más – írta a fiatal Montesquieu 1724 körül –, mint egy hatalmas, több kisebb népből összeállított nemzet. Franciaországnak és Angliának szüksége van Lengyelország és Oroszország
jólétére, miként az egyik tartomány rá van utalva a másikra. Ha valamely állam a szomszédja
leverésével akarja a hatalmát növelni, úgy rendszerint csak önmagát gyengíti.”1440
Amit Montesquieu legföljebb talán még csak sejtett, azt Victor Hugo már – bő száz évvel
megelőzve Robert Schumann gyakorlati politikai kezdeményezéseit – tudta és meg is jelentette (1843). Nevezetesen azt, hogy „Németország és Franciaország szövetsége megfékezi
Angliát és Oroszországot, előkészíti Európa boldogulását, a világbékét.”1441
Hugo ezen a hídszerepű szövetségen belül – ha romantikus poétikussággal is – megfogalmazza a felek munkamegosztását. Franciaország a fej – Németország a szív; előbbi gondolkodik – utóbbi érez. De a döntő dolog az, hogy Francia és Germánia Európa lényege: maga acivilizáció.1442 Mindez tömör előszó is lehetne Romain Rolland tízkönyves, vertikális vonalvezetésű, életrajzi jellegű regényépítményéhez (1904–1912); amelynek németországi darabjaiban a furcsa nevű, de tehetséges zeneszerző jobbára csak érez, de a párizsi színekben már
komolyan gondolkodik is.1443
1439

HEGEL, Georg Wilhelm Friedrich, Előadások a világtörténet filozófiájáról, Akadémiai, Budapest,
1966, 772.

1440

MONTESQUIEU, Charles Louis, Európa egységéről, Phönix, Budapest, 1943. 54.

1441

HUGO, Victor, i. m., 318. (Kiemelés tőlem – É. Cs.) – Az I. világháború kitörése előtti években
Richard Dehmel német költő jutott ehhez hasonló álláspontra. „Az egyesült Német- és Franciaország az ideális és reális politika szempontjából egész Európát sakkban tarthatná.” (Idézi: FÁBRY
Zoltán, Thomas Mann párizsi számadó könyve, in Thomas Mann összegyűjtött írásai, 2. köt.,
1926–1929. Újságcikkek, tanulmányok, Madách, Bratislava, 1981. 106.)1442

Ua., 314.

1443

Vö. ROLLAND, Romain, Jean-Christophe, Magyar Helikon, Budapest, 1962. (A főhős családneve
Krafft.) – Hugo és Rolland (formálisan főhőse, Jean-Christophe) ez irányú gondolkodása közeli
rokonságának bizonyítására elegendő lesz egyetlen szemelvény is. „Ő, aki a Rajna vidékéről
származott, ahol a civilizáció árja egybefolyik, gyermekkorától fogva ösztönösen érezte egyesülésük szükségességét: lángelméjének öntudatlan törekvése egész életében az volt, hogy fenntartsa
a két hatalmas szárny egyensúlyát és lendületét. Minél gazdagabb volt germán álmokban, annál
nagyobb szükségét érezte a latin szellem világosságának és rendjének. Ezért volt olyan drága nekiFranciaország. Itt élvezte azt a jótéteményt, hogy jobban megismerte és megfékezte magát. Ittegészen önmaga lehetett.” (1278.) – Rainer Maria Rilke e műről szólván (1913) nem titkolja
esztétikai elégedetlenségét, de azt ennek ellenére elismeri, hogy „joggal adták ki Németországban,
már csak a terjedelem s az érzemények okán is.” (Marie von Thurn und Taxisnak, in Rainer Maria
RILKE, Levelek. III. köt., 1912–1914, vál. BÁTHORI Csaba, Új Mandátum, Budapest, 1996. 136.)
485

Az abszolút monarchiával szemben ellentétes előjellel, kinyilatkoztatott céljainak önvédelmi kényszerűségből és éppen ezért átmenetileg ellentmondva, a nagy francia forradalom isEurópa egysége ellen hatott. Méginkább érvényes ez az ellenhatás I. Napóleon császárságára,
amely a formálódó modern polgári társadalmi és kapitalista gazdasági viszonyok idején akart
visszatérni a kora középkori Nagy Károly birodalmához és a kora újkori XIV. Lajos makacs
hegemonisztikus törekvéseihez.
Hogy mit jelentett Napóleonnak Európa egysége, és mit eredményezett ez az újkori
katonacsászár Európa differenciálódása és militarizálódása szempontjából, azt Nietzsche igenkendőzetlenül és elfogultságtól mentesen írta meg 1882-ben. „Napóleonnak köszönhetjük(...), hogy most néhány háborús évszázad következhet, amilyeneknek a történelemben nincs
párja, vagyis röviden szólva, beléptünk a háború klasszikus korszakába, a tudós, ám népszerű,az eszközöket, adottságokat és a fegyelmet illetően nagyléptékű háború korszakába...”Napóleon „ezzel az ellenségeskedéssel a reneszánsz egyik legnagyobb örökösévé lépett elő: őhozta ismét a felszín napvilágára az antik lényeg egy darabját, talán a legfontosabb darabját,
egy gránitkövet. És ki tudja, az antik lényeg e darabjának nem sikerül-e fölülkerekednie anemzeti mozgalmon, hogy igenlő értelemben örökölje és vigye tovább Napóleon erőfeszítéseit –, aki egy Európát akart, amint tudjuk, és ezt a föld úrnőjévé akarta tenni.”1444 Európa
napóleoni „egységének” elméleti alternatíváját Immanuel Kant már 1795/96-ban fölvázolta –mint az államok „békeszövetségét” – Az örök béke című politikai-filozófiai tanulmányában.
Nem tekinthető véletlennek, hogy Saint-Simon éppen a napóleoni szoldateszka összeomlásának: a lipcsei „népek csatája” évében (1813) fordult felhívással Európa tudósaihoz. „Csakönök állíthatják helyre Európa békéjét. Csak önök szervezhetik újjá az európai társadalmat.”1445 Ilyen előzmények után kanyarodunk vissza ismét Victor Hugóhoz, a közéleti szereplőhöz, aki egyik 1849-es parlamenti fölszólalásában nem csupán az Európai Egyesült Államok
vízióját vetítette képviselőtársai elé, hanem ennek a reménybeli képződménynek szoros
szövetségét és sokrétű kapcsolatrendszerét is az Amerikai Egyesült Államokkal.
Az „Európai Egyesült Államok” és alappilléreinek szövetsége azonban még hosszú időre
megmaradt Victor Hugo nagyszabású világpolitikai óhajának. A Rajna romantikus rajongója
ugyanakkor jó realitásérzékkel látta, hogy „Ausztria Németország múltja, Poroszország ajövője.”1446 De azt már nem sejtette meg, hogy ebből majd a sedani vereség (1870), és mégkésőbb – más, lényegi okokkal összefonódva – nagy világháború fog következni. Európajövője 1849 után tehát korántsem az összetartozás és együttépítkezés jegyében alakult.
Dosztojevszkij Verszilov nevű regényhőse szerint (1875) azért, mert „még túlságosan
németek, túlságosan franciák, nem játszották még végig ezt a szerepüket. Addig még sokat
fognak rombolni, és nekem fáj a szívem a rombolásért. Az orosznak Európa éppoly drága,
mint Oroszország; drága és szeretett minden köve. Európa éppúgy a hazánk, mint Oroszország. Még inkább! Nálam jobban senki sem szeretheti Oroszországot, de sosem éreztem lelkifurdalást, amiért Velence, Róma, Párizs, történelmük, tudományuk, műkincseik drágábbak
nekem még Oroszországnál is! Az orosz imádja ezeket az idegen, ódon köveket, a régi világ e

1444

NIETZSCHE, Friedrich, A vidám tudomány, Holnap, Budapest, 1997, 288.

1445

SAINT-SIMON, Claude-Henri de, Levél az európai tudósokhoz, in UŐ, válogatott írásai, Gondolat,
Budapest, 1963, 221. Úgy gondoljuk, hogy e gondolat előképe föllelhető Pierre Bayle-nál, amikor
a 17–18. század fordulója korai francia felvilágosodásának tudós képviselője megálmodta az írók(tkp. minden filozófusok, tudósok, egyáltalán az írástudók) „köztársaságát” (République desLettres).

1446

HUGO, Victor, i. m., 321.

486

csodáit, szent csodák szilánkjait; mi oroszok jobban imádjuk ezeket, mint ők maguk, az
európaiak!”1447*
1914 júliusa: „abban a hónapban tört ketté minden Európában” – írta Márai Sándor anaplójába, hetven évvel később.1448 Az 1914-es év kétségtelenül korforduló, sőt igazi
századforduló is: a 19. század végérvényes befejezése. „A múlt kitombolta magát, a jövőelsüllyedt.”1449 Amikor Fábry Zoltán 1929 decemberében leírta ezt a mondatot, a gondolkodó
elmék már látták: egy morális haldoklásra ítélt 20. század született meg a vérből és
mocsokból. Hogy mit veszítettek a világháborúban, azt mások még korábban kimondták:
néhányan már a fegyverzajok előtt.
Például Romain Rolland, a svájci Vevey-ben, 1914. augusztus 22-én. „Erkölcsi haldoklásom ez, mert látnom kell a civilizáció csődjét, ezt az őrült emberiséget, amely legdrágább
kincseit, erejét, tehetségét, legnagyobb erényeit, hősi önfeláldozása tüzét a háború gyilkos és
ostoba bálványának áldozza föl. Szívem elszorul az üresség láttára: nincs isteni szó, krisztusi
sugár, erkölcsi vezető, aki a dulakodás fölött rámutatna Isten városára.”1450
Aztán kimondta, Münchenben és környékén élve, Rainer Maria Rilke is. Őt ugyan
elragadta azon a végzetes nyáron egy szerencsére csak kérészéletű költői lelkesedés Mars
hadisten iránt, de szeptember másodikán már igazi humanista hangján fogalmaz levelében.
„Úgy tornyosul előttünk ez az esemény, mint valami veszélyekkel fenyegető gigászi hegység,
és egész jövőnk mögötte torlódik, mintegy elérhetetlenül.”1451
A jövő kétségtelenül baljós és kiszámíthatatlan; de a múlt igazi értékének lényege mint
veszteség konkrétan is megmondható. Rilkében egy hónap híján egy évvel később kristályosodott ki a felelet. „Csak most értem meg: pontosan így járt a világban utóbb az a pár óriás
1447

DOSZTOJEVSZKIJ, Fjodor Mihajlovics, A kamasz, Magyar Helikon, Budapest, 1971, 531. A németszármazású gondolkodótól – az egyetemesen emberi értelmiség nevében – egyfajta indirekt
védekezésként és válaszként is értelmezhetőek Friedrich Nietzsche 1882-ben megjelent szavai.
„Röviden szólva tehát jó európaiak vagyunk – és ennél jobban nem tisztelhetnénk meg önmagunkat –, Európa örökösei, az európai szellem évezredeinek gazdag, dúsgazdag és lekötelezett örökösei: mint ilyenek, magunk mögött hagytuk a kereszténységet is, és pontosan azért, mert belőle
származunk és őseink olyan keresztények voltak, akik kíméletlen keresztyéni becsületességükben
hitükért föláldozták javaikat, vérüket, társadalmi rangjukat és hazájukat is. Mi – ugyanezt
tesszük.” (A vidám tudomány, 309.)

1448

MÁRAI Sándor, Napló 1984–1989, Helikon, Budapest, 1999, 40.

1449

FÁBRY Zoltán, A pofozott nemzedék, in UŐ, i. m., 411.

1450

ROLLAND, Romain, Napló a háborús évekből 1914–1918. Válogatás, vál. BENEDEK Marcell,
Gondolat, Budapest, 1960. 10. – Rolland azonban már a Jean-Christophe 1912-ben megjelent,
tizedik könyvében látta a háború előszelét, érezte az összecsapások elkerülhetetlenségét. „Keleten
már előcsatározások jelezték a nemzetek nagy háborúját. Egész Európa – Európa, amely tegnap
még kétkedő volt és érzéketlen, mint egy kiszáradt erdő – a tűz zsákmánya lett. A harc vágya erőtvett minden lelken. Bármelyik pillanatban kitörhetett a háború. Elfojtották – újjászületett. Táplálta
a leghitványabb ürügy is. A világ úgy érezte: kényre-kegyre ki van szolgáltatva egy véletlennek,
amely elszabadítja a dulakodást. Várt. A legbékésebb lelkekre is ránehezedett a szükségszerűség
értése.” (I. m., 1275.)

1451

RILKE, Rainer Maria, Magda von Hattinbergnek, in UŐ, Levelek, IV. köt., 1914–1918, vál.
BÁTHORI Csaba, Új Mandátum, Budapest, 1997, 14. – Tökéletesen ide illenek a „győztes” oldalról
Paul Valéry szavai is. „Az utolsó háború semmit sem rombolt le inkább, mint az előrelátásba vetet
hitet.” (VALÉRY, Paul, Európa nagysága és hanyatlása, Egyetemi Nyomda, Budapest, 1945, 14.)487

aggastyán, Tolsztoj és Cézanne, és intett és óvott és fenyegetett és veszélyekről beszélt, mint
prófétái egy olyan ószövetségnek, amelyet éppen a közeljövőben készül elárulni az emberiség –,és ezt az árulást ők már nem óhajtották megérni. Bármi jöjjön is, az a legszörnyűbb, hogy azélet bizonyos ártatlanságát, amelyben mi mégiscsak felnövekedtünk, egyikünk sem fogja
megtapasztalni soha többé.”1452
És eljött a háború vége, a végső számvetés ideje. „Nálunk, a vén Európában meghalt
minden, ami a miénk volt; fenséges eszünk tébollyá vált, pénzünk papír, gépeink immár csaklőnek és felrobbannak, művészetünk öngyilkosság. Elpusztulunk, barátaim, így rendeltetett” –panaszolta fájdalmasan Hermann Hesse, 1919 nyarán.1453
Más szerzőknél ezt a végérvényesen letűnt világot nem nosztalgikus tisztelet övezi, hanema hagyatékának értelmességével szembeni hitehagyottság és harag sújtja. „A szappannak meg
a könyveknek köszönhetően – írta Stefan Zweig 1928 márciusában Makszim Gorkijnak –magunk is hosszú ideig hittünk ebben a civilizációs fölényben, mi európaiak – és nemcsak az
iskolapadban. Csak 1914-ben, mikor emberségünk e vékony hártyája az első ütésre fölrepedt,
és kiütköztek alóla a mészáros nyers izmai, csak akkor eszméltünk rá egész siralmasságára.”1454
Az elítélés és megvetés hangneme Remarque-nál is változatlan (1929), vagy inkább még
keserűbb. „Micsoda értelmetlenség mindaz, amit valaha írtak, cselekedtek, gondoltak azemberek, ha ilyesmi lehetséges. Hazugság és hiábavalóság minden, ha évezredek kultúrája
még azt sem tudta megakadályozni, hogy a vérnek ezt az áradatát kiontsák, hogy a kínoknak
száz-meg százezer ilyen börtöne legyen a világon. Csak a kórház mutatja meg igazán, hogy
mi a háború.”1455 Ha a háborúellenesség szimbolikus intézménye a kórház, akkor a boldog
békeévek polgári-értelmiségi igenlésének emblematikus „köztere” a kávéház.
Foglaljuk össze Rolland és Rilke, Hesse és Zweig panaszainak lényegét. 1914-tőlkezdődően az európai értelmiség kiűzetett egy olyan „Paradicsomból”, amely egyik oldalrólilluzórikusnak bizonyult ugyan, a másik oldalról azonban mégis valóságos volt. Tagadhatatlan
realitás volt ugyanis az eszmék és az emberek, a stílusok és a könyvek szabad áramlása. Egész
Európa valósága volt a földrész országait összekapcsoló vasúthálózat; és nem illett vitatni azt
sem, hogy a liberalizmus az első a világnézetek között. Megfogalmazódik tehát mindezekbena „panaszokban” a hatalomnak és önmaguknak egyszerre címzett szemrehányás is, amiért
megálltak félúton és anélkül, hogy kialakították volna az önvédelem kereteit és eszközeit.
A vesztes országok írástudói egyre aggodalmasabban és elkeseredettebben fogadták agyőztesek diplomáciai köreiből kiszivárgó híreket. Mit akar tőlünk az Antant? – tette föl akérdést önmagának Thomas Mann. „Kiűzni belőlünk a Goethe, Luther, Frigyes és Bismarckélményét, hogy »beilleszkedjünk a demokráciába«.”1456
Külön kiemelendő azonban, hogy az egyik Antant-hatalom empatikusan érző és felelősen
gondolkodó értelmiségijei közül jónéhányan ugyancsak borúlátóan ítélték meg az átrendezett
Európa közeljövőjét. Az angol írókra gondolunk. Egyikük Robert Graves (1929), akit „aversailles-i béke megdöbbentett: „a vak is látta, hogy egy szép napon megint háború lesz, de1452

RILKE, Marie von Thurn und Taxisnak, i. m., 89.

1453

HESSE, Hermann, Klingsor utolsó nyara, in UŐ, Gyermeklélek. Klein és Wagner. Klingsor utolsó
nyara, Cartafilus, Budapest, 1997, 235.

1454

ZWEIG, Stefan, Makszim Gorkijnak, in UŐ, Levelek barátaimhoz, Gondolat, Budapest, 1988, 181.

1455

REMARQUE, Erich Maria, Nyugaton a helyzet változatlan, Európa, Budapest, 1985, 181.

1456

MANN, Thomas, Naplók, I. köt., 1918–1921, 1933–1939. Válogatás, Európa, Budapest, 1988, 9.

488

ezzel senki sem törődött.”1457 Másikuk John Galsworthy (1920). „A vén tizenkilencedik
század, amely látta az individualizmus bimbójának olyan csodálatos virágba való szökkenését, narancsvörös ég árnyékában tért nyugovóra, s ez eljövendő viharokat ígért.”1458 Ha apolitikai perspektíva nem is, a meteorológiai metafora összekapcsolja Anglia idézett íróját
Pannónia költőjével. „Micsoda katasztrófákat éltünk át – írta Babits Mihály 1928-ban –, smicsoda felhők csüggnek még fölöttünk!”1459
Mindkét világháború után olyan béketervek realizálódtak, amelyek nem kisebbítették,
hanem fokozták kontinensünk kettészakítottságát. Elsősorban a költőkre – verseikre és prózájukra egyaránt – hárult az a nemes feladat, hogy megmentsék és ápolják, felélesszék és gerjesszék az európai nemzetek és emberek összetartozásának és sorsközösségének tudatát,
röviden szólva: az európai öntudatot. A felelős írástudókat az az alapelv vezérelte, hogy
Európa – bármifajta politikai széttöredezettsége ellenére – szellemileg mégis egységes és
egész.
Melyek ennek a szellemi Európának imaginárius, de minden politikai határnál stabilabb
körvonalai? „Minden helyet – vallotta Paul Valéry (1922) – ahol Caesar, Gaius, Traianus és
Vergilius, ahol Mózes és Szent Pál, Arisztotelész, Platón és Eukleidész neve határozott
jelentőséggel s egyben tekintéllyel bír, bízvást Európának nevezhetünk. Minden faj és minden
ország, amely előbb rómaivá, aztán kereszténnyé vált, végül pedig elfogadta a görögök
gondolkodásmódját, tökéletesen európai.”1460 (Mintegy negyven évvel később helyezkedettCharles de Gaulle tábornok, az V. Francia Köztársaság elnöke arra az előremutató, világpolitikai jelentőségű álláspontra, hogy Európa az Atlanti-óceántól az Urálig terjed.) A Valéryidézet értelmében állította önmagáról – éppen Észak-Norvégiában járva és töprengve 1936ban – Karel Čapek is, hogy „európai lokálpatrióta vagyok”.1461
Összegzésként elvontabb és általánosabb, egyértelműen magasabb szintű és ugyanakkor az
alapvető aktuális problémát is mélyen megvilágító az a fejtegetés, amelyben ehhez akérdéskörhöz Husserl közelített 1935-ben. „Európa nyilvánvalóan egy bizonyos szellemi élet,tevékenység, alkotás egységét jelenti az összes hozzátartozó célokkal, érdeklődéssel, gonddal
és fáradozással, meghatározott céloknak megfelelően létrehozott képződményekkel, intézményekkel, organizációkkal. ... Az európai lét krízisének csak két kivezető útja van: Európa vagy
elpusztul, mert elidegenedik életének racionális értelmétől és szellemellenességbe, barbárságba hanyatlik, vagy újjászületik a filozófia szelleméből az észnek a naturalizmust végképp
leküzdő heroizmusa által. Európa legnagyobb veszélye a fáradtság.”1462
A magyar költészetben számos szép vers született az európai eszme ihletésére. PéldáulÁprily Lajos (Európa), Illyés Gyula (Vér az érben), Kosztolányi Dezső (Európa) és Babits
Mihály (Európa – a Hazám!-ciklusból). Az alábbi sorokat ez utóbbiból (1921–1924) idézzük.

1457

GRAVES, Robert, Isten hozzád, Anglia!, Európa, Budapest, 1979, 289.

1458

GALSWORTHY, John, Válóper, in UŐ, A Forsyte Saga, Európa, Budapest, 1970, II. köt., 65.

1459

BABITS Mihály, Bevezető tanulmány Julien Benda: Az írástudók árulása (Anonymus, Budapest,
1945.) című könyvéhez.

1460

VALÉRY, Paul, Jegyzet „A szellem válságá”-hoz, in UŐ, Változatok, Révai, Budapest, 1931, 51.

1461ČAPEK, Karel, Északi utazás, in UŐ, Barangolások Európában, Európa–Madách, Budapest–
Pozsony, 1973, II. köt., 183.

1462

HUSSERL, Edmund, Az európai emberiség válsága és a filozófia, in UŐ, Válogatott tanulmányai,
Gondolat, Budapest, 1972, 329, 366.

489

Röpülj, lelkem, röpüld túl hazámat!
Hogy röpültem egykor! Tornyok szálltak,
Montblanc süllyedt, narancsfák kínáltak,
láttam népet, mordat és vidámat:így találtam nagyobbik hazámat.
Rómát fiús tisztelettel jártam,
mintha őseim városa volna
és Avignon nevetett, mint Tolna,vígan fürdött egyazon sugárban
és egy lélek font be néptől-népig
messze földrészt eleven hálóba:
egy lélek, egy ország, végtül-végig
magát-tépő hazám: Európa.1463
Mikor lesz a szó mindennapi valóságában is egyesült Európa? A kérdésre – éppen ötven
évvel ezelőtt – Márai Sándor is megadta a maga válaszát. „Majd, ha egy nápolyi így sóhajt
fel: »Az én Stockholmom«, egy marseille-i ezt kiáltja: »Az én Budapestem...« – akkor lesz
Európa. Amerikában ez megtörtént. San Franciscóban a bevándorolt holland vagy magyar
ivadéka így sóhajt: »Az én New Yorkom...«. De ennek feltétele a közös nyelv és még sok
minden egyéb. Európa a latin nyelv nagy közösségében volt csak Európa – amikor ez
megszűnt, Európa is megszűnt.”1464 Az első kritérium egyik fele – mint láttuk – már a két
világháború között teljesült. Legalábbis az írástudóink szintjén, mert Babits már fölsóhajtott:„Az én Avignonom”, és a cseh Čapek is fölkiáltott: „Az én norvég fjordjaim...”A másik kritérium Márainál a közös nyelv, amelyet azonban nem lenne helyes szó szerinti
jelentésére szűkíteni. Európa közös nyelve ugyanis a közös szellem, úgy, ahogyan azt például
föntebb Valéry és Husserl értette. „A soknyelvű emberek Európájának lakói nem beszélik
folyamatosan nyelvek sokaságát – közelít a problémához Eco –, de amikor találkoznak, úgy ismegértik egymást, ha mindenki a saját nyelvén beszél, s ha nem beszéli is folyékonyan, érti atöbbiekét, mert – ha nehezen is – a »szellemet«, kulturális univerzumot érti meg, melyetőseinek és hagyományának nyelvén minden beszélő kifejez.”1465
Ezek az írók és költők követendő példát kínálnak tehát a nemzeti és európai identitásszintézisére. Ámde ami ezt a szintézist lehetővé teszi, az az alkotó értelmiségi és polgáriközéposztálybeli identitásoknak már korábbi megléte.

1463

BABITS Mihály Összegyűjtött versei, Szépirodalmi, Budapest, 1968, 380.

1464

MÁRAI Sándor, Napló 1945–1957, Akadémiai–Helikon, Budapest, 1990. 299. – Márai közös
európai nyelvként negyed századdal később az olaszt javasolta. (Vö. UŐ, Napló 1976–1983,
Helikon, Budapest, 2001, 136–137.)

1465

ECO, Umberto, A tökéletes nyelv keresése, Atlantisz, Budapest, 1998, 331.

490

GYÁNI GÁBOR
A nacionalizmus és az Európa-kép változásai
Magyarországon a 19–20. században
A nemzeti identitás fontos alkatelemeként szerephez jutó európai önazonosság gondolata rendszerint akkor került a nyilvános diskurzus homlokterébe a 19. és 20. század folyamán, amikor
az ország kritikus történeti időszakot élt át. Akkor tehát, amikor krízis volt, és a kilábalásérdekében reformokra lett volna szükség. Elsőként és igazán nagy hangsúllyal az 1830-as és
1840-es években került tehát komoly formában napirendre a kérdés. Ezáltal be is következett ahatározott szakítás a 18. században oly népszerű befelé forduló magatartásmóddal, melyet az
Extra Hungariam non est vita, non est ita fejezett ki igencsak beszédes módon. Az ebbenösszegzett közösségi mentalitás egyszerre artikulálta a középbirtokos nemesség, a bene
possessionata nyílt vagy burkolt Habsburg-ellenességét, és nemkülönben az általuk kézben
tartott megyei hatalom öntudatos provincializmusát. A polgárosodás szele azonban hamar
kifújta az ablakon a nemesség benne összegződő ön- és hazaszemléletét. Elsőként Vajda János
kölcsönzött polgárosodás fogalmának az 1860-as években pontos nyelvi formát és határozott
jelentést;1466 a polgárosodás azonban már ezt megelőzően is az európai horizont felé való
nyitást kívánta és feltételezte. E folyamat kezdetén találjuk gróf Széchenyi Istvánnak, a nagy
utazónak és anglomán arisztokratának az európaiságba oltott reformszellemű nemzeti öntudatát.
Széchenyi polgárosodáson (bár ő még nem használta a kifejezést) civilizálódást értett,melynek őszerinte az angol civilizáltság a mindenekfölötti mércéje. Anglia, vagyis az
európaiság korabeli paradigmája ilyenformán utánzásra, utolérésre serkent. Széchenyi mindentőle telhetőt meg is tett azért, hogy Magyarország méltó legyen ehhez az ideálhoz. Gyakran
fel is rótták neki a külföld-imádatát, ami ellen így védekezett a Hitel lapjain. „Ma könnyenvádolják anglomaniával az embert. Itéletem szerint lehetetlen Britanniában egyet ‘s mást meg
nem szeretni, ‘s az, ki maga utazza be azon országot [...] valamelly ki nem magyarázhatóbelső édes érzéssel fogja ott látni a’ törvényelőtti egyenlőséget, a’ nemzeti szellem, közlélek,publicitás és sajtószabadság által való csudálatos kifejlést ‘s felemelkedést.”1467
Széchenyi számára az utilitas fogalma volt mind közül a legdöntőbb. Ami annyit jelent,hogy mivel a kultúra és a civilizáció egyaránt a szabadságban és a versenyszellemben gyökerezik, meg kell barátkozni a magyarságnak ez utóbbiakkal. Ennek az az egyik legjobb módja,hogy szoros kapcsolatot tart a külfölddel és a külföldiekkel. Ez ugyanis kifejezetten hasznos,
fejti ki a Világban, egyúttal kellemes is, hiszen általa még az a vágyunk is kielégülhet, hogy
mind több szép és kellemes helyet ismerjünk meg. Ennek kapcsán Párizsra és a közismert
angol üdülőhelyekre utal Széchenyi, olyan helyekre tehát, ahová sokan el szoktak zarándokolni, mivel kulturált és civilizált pontjai a világnak.1468
Széchenyi nem állt egyedül külföld-imádatával, ami többnyire és jellemző módon az
európaiság öntudatát jelentette az idő tájt. Az 1830-as években divattá lett a reformok iránt
lelkesedő felsőbb társadalmi körökben az utazás és nem utolsósorban az utazásokról szóló
1466

Vö. GYÁNI Gábor, A polgárosodás történeti problémája, in UŐ, Történészdiskurzusok,
L’Harmattan, Budapest, 2002, 99.

1467

SZÉCHENYI István, Hitel, Trattner–Károlyi, Pest, 1830, 115–116.

1468

Széchenyi eme elképzeléseit bővebben tárgyalja: GERGELY András, Széchenyi eszmerendszerének
kialakulása, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1972.

491

írásos beszámolók írása és publikálása. 1469 Elég, ha megemlítjük néhány közismert és
befolyásos ember példáját, így mindenekelőtt Pulszky Ferencét (utóbb a Nemzeti Múzeum
igazgatója), az erdélyi Bölöni Farkas Sándorét (ő afféle magyar Tocqueville-ként egyenesen
Amerikába utazott a börtönviszonyokat tanulmányozni), Szemere Bertalanét (a későbbi
miniszterelnök), vagy báró Eötvös Józsefét. Eötvös, az író, a gondolkodó és a dualizmus kori
kultúrpolitikus kapcsán érdemes azt is megjegyezni, hogy az ebben az időben rendszerint
idealizáltan ábrázolt Nyugat (vagyis Európa) képe őnála némi kritikai értékelés kíséretében
jelenik meg a honi olvasó előtt. Eötvös Szegénység Írlandban című írásában számot vetugyanis a haladás, a kapitalista fejlődés pauperizációt teremtő hatásával is.1470
Összefoglalóan tehát megállapíthatjuk, hogy Európa úgynevezett demonstrációs hatása1471
erős rezonanciát keltett a reformkor vezető értelmiségijeiben és politikusaiban; s a többnyire ahaladó és fejlett nyugati világ (vagyis Európa) eszményítése mellett a miféle rossz vár majdránk, ha az európai utat választjuk dilemmája is megfogalmazódott alkalmanként.
1848 és 1849 külön fejezetet képez az európaiság hazai recepcióját illetően. A modern
magyar nacionalizmus kiteljesedéseként jelentkező forradalom és szabadságharc, különösen a
Habsburgokkal való, nyílt katonai konfliktus formáját öltő szakítást követően, egyértelműen
az európaiság gondolatával jegyezte el a korszerű magyar hazafiságot. Nincs is talán ékesebb
és szókimondóbb példája e tudatosan vallott koncepciónak Kossuth függetlenségi nyilatkozatot bejelentő, 1849. áprilisi beszédénél. Idézem: „itt van az idő, midőn ki kell mondanunk,hogy az austriai ház által a köztünk s közötte fennállott kapocsnak elszakítását a nemzet amaga népfelségi akaratával szentesíti, ... s hogy a magyar nemzet fellép az európai statuscsalád sorába, mint önálló független hatalom. [...] Uraim ki kell ezt mondanunk azért is, hogy
az európai statuscsalád, melytől magunkat elszakítottnak semmi esetben sem tekinthetjük,
tudja meg, hányadán érez, miképpen gondolkozik, s mit akar a magyar. [...] Nekünk, Uraim,el kell foglalni Európában azon állást, hogy valahányszor az európai nemzetek hatalmának
képviselői nem saját ügyök, hanem Európa ügyei fölött akarnak intézkedni, rólunk nélkülünk
ne intézkedjék...”1472
Azt kívánta Kossuth ily módon kifejezni, hogy Magyarország része lett (vagy része
szeretne lenni) a szuverén nemzetek alkotta Európának. Az őt ezentúl a többi európaiállamhoz fűző kapcsolat merőben más természetű, mint ami a Szent Szövetség szövetségi
rendszerében az egyes államokat egymáshoz kötötte. Az új Európát ugyanis immár modern
nemzetek alkotják, azok határain belül pedig az alkotmányosság elvei és a törvény uralma
szab rendet.1473 Következésképpen az egymás közti kapcsolataikban a nemzeti egyenjogúság
elve fog érvényesülni. A Függetlenségi Nyilatkozat, amely Magyarország politikai programként meghirdetett európaiságának mondhatni az első politikai dokumentuma is egyúttal, anyilvánvaló belpolitikai megfontolásokon túl egy és más külpolitikai körülménynek isköszönhette a megszületését. Azt lett volna hivatva kifejezni, hogy mit vár el a magyar
politikai elit Angliától vagy az Egyesült Államoktól a Magyarországhoz fűződő viszony
1469

SCHLETT István, A magyar politikai gondolkodás története, 2. kötet, A liberalizmus Magyarországon, I. rész, Korona Kiadó, Budapest, 1999, 122–131.

1470

EÖTVÖS József, Szegénység Írlandban, In: UŐ, Reform és hazafiság, I. köt., Magyar Helikon,
Budapest, 1978.

1471

A fogalomhoz vö. Andrew C. JÁNOS, The Politics of Backwardness in Hungary 1825–1945,
Princeton University Press, Princeton, 1982.

1472

Nemzeti újjászületés. Válogatás Kossuth Lajos írásaiból és beszédeiből, szerk. PAJKOSSY Gábor,Új Mandátum Kiadó, Budapest, 2002, 134–135.

1473

Eric J. HOBSBAWM, A nacionalizmus kétszáz éve. Előadások, Maecenas, Budapest, 1997, 104–129.

492

tekintetében; azért éppen ezek az országok kaptak különös hangsúlyt, mert éppen ők voltak
azok, amelyek némi szimpátiát tanúsítottak a magyar önállósági törekvések iránt.1474
Az új Európa, aminek Magyarország is immár teljes jogú tagja, elképzelése komoly népszerűségre tett szert 1848 tavaszán és az azt követő hónapok során. Egyszerre jelentette(volna) ezen európaiság a nemzet szuverenitását, valamint gazdasági-társadalmi és politikaimodernségét. Pregnáns módon fejezte ki ennek az új, hazánkat is integráló európaiságnak azeszményét Petőfi Sándor, mely európai gondolati közösség ebben az időben szinte eggyé vált
a forradalom akarásával. Az Európa csendes, újra csendes címmel 1849 elején írt költeményében ugyanakkor azon kesergett a költő, hogy Magyarország idő közben teljesen magára
maradt a forradalmi szellemben feloldódó európaiság ébrentartása során.1475
A szabadságharc leverése ellenére sem szűnt meg az európaiság ezen eszméjének avonzereje a honi liberális körökben. S persze így volt ez még jóval később is, amikor a dualizmus államrendszerében a közjogi értelemben valamelyest korlátozott magyar nacionalizmus
továbbra sem talált semmi kivetnivalót az Európa-gondolatban. S ez korántsem meglepő. A
nacionalizmus nélkülözhetetlen feltétele, az ellenségkép ugyanis ez időben a legkevésbé sem
az Európa-ellenességet, hanem a szomszéd népekkel szembeni érzelmi és gondolati idegenségérzületét kívánta meg és tartotta életben. Ami ilyenformán egyszerre jelenthette a nyílt vagy
burkolt (helyesebben elfojtott) Habsburg-ellenességet s mindenekelőtt a pánszlávizmustól
való szinte páni félelmet. Az első főként a kossuthiánus függetlenségi ellenzék kizárólagos
tulajdona volt, az utóbbi viszont úgyszólván általános közkincsnek számított. A pánszlávellenesség ugyanakkor a magyarok európaiságának az ékes bizonyítékául is szolgálhatott. A
pánszlávizmustól való félelem két ellenségkép biztos alapjain nyugodott: egyfelől az ország
többnyire szlávok alkotta nemzeti kisebbségeinek a szeparatizmusától való szorongás, sőtrettegés táplálta, másfelől az őket alkalomadtán támogatni kész orosz nagyhatalmi-birodalmi
politikától való ösztönös félelem munkált a háttérben.
Az a korabeli meggyőződés, amely szerint a magyarok által 1867-ben a kiegyezéssel
választott út az európaiság melletti elkötelezettség vállalása is egyúttal, még a parlamenti
diskurzus és a politikai közbeszéd retorikájában is szüntelenül kifejeződött. Az olyan szavak
és kifejezések, mint basa, basáskodni, satrafatörvény, despota, ázsiai állapotok stb. kivétel
nélkül arra utaltak, hogy a politikai elit európainak tudta és látta az országot. Az „Európavédőbástyája” mint gyakorta elhangzó szlogen szintén ezt az öntudatot volt hivatva kifejezni.
Hozzá kell azonban fűzni, hogy az utóbbi kifejezés nemcsak a magyarok, hanem a csehek, alengyelek és megannyi más „köztes-európai” nép számára szintúgy az európai identitáskihangsúlyozására és folytonos sulykolására szolgált. A nemzeti önbecsülés és a rivális nacionalista programokkal szembeni határozott elhatárolódás ilyenformán szorosan egybekapcsolódott Európa pozitív képével. Helyesen mutat rá Péter László, hogy: „az »ázsiai barbársággal« szemben majd mindegyik nemzet »Európa« határait őrizte.” Arra is felhívja ugyanakkor
Péter a figyelmünket, hogy: „A múltból átörökített intézményeket és szokásokat”, melyek ahaladás útjában látszottak állni, épp az ázsiai jelzővel igyekeztek kellően nyomatékosítani,magyarán: elítélni. „Erős volt Magyarország Európához tartozásának a beidegződése, és annálérdekesebb éppen ezért, hogy a köztudat mégis szkeptikusan ítélte meg az 1867 után kiépülő
modern közintézmények »európai« jellegét.”1476
1474

Gábor PAJKOSSY, „Liberty and democracy for my country” – Lajos Kossuth, The Hungarian
Quarterly, 35 (1994), 144.

1475

PETŐFI Sándor, Összes költeményei, Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1972, 1101.

1476

PÉTER László, A nemzeti múlt legendái és tilalomfái, in UŐ, Az Elbától keletre. Tanulmányok amagyar és kelet-európai történelemből, Osiris, Budapest, 1998, 121., 121.

493

Európaiságunk eme öntudatos vállalásának a 19. század végén és a 20. század elején
ugyanakkor a kirekesztő jellege vagy célzatossága volt legfeltűnőbb vonása. Így adott nekihangot a fiatal Tisza István, még jóval az előtt, hogy miniszterelnök lett volna. „Ez a kis
nemzet oda van állítva Európának talán legexponáltabb pontjára, óriási veszélyek, hatalmas
nemzetek törekvései elé. Hiszen e kis nemzetnek kellett megvédeni a civilizációt és a szabadságot az iszlám által fenyegető veszélyektől hosszú századokon keresztül és meg kell azt mavédenie egy más nagy veszéllyel szemben, mellyel a szláv abszolutizmus egész Európa
kultúráját fenyegeti.”1477
Mindebből jól látható, hogy milyen nagy utat tett meg a nacionalizmus és az európaiság
gondolati „szövetsége” a valamikori reformkori kezdetektől a 19. század végéig tartó időszakban: a század első felében a Nyugat demonstrációs hatása iránti rendkívüli fogékonyság
hatotta át, utóbb viszont a kirekesztő nacionalizmus jegyében kapott új értelmet és merőben új
funkciót.
Nagyot változott a helyzet Trianont követően. A Trianon által keltett sokk egyszer és mindenkorra elültette a fejekben „a sorsunkra hagyott Európa”, sőt „az ellenünk fordult Európa”
fantazmagóriáját. Az antant-hatalmakkal azonosnak vett képzeletbeli Európa az ettől fogva
egyre mélyebben beidegződő felfogás szerint úgymond kitaszította magából Magyarországot,midőn feldarabolta és végül odalökte a kisantant kénye-kedvének. Új hagyomány vette ilyenformán kezdetét, amely eltérő okokból és az egyre változó körülmények ellenére mindenkor
rejtett magában legalább egy csipetnyi Nyugat- és Európa-ellenességet. Kezdetben tehát arevíziós gondolattal szorosan egybekapcsolt Európa-elleni érzület kerekedett felül, amit amásodik világháború körüli években nem vagy alig tudott már ellenpontozni az antifasiszta
töltetű angolbarátság. A háborút követően pedig mindez nyomban kiegészült Nyugatnak a
kommunista blokkpolitika által gerjesztett, ellentmondást nem tűrő ellenségképével.
Ez utóbbi jegyében indult meg a hatvanas évektől a kelet-európaiság gondolatának a historizálása, mely törekvésnek Pach Zsigmond Pál elkanyarodás-elmélete, később az elmaradottság fogalom, valamint a centrum–periféria fogalompár Kelet-Európára történt alkalmazása
felelt meg a történetírás keretei között. Ez utóbbit Berend T. Iván és Ránki György gazdaságtörténet-írói munkássága fémjelezte egyáltalán nem csekély nemzetközi kisugárzással. Az
említett szellemi tendenciák úgyszólván közös mondandója röviden abban összegezhető, hogy
Magyarország (és vele együtt a szűkebb vagy tágabb kelet-európai régió) már legalább a 16.
századtól kezdődően elvált az európai (a nyugati) fejlődési vonaltól, és külön kelet-európaiútra tért át. A 19. századi reformerek, majd az ő nyomdokaikba lépve a későbbi modernizátorok (politikusok, vállalkozók és értelmiségiek) a Nyugat utánzására és utolérésére sarkalltak
ugyan, ezek a törekvések azonban többnyire csak félsikerrel jártak. Következésképpen
Magyarország (és a későbbi kommunista Kelet-Európa egésze) – ahogy Berend egyik utolsó,
magyarra is lefordított könyve a címében is kifejezi – jószerivel Terelőútra kényszerült, s
mind a mai napig azon vesztegel.1478
Tagadhatatlan viszont, hogy forgalomba került egy teljesen másféle Európa-fogalom is a
20. század folyamán; az utóbbi nem vált teljesen koherens eszmerendszerré, ugyanakkor
minden egyes változatában szögesen ellentmondott a kelet-európaiság imént vázolt gondolatkörének, egyúttal eltér a 19. században honos európaiság fogalomtól is. Ennek a gondolati
iránynak a 19. században hamvába holt konföderációs elképzelések képezték a mindenkori
kiindulópontját, melyet az emigráns Kossuth dolgozott ki és terjesztett különféle változatokban. A nacionalista opciók kiváltására, sőt azok kifejezett ellensúlyozására kigondolt
1477

Idézi: VERMES Gábor, Tisza István világnézete, Történelmi Szemle, XLIII, 3–4 (2001), 292.

1478

Ld. GYÁNI Gábor, Történészdiskurzusok, L’Harmattan, Budapest, 2002, 231–261.

494

konföderáció újabb változatát Jászi Oszkár dolgozta ki az 1910-es években, amikor buzgón
kereste a kiutat az Osztrák–Magyar Monarchia ez időben egyre jobban mélyülő kríziséből. A
Magyarország jövője és a Dunai Egyesült Államok címet viselő, 1918-ban publikált tervezet
bevezetőjében kifejti Jászi, hogy arra keresi választ, „vajon lehetséges-e Magyarországésszerű életigényeit az európai kultúra és az egész emberiség fejlődési törekvéseivel összeegyeztetni?”1479
Mind a kossuthi, mind a Jászi-féle konföderációs eszmének a Kádár-kori Magyarország
tudományos berkeiben is akadtak lelkes pártfogói. Főként olyanok karolták fel akár azegyiket, akár a másikat, akik a Szovjetunió nagyhatalmi érdekszférájába integrált ország (ésvele együtt az egész közép-európai régió) emancipációs álmait kívánták a történelmi
reminiszcenciák révén ily módon élesztgetni. A valamikori függetlenségi gondolat és politikaivezéreszme kései képviselőjeként Szabad György a kossuthi konföderációs gondolat rehabilitálásán fáradozott; a rossz kompromisszumként felfogott kiegyezés korabeli elvi alternatíváját
prezentálta általa.1480 Hozzá kell tenni, Svájc révén volt ugyan e konföderációnak paradigmatikus európai példája, mégis az államszerkezet észak-amerikai mintája jelenti inkább ez
esetben a kívánatosnak nevezhető modellt. A konföderációs kibontakozásra tett (többnyire
utópikus javaslatok) ilyenformán sohasem a tényleges európai nemzeti fejlődés normáját
vették (volna) alapul.
Messzemenően áll ez a Jászi-féle Duna-konföderációs elképzelés a Hanák Péter által
felkarolt hagyatékára is. Az Európai Egyesült Államok Jászi által vizionált elgondolása
szépen belesimult Hanák nyolcvanas évekbeli Közép-Európa elképzelésébe, aminek egyébként Szűcs Jenő volt igazi történetírói megalapozója. Nem véletlen, hogy Szűcs és Hanák
1986-ban együtt léptek fel ennek a koncepciónak a propagálóiként, amely alkalommal nyíltan
és közvetlenül konfrontálódtak a Pach és a Berend–Ránki és mások által is vallott KeletEurópa felfogással.1481
A Hanák és Szűcs által meghirdetett történeti Közép-Európa fogalom inkább csak a
nevében azonos a német, tehát a Naumann-féle Mitteleuropa elképzeléssel. Azt mondhatjuk
tehát, hogy legföljebb családi rokonság köti őket össze egymással. Aligha tekinthető puszta
véletlennek, hogy kezdetben még maga Jászi is lelkesedett Naumann koncepciójáért, és akkor
lohadt le iránta a lelkesedése, amikor végül rájött, hogy német imperialista szándékok bújnak
meg mögötte. A családi rokonság lényege egyébként az, hogy a különböző Közép-Európa
elképzelések kivétel nélkül mind elhatárolják magukat Kelettől, mely utóbbit a politikaiértelemben vett orosz vagy orosz-szovjet társadalmi modell és birodalom testesíti meg számukra. Egy további, az előbb említetteknél nem kevésbé fontos attribútuma a felfogásnak,
hogy határozottan európai gyökerekkel bíró és folytonosan európai orientációjúként kívánja
beállítani a változatos határok közt elképzelt „köztes”- vagy Közép-Európát. Következésképpen önálló európai identitást tulajdonít „köztes”-Európa minden egyes népének és államának,mely identitás egyszerre jelent adottságot és feladatot is azok számára.
Ebből az utóbbiból fakad az értelmiségre háruló kivételesen nagy felelősség mindenkori
hangsúlyozása, tekintve, hogy olyan lappangó örökségről van ez esetben szó, melyet (utólag)kell mintegy felfedezni. Miért is? Azért, hogy végre tudatosodjék az ebben a térségben élőkszámára, kik ők valójában; de persze azért is, hogy egyúttal biztosítsák róla a Nyugatot is,miszerint a régió rendíthetetlenül számon tartja Nyugathoz tartozásának a változatlan tényét.
1479

Idézi HANÁK Péter, Jászi Oszkár dunai patriotizmusa, Magvető, Budapest, 1985, 71.

1480Erről bővebben: GYÁNI Gábor, A Habsburg-múlt magyar emlékezete, Élet és Irodalom, 2003.
január 24., 6.

1481

A vitát rekonstruálja: GYÁNI Gábor, i. m., (2002), 237–239.

495

Az így definiált „közép-európai európaiság” főbb identifikációs tartópillérei, vagyis az
európai közös vonások főként a nyugati kereszténységben, a szabadság nyugati fogalmában,az individualizmus tiszteletében manifesztálódnak. Mivel azonban ez a fajta európaiság
mégiscsak töredékesen jutott és jut érvényre a kontinens e szegmensében, és ráadásul állandó
veszélynek is ki volt és ki van téve a keleti hódítók részéről, erősen kell tehát akarni ennek alátens, majd újra kitalált tradíciónak a felelevenítését és érvényesítését, akár szellemi, akár
politikai tekintetben.1482
A közép-európaiság gondolatának emellett is létezett egy sajátos válfaja, az, amit Németh
László hirdetett a két világháború között, a kelet-európai tejtestvériség elgondolása. Az
európai műveltségű és széles látókörű Németh, egyike lévén az elsőknek, akik igyekeztek
kidolgozni a kismagyar nemzettudatot, a kisnépi nacionalizmusok ellensúlyozására szánta
elgondolását. Az irodalmi tudat (jelesül a népköltészet) földrajzából indult ki, majd arra akövetkeztetésre jutott, hogy a keleti népeknek közös alkati betegsége, miszerint „hézagos afejlődésük”. Németh gyógyszerként ajánlotta tehát a kelet-európai tejtestvériség eszméjét
annak a régiónak, melyet a harmincas években már körülöleltek a totalitariánus rendszerek.
„E föld hagyományait és érdekeit, írta, a világ nagy átalakulásában védeni próbáljuk. Úgyéreztük, hogy a bolsevizmus és a fasizmus Európa számára nem lehet az utolsó szó... s hogy
ha mi kitartunk e föld multja és igényei mellett, a tarkaság ‘betegsége’ és a tarkaság kultúrája
mellett, a Nyugat érő forradalma minket igazol s hű közép-európaiak Európához is hívek
leszünk önmaga felülmúlásában.”1483
Nincs semmilyen közvetlen kapocs Szűcs és Németh, és még kevésbé Hanák és Németh
Közép-Európa elképzelése között, noha a Bibó hatása alatt álló Szűcsnek volt vagy lehetett
némi kötődése a Németh-féle Európa-fogalomhoz. Mindamellett kétségkívül közös az elgondolásaikban, hogy a régiót nemegyszer fizikailag is veszélyeztető birodalomépítő diktatúrák
ellenében vélték különösen fontosnak meghirdetni az európaiság-tudat eme sajátos fajtáját. A
Habsburg-birodalom, ami ugyan még liberális politikai rendszer volt, majd a német náci birodalom, s végül a bolsevik szovjet birodalom egyaránt vészesen korlátozta a térségben az egyes
különálló nemzetek önállóságát, megrövidítette a politikai szabadságot, és éppen ezt lett volna
hivatva ellensúlyozni a közép-európaiság ethoszán nyugvó szellemi és politikai célkitűzés.
Az eddig felsoroltakon túl szólni kell végül a pán-európaiságról gondolatköréről. A két
háború közt Coudenhove-Kalergi és mások által is propagált Pán-Európa gondolatnak
Magyarországon is akadt néhány lelkes pártfogója. Közülük mindenekelőtt Faluhelyi Ferenc,
a nemzetközi jog pécsi professzora neve emelhető ki, aki 1928-ban önálló könyvet jelentetettmeg erről a témáról. Az európai konföderáció szükségességének indokolásául három veszélyt
említ Faluhelyi: a hatalmi szupremácia következtében felszínre kerülő államközi feszültségekállandósulását; Szovjet-Oroszország terjeszkedési vágyát; az Európa létét folytonosan aláásó
gazdasági instabilitást. A nemzetállam, Faluhelyi szerint is tartósabb képződmény annál, mint
hogy egyik pillanatról a másikra és minden további nélkül fel lehetne cserélni az integrált
Európa hatalmi építményével; nem jött el tehát még az ideje a nemzetek „privatizálásának”.
Coudenhove-Kalergi Pán-Európa elképzelését bírálja Faluhelyi akkor is, amikor kijelenti, anemzeteket integráló gazdasági együttműködést sem lehet rövid időn belül megoldani.1484
1482

E röviden összefoglalt Közép-Európa elképzelést hosszasan fejtegeti: HANÁK Péter, Ragaszkodás
az utópiához, Liget Műhely Alapítvány, Budapest, 1992.

1483

NÉMETH László, Levél Duna-Európáról, in UŐ, A minőség forradalma, Magyar Élet Kiadása,
Budapest, 1940. 3. kötet, 172.; UŐ, Magyarság és Európa, in UŐ, Sorskérdések, Magvető–Szépirodalmi, Budapest, 1989, 252–336.

1484

FALUHELYI Ferenc, Páneurópa, Danubia, Pécs, 1928, 20, 40. és 58.

496Összegzésként meg kell jegyeznünk: a Pán-Európa-gondolat megmaradt marginális szellemi fejleménynek idehaza és külföldön egyaránt, s ebben a tekintetben azonos volt a sorsa,
mint a különféle konföderációs elképzeléseknek, valamint a közép-európai gondolatkörnek.
*
1989 merőben új külső és belső feltételeket teremtett a nemzeti öntudat, valamint az
európai identitás egymásközti viszonyát illetően. Korai lenne azonban ma még mérleget vonniaz elmúlt másfél évtized fejleményeiről. Első pillantásra úgy tűnik, hogy a virulens nacionalizmus visszatérése, amire megannyi szembeszökő tény figyelmeztet folyton bennünket, nemvetett gátat az európaiságba vetett hit mind erősebb érvényesülésének, egy új fajta európai
identitás tartós kialakulásának. A helyzet ezért úgy fest, hogy párhuzamosan él egymás
mellett, egymás szomszédságában nacionalizmus és európaiság, ami azért lehetséges csupán,
mert egyikük sem tart (vagy tarthat) igényt az egyedüli kizárólagosságra. Ez a fejleménypedig messzemenően egybevág a csoportidentitások ma olyannyira jellemző pluralizálódásával, aminek főként a kizárólagosságra igényt formáló kollektív azonosságtudat, jelesül anemzeti identitás látja a legfőbb kárát.

497

KÁDÁR JUDIT
Otthonosan (Közép-)Európában:Imrik Margit memoárja a boldog békeidőkről
„Európa Bécs határánál ér véget” – a Metternichnek tulajdonított kijelentés arra enged
következtetni, hogy az önmagát a „Másikkal” (például, amint azt Edward W. Said kimutatta a„Kelettel”) szemben meghatározó „Nyugatnak” a 19. században e definícióhoz nem voltszüksége az Ausztria keleti pereménél élő népekkel történő összehasonlításra. A metternichimondat alapján úgy tűnik, Európa keleti szélén nem a nyugatitól eltérő jegyeket hordozó
kultúrák vannak, hanem az összevetésre alkalmatlan, civilizáció nélküli világ. Bár a 21.
században is élő szállóige egyszerre rejt magában lenézést és érdektelenséget, a hazaiértelmiség évszázadok óta Európával való viszonyában határozta meg, mi Magyarország.
Legjelesebb írástudói soha nem fogadták el a fenti nyugati, legismertebb formájában ráadásul
egy osztrák politikusnak tulajdonított álláspontot, a szállóigében is testet öltő elutasítás ellenére az ország helyét – nemcsak geográfiai helyzetét, hanem kultúráját illetően is – középen,vagy kicsit keletebbre, de Európán belül határozták meg/jelölték ki.
A magyar irodalmi-kulturális hagyományba tartozó írók, költők, politikusok, történészek
stb. Európával kapcsolatos nézetei valamelyest ismertek, ám szinte semmit nem tudunk arról,
hogyan gondolkodtak e kérdésről a nők. Írásomban azt vizsgálom, mit jelentett egy, még
Ferenc József alattvalójaként a magyar középosztályba született fiatal nő számára a 19–20.
század fordulóján az Osztrák–Magyar Monarchia, annak keleti és nyugati fele, miként
viszonyult a benne élő nemzetiségekhez, tehát hogyan mutatkozik meg nézeteiben a kor
nacionalista ideológiája.
A forrás Imrik Margit (később Benda Gyuláné) Egy
váradi úrilány című memoárja, mely 2006-tól olvasható
nyomtatásban; a megközelítésmód a mikroszintű elemzésé,
amely során, mint azt éppen történésszé lett unokája, Benda
Gyula írta: „[a]z elemző annak megértésére törekszik, hogy
hogyan működött a valóságban a társadalom, mit tapasztalhattak az egyes emberek.”1485 Imrik, ha említ is politikaieseményeket, tisztfeleséghez méltón nem fűz hozzájuk
megjegyzést, amint nyíltan nem reflektál a duális államot
aláásó nacionalizmus jelenlétére sem, sőt az Osztrák–
Magyar Monarchiáról sem fejti ki véleményét. Élettörténete és anekdotái azonban e reflektálatlanságuk ellenére
is elárulják az Imrik család és saját maga viselkedésének
mozgatórugóit, s kirajzolódik egy, a 19.-20. század fordulóján kialakulóban lévő középosztályi, „polgári” mentalitás,amelynek megerősödését hamarosan megtörte a Monarchia
felbomlása és Magyarország katasztrofális veresége.
Benda Gyuláné Imrik Margit élete 95. évében, 1985-ben mondta magnószalagra visszaemlékezéseit unokamenyének, Sebők Magdának. Az elbeszéléssel csak 1921-ig, Erdélyből
Magyarországra történő áttelepüléséig jutott el. Ezt követően még öt esztendőt élt, ám ennél
1485„Az átlagtól a mikrotörténelemig, avagy a léptékváltás problémája. Házasságok Keszthelyen(1750–1849). In: BENDA Gyula, Társadalomtörténeti tanulmányok, Budapest: Osiris, 2006, 515.

498

az időpontnál hirtelen elveszítette emlékezőképességét. Sebők Magda húsz évet várt a magnófelvételből készített kézirat megjelentetéséig, bár egy részt már 1992-ben közreadott avisszaemlékezésből a Holmi című folyóiratban. Állítása szerint a szövegről csak „az élő beszédpongyolaságait kellett lehántania”, de azért „nem egyszer kiegészítette az egyik történetet amásikkal”, mert interjúalanya többször is elmesélt egy-egy anekdotát, s nem mindig emlékezetta nevekre vagy dátumokra.1486 Narrátora tehát már csak koránál fogva, emlékezete szükségszerű
megkopása miatt is „megbízhatatlan” narrátornak minősül, s valószínűleg az anyag szerkesztése isaz átlagosnál nagyobb beavatkozással járt; bizonyos – nem tudni milyen – mértékig a szöveget
lejegyző rokon, sőt Imrik történész fia és unokája 20. század végi álláspontját is tükrözi.
Imrik Margit 1891-ben született Balassagyarmaton, ám ez a város nem játszott szerepet azéletében: jogász apját ugyan a pesti egyetem elvégzését követően és némi igazságügyminisztériumi gyakornokoskodás után rövidesen a balassagyarmati törvényszékhez nevezték ki
bírónak, de 1894-ben „áthelyezték” a nagyváradi királyi ítélőtáblához, s a család a Körös-parti
városban telepedett le. Imrik Péter táblai tanácselnök, majd a tábla elnökhelyettese lett. Részt
vett a város kulturális életében: tagja volt a dalárdának és társelnöke a közművelődés elősegítésére létrejött Szigligeti Társaságnak, verseket és tudományos cikkeket is írt. Társadalmi származását illetően Imrik Péter nem nemesi családban született, bár lánya úgy tudta, apai nagyszülei„habán eredetű jász redemptus nemesek voltak” – a tévedést egy jegyzetben unokamenye, atörténész Benda Gyula felesége korrigálta: redemptusoknak a jobbágyságból magukat kiváltó
szabad parasztokat nevezték. A család középosztályi státusát az apa értelmiségi foglalkozása, astátushoz szükséges anyagiakat nem kis részben Imrik Margit anyai nagyapja biztosította. A
nagyapa, Ugróczy Kálmán elszegényedett református nemesi családba született „dzsentri” volt,aki értelmiségi pályára lépett. Ügyvédi praxisa mellett egy kalocsai bank igazgatójaként vált
tehetős emberré (unokája úgy tudta, „milliomos”), s vagyonát ingatlanspekulációval növelte.1487
Havi apanázst küldött lányának, s veje családjának nyaralási költségeihez is hozzájárult.1488
Imrik Margit tehát váradi „úrilányként”, a kor neves és divatos építésze, a szecessziósépületeket (többek közt a váradi Emke kávéházat, 1902) tervező Sztarill Ferenc által épített
modern, fürdőszobás bérházban nőtt fel, ahol szakácsnőjük és szobalányuk is volt.1489
Az „úrilány” kifejezést ő maga is használta, de történetei nyilvánvalóvá teszik, hogy nem anemesi magatartásmintával való azonosulásra, hanem csupán arra utalt, a nagyváradi társadalom felső rétegéhez tartozott. Másutt mint „tisztviselőcsaládról” beszélt magukról,1490 s atársadalmi struktúrában elfoglalt helyüket illetően ez pontosabb megfogalmazás, hiszen Imrik
Péter a csekély számú köztisztviselő polgári vidéki értelmiség egyik jeles képviselője volt.1491(Férje nemesi nevét – Marcinfalvai Benda Gyula – egyszer sem említette.)
Imrik Margit a vele készített beszélgetések során főként gyerekkorának, a 19–20. század
fordulójának és a 20. század első évtizedének emlékeit idézte fel. Ugyan apja a nőemancipá1486

BENDA GYULÁNÉ IMRIK Margit, Egy váradi úrilány. Benda Gyuláné Imrik Margit emlékezései,Budapest, Noran, 2006, 174–175.

1487

IMRIK, 32.

1488

IMRIK, 46.

1489

IMRIK, 19, 31. A Rulikovszky út 6. számú házat (ma Armatei Române utca) Sztarill Ferenc 1900ban építette.

1490

IMRIK, 25.

1491

1910-ben Magyarországon (Horvát-Szlavónország nélkül) 438 278 férfi tartozott a „köztisztviselő,szabadfoglalkozású értelmiségi” kategóriába. ROMSICS Ignác, Magyarország története a XX.
században, 3. jav. és bőv. kiad., Budapest, Osiris, 2001, 52.

499

ciót illetően konzervatív nézeteket vallott,1492 kedvenc lányának, főként az Ugróczy-családban
a nőknek biztosított nagyobb egyenjogúsághoz szokott felesége óhajára, gondos nevelést
biztosított. (Imrik Margit szerint, aki nem szerette az anyját, Ugróczy Arabella azért döntött akötelezőnél alaposabb iskoláztatása mellett, hogy ne legyen otthon egyszerre három férjhezmenésre váró lány.) A nagyváradi Szent Orsolya Rend elemi iskolájának kijárása után (1900)
két nővéréhez hasonlóan a katolikus Angolkisasszonyok Szerzetesrendjének veszprémi
zárdájába küldték, melynek korszerűtlen higiénés körülményeit sohasem szokta meg,1493 majd
tizennégy éves korától három éven át az utóbbi rend központi intézetében, a Bécshez közeli
fekvésű Sankt Pöltenben folytat(hat)ta a tanulást.
Ennek előfeltételével, a magas szintű német nyelvtudással annak ellenére rendelkezett,hogy szülei mindkét ágon magyar származásúak voltak (apja nem is beszélt jól németül),mivel nővéreihez „akkori szokás szerint német kisasszonyt fogadtak”,1494 s először beszélni isnémetül tanult meg. Német nyelvtudásának köszönhetően érezhette magát otthon az Osztrák–
Magyar Monarchiában. Több esetben nyaralásaik helyszíneinek még a 20. század végén isnémet neveit használta: Savanyúkútról mint Rohsauerbrunnenről beszélt (a hely valószínűleg
a burgenlandi Bad Sauerbrunn); Tátraszéplakról, ahol a legtöbb nyarat töltötték, megjegyezte,
hogy akkoriban Westerheimnek hívták. Beszédét még kilencvenedik évén túl is németmondatokkal fűszerezte: számos történetének csattanóját németül mondta el.1495
Apja évente hat hét szabadságot kapott, ezt az időt a család egy-egy divatos – vasúton
megközelíthető – fürdőhelyen töltötte, mindig a Monarchia területén belül: a fentiek mellett a
Selmecbányához közel fekvő, Bars vármegyei Vihnyén, amelynek gyógyfürdőjét a tanítók,katonatisztek és újságírók kedvezménnyel látogathatták, s a Graz melletti Judendorfban.

Judendorf, 1905 körül
1492„És vajon haladás-e az, ha a nők természetes rendeltetésüktől elvonva szintén hivatalok után
futkosnak, s a jellemükkel, érzelmi világukkal, egész nevelésükkel ellentétes verseny útjára
terelődnek?” IMRIK Péter, Emlékbeszéd a Szigligeti Társaság fennállásának tizedik évfordulójára,
Elhangzott a Szigligeti Társaság jubileumi ülésén, 1902. október 26-án, IMRIK, 114–115.

1493

IMRIK, 20–22.

1494

IMRIK, 10.

1495

IMRIK, 23, 27.

500

Az elbeszélésből úgy tűnik, főként az érzékeny idegrendszerű apa regenerálódását segítő
fürdőhelyeket részesítették előnyben. Vihnye kivétel: a női betegségek kezeléséről vált híressé. Nem biztos, hogy a családfő valóban rászorult a víziterápiára, hiszen a „boldog békeidők”
alatt divat volt a nyarat gyógyfürdőn tölteni, annyi azonban bizonyos, hogy a család által
felkeresett üdülőhelyeket a polgári középosztály látogatta. Míg például a „történelmi”
középosztály a Magas Tátrában inkább Pöstyénbe vagy Ó-Tátrafüredre ment,1496 Imrikék
utóbbi helyre Tátraszéplakról, ha gyakran is, de csak átrándultak. Imrik Péter a hivatali funkciójukat illetően is a hozzá hasonlóak társaságát kereste: Vihnyén a törvényszéki bíró Benda
Bertalannal barátkozott, Tátraszéplakon az építész Ybl családdal. Az úti cél kiválasztásánál
fontos lehetett a magas hegyvidéki környezet is. Alacsonyabb fekvésű vidéken csupán két
nyarat töltöttek: amikor Margit a veszprémi zárdában volt bennlakó, a közeli Balatonalmádiban béreltek villát, mivel mindössze 12 km-re fekszik Veszprémtől. (A vasúti közlekedésezen a vonalon csak 1909-ben indult meg, ennek ellenére a modern természetgyógyászati
módszereket használó gyógyfürdő már a századfordulón népszerűvé vált a jómódú polgárok
köreiben; a „történelmi” középosztály tagjai a Côte d’Azurre vagy Abbáziába jártak.)1497

Balatonalmádi, villák a századfordulón

Sankt Pölten-i iskolaévei alatt egy ízben a család Bécsben találkozott, ekkor a legdrágább éslegelőkelőbb szállodában, az Osztrák–Magyar Monarchia nagyságát tükröző „Ringstrassenstil”-ben épült Grand Hotel Wienben szálltak meg. Imrikék nyaralni mindig „Nyugatra”
mentek, a „legkeletibb” hely a praktikus megfontolásból választott Balatonalmádi volt. Imrik
Margit az Osztrák–Magyar Monarchia nyugati felében – Alsó-Ausztriában és Stájerországban
– olyannyira otthonosan mozgott, hogy még ahhoz a kijelentéséhez sem érezte szükségét magyarázatot fűzni, amely arról tudósít, az első világháborútól megviselt idegzetű apja számára
találtak egy megfelelő szanatóriumot „Ausztriában, a Semmeringen”. (Az osztrák KeletiAlpokban 1848–1854 között megépült semmeringi vasút, az első európai hegyivasút a kor
egyik nevezetes turistalátványossága volt – apját ő kísérte el a vonal mentén fekvő Edlachba.)
Egyetlen, Balatonalmádinál keletebbre fekvő várost ismert csak viszonylag jól: az anyai
nagyszülők lakóhelyét, a Duna partján fekvő Kalocsát, ahová a közös családi nyaralás után
küldték a gyerekeket. Imrik Margit nagyon szerette németül szerinte „tökéletesen beszélő”,
zenekedvelő nagyapját, így annak ellenére mindig szívesen ment, hogy a kb. 300 km-es út
1496

ROMSICS, 56.

1497

Uo.

501

Nagyváradról Kalocsára két átszállással másfél napig tartott. Kalocsa rövidebb idő alatt ismegközelíthető lett volna, ha előbb felutaznak a fővárosba, de a Nagyvárad–Budapest és
Budapest–Kalocsa járat két vonalnak számított, s az átszálláshoz új jegyet kellett volna
venniük. Így inkább az egy vonalnak számító Nagyvárad–Arad–Szabadka–Kiskőrös–Kalocsa
útvonalat választották, annak ellenére, hogy köztisztviselő lévén, apjának – és persze az általa
eltartott család minden tagjának – félárú kedvezménye volt.

Kalocsa, Érsekkert, 1902

Sankt Pöltenben érdekelték az Institute of English Ladies-ben tanított tárgyak (angol
irodalom angolul, francia irodalom franciául, német irodalom németül, történelem és földrajz
németül), és foglalkoztatta a gondolat, hogy egyetemre menjen, s előtte esetleg munkát
vállaljon. Végül, apja konzervatív nézeteit elfogadva lemondott róla:
Apám véleménye ez volt a dologról: „Minek mennél te állásba? Csak elvennéd a rászorulók előla munkalehetőséget.” ... Apámnak adtam igazat, mert eszembe jutott, ha megkapom a diplomát,
akkor sem kezdek vele semmit. Ki is nevettek volna [a szövegkörnyezet alapján a nagyváradi
társaságban], ha valami kenyérkeresethez fogok.”1498

Családja ötvenezer korona kauciót tett le, hogy egy katonatiszthez mehessen férjhez.1499
Az 50 000 koronából 1912-ben 6 000 koronáért 4 szoba bútorzatát vásárolták meg, s a kelengyéhez tartozott többek közt egy tizenkét személyes ezüst evőeszköz- és porcelán étkészlet
is.1500 A katonai térképész Benda Gyulával először Munkácsra költöztek, de ott nem tudottmegszokni, s nyolc hónap után visszatértek Nagyváradra, ahol férje a magyar királyi honvéd
hadapródiskola tanáraként kapott állást.

1498

IMRIK, 44.

1499

A katonatiszteknek, ha házasodni akartak, pénztőkével kellett rendelkezniük: a kaució azt szolgálta, hogy kamatai a tiszti családnak méltó megélhetést biztosítsanak. Mindhárom Imrik-lány katonatiszthez ment feleségül, s a kauciót – apósa anyagi segítségével – mindegyik esetben Imrik Péterállta. IMRIK, 57.

1500

IMRIK, 59.

502

Munkácsnak gyönyörű a környéke, szép a vára is, jó dolgom volt, szerettek, ünnepeltek,
mindenem megvolt, mégsem szerettem ott lenni. Elsősorban a légkör nem tetszett, másrészt
nagyobb városhoz, pezsgőbb élethez szoktam.1501

Munkácson unatkozott; a váradi kulturális élet hiányzott a fiatal tisztfeleségnek: férjhezmenetele előtt színházbérlete volt, hangversenyekre járt, sőt maga is zenélt – a hadapródiskola
triójában zongorázott.1502 Azonban Sankt Pölten-i tapasztalatai után még a váradi légkörrel
sem volt maradéktalanul elégedett:
Hamar kialakult az a véleményem, hogy a zárdában sokkal szabadabb volt az életmenet és agondolkodás, mint a nagyváradi társaságban. Előbbre jártak a tanítás terén is, mint Magyarországon. Például nem neveltek intoleranciára sem a más nemzetiségűek, sem a más vallásúak
iránt.”1503 (Kiemelés – K. J.)

A tolerancia élete végéig alapvető érték maradt számára. Munkácsról és Nagyváradról isfontosnak tartotta megjegyezni: „társadalmi elkülönülésről nem tudok”,1504 ami alatt főként azsidóság és a keresztény lakosság tagjai közti előítélet-mentes viszonyt értette. Sőt, azt is világossá tette – az elbeszélt történetek szereplőinek leírásában épp a sztereotípiákkal ellentétes
tulajdonságaikat kiemelve –, hogy krízishelyzetekben zsidó származású emberek segítették
meg. Az első világháborút követően beregszászi szőleje eladásából származó jövedelmét egy„hithű izraelita” juttatta át a határon Nagyváradra, férje kitoloncolása után pedig egy Grünnevű boltos ajánlott neki munkát, hogy el tudja tartani három gyerekét.1505 A zsidóságot
kizárólag vallási felekezetnek tartotta: a politikai antiszemitizmus a második világháború utánis távol állt tőle. Alighanem kalocsai nagyapjában is annak toleráns magatartása nyűgözte le –fontosnak tartotta elmesélni, hogy Ugróczy Kálmán minden évben néhány hetet Karlsbadban
töltött az irodájában dolgozó Weisz Móric nevű ügyvéd és egy kanonok társaságában.1506
Legjobb barátnője (még a St. Pölten-i zárdából) egy román anyanyelvű nagyváradi lány volt,
Munkácsra a trianoni békeszerződésig Temes vármegyéhez, majd a Szerb-Horvát–Szlovénkirálysághoz tartozó Fehértemplomból szerződtetett szakácsnőt, aki németül és szerbül„perfekt” beszélt, magyarul alig,1507 gyerekei dadájául román asszonyt választott, Váradra
visszatérve a hadapródiskola parancsnokának horvát származású feleségével barátkozott.1508
Közvetlen környezetének egy részével tehát németül érintkezett. Bár Nagyváradon érezte
otthon magát, nehezen talált barátnőket, mert kilógott a sorból: „a nagyváradi lányok féltek
tőlem, amiért külföldön nevelkedtem”.1509 Annak ellenére, hogy katolikus nevelést kapott –összesen 14 éven át járt iskolába, s ebből nyolc évet a veszprémi, illetve St Pölten-i zárdában
töltött –, saját bevallása szerint nem vált „bigottá”, amit egyaránt tulajdonított az ausztriai
Angolkisasszonyok, illetve családja nyitott szellemének.1510 Utóbbinak köszönhetően
nagyobb szabadságot élvezett, mint általában a nagyváradi középosztályba tartozó lányok:
1501

IMRIK, 63.

1502

IMRIK, 48.

1503

IMRIK, 44–45.

1504

IMRIK, 64.

1505

IMRIK, 82, 94.

1506

IMRIK, 35.

1507

IMRIK, 64, 69.

1508

IMRIK, 90, 93.

1509

IMRIK, 44.

1510

IMRIK, 45.

503

eljárhatott például az Emke cukrászda teraszára fagylaltozni – igaz, a komolyabb normaszegést elkerülve, ő is csak délelőtt.1511 Kalocsai nagyszülei is megengedőek voltak: egyedül
végigsétálhatott a főutcán az Érsekkertbe kézimunkázni, s még 95 esztendősen is büszkén
nyugtázta, hogy ezért a szabadságért irigyelték az ottani lányok, akiknek otthon kellett ülniük,
nehogy megszólják őket olyan haszontalanság miatt, mint a séta.1512
A nacionalizmus szelleme olyannyira idegen volt tőle, hogy nem értette, „[a]kkoriban
Nagyváradon, ha egy lányos házhoz katonák kezdtek járni, a civilek elmaradtak.”1513 Eszébe
sem jutott, hogy a távolságtartás mögött a „dinasztikus patriotizmus” – magyar nacionalizmus
ellentéte rejtőzhet. Sok honvédtiszt a Ludovika megalapítása után is a közös hadsereg katonai
akadémiáin tanult, Imrik térképész férje is, bár a magyar királyi hadsereg tisztje, a bécsi
Katonai Földrajzi Intézetben szerzett diplomát. „A tisztikarnak valóban az egész Monarchia
volt a hazája” – írta a Habsburg Monarchia felbomlásáról szóló könyvében Jászi Oszkár. „Ahadsereg nevelési elvei közé tartozott, hogy a tiszteket állandóan áthelyezték egyik országból
a másikba. Ezek az emberek, akik hol Bécsben, hol Budapesten, hol Prágában vagy Zágrábban, Galíciában, Erdélyben, Boszniában, Cattaróban éltek, bizonyos nemzetközi szellemet
képviseltek környezetük türelmetlen és gyűlölettel teli nacionalizmusával ellentétben.”1514 Az
egynyelvű magyar nemzetállam óhajának felülkerekedése idején az uralkodó osztályok tagjai
rossz szemmel nézhették a túlságosan császárhűnek, osztrákbarátnak tartott tiszteket1515 –akik egymás közt még a „katonabálokon” is németül beszéltek.1516 (A katonatisztek
presztízsét bizonyára csökkentette egyre romló anyagi helyzetük is – a századfordulóra a„tisztek fizetése s különösen a nyugdíja alacsonyabb lett, mint a polgári hivatalnokoké”1517 –ennek következtében vezették be a kötelező kaució rendszerét. A kaucióval kötött házasság anői félre sem vethetett jó fényt: nem a menyasszony volt „eladó”, hanem a vőlegény.)Budapest nem játszott fontos szerepet a család életében, bár egy napilapot, amely megjelenése délutánján megérkezett a vasúton, járattak.1518 A „Körös-parti Párizs” szinte minden
igényüket kielégíthette: 1910-ben a népességszám alapján Nagyvárad Magyarország nyolcadik legnagyobb városa volt,1519 az 1893–1913 közti időszakban a kereskedelmi, pénzügyiforgalmi, ipari, közigazgatási, adminisztratív, jogi, katonai, egészségügyi, oktatási, kulturálisnevelési funkciókkal fokozatosan bővülő város „többet fejlődött, mint addig egy évszázadalatt.”1520 1899-ben a nagyváradi telefonközpontnak már 300 előfizetője volt, „s ezzel
1511

IMRIK, 48.

1512

IMRIK, 52.

1513

IMRIK, 47.

1514JÁSZI Oszkár, A Habsburg-Monarchia felbomlása, Budapest, Gondolat, 1983, 222.

1515

„Magyarországon ... a német nyelvű, osztrák szellemű hadsereg mindvégig az idegen hatalom
jelképe maradt, az apák, nagyapák szabadságküzdelmének elfojtója, az ország belső önállóságának
csorbítója...” SOMOGYI Éva, Ferenc József, Budapest, Gondolat, 1989, 268.

1516

IMRIK, 50.

1517

SOMOGYI, 267.

1518

IMRIK, 15.

1519

1. Budapest, 2. Szeged, 3. Szabadka, 4. Debrecen, 5. Pozsony, 6. Temesvár, 7. Kecskemét. GYÁNI
Gábor–KÖVÉR György, Magyarország társadalomtörténete a reformkortól a második világháborúig, 2. jav. kiad., Budapest, Osiris, 2003, 57.

1520

FLEISZ János, Város, társadalom, kultúra. Nagyvárad a 19–20. században. Tanulmányok, Nagyvárad, Sapientia Varadiensis Alapítvány, 2005, 79–81.

504országosan a hatodik helyen állt”, a 20. század elején 11 napilap jelent meg, s 72 tanintézet és
12 könyvtár működött.1521 1902-ben megépült a Szigligeti Színház. Amint a helytörténész
Fleisz János írja: „A 20. század elején tehát az ország egyik legfejlettebb és legkonszolidáltabb
városa volt, és legjobb úton haladt ahhoz, hogy teljes értékű regionális központtá váljon.”1522

Az Imrik család női tagjai leginkább csak kalapot csináltatni jártak fel Budapestre az
Apponyi térre; Imrik Margit és Benda Gyula nászútra Bécsbe mentek, s amikor Munkácson
férje névnapját ünnepelték, a virslit és a sört is Bécsből hozatták.1523 Imrik Péter, aki maga isa királyi ítélőtábláknak 1891-ben történt decentralizációja következtében került Nagyváradra,1524 a Szigligeti Társaság fennállásának tizedik évfordulóján, 1902-ben elmondottbeszédében hangot is adott a fővárossal kapcsolatos elégedetlenségének, és sürgette a további
decentralizációt:[A kormányzat] ... decentralizálja az irodalmat és a kulturintézményeket, hogy ezek erőiket közvetlenebbül, tehát hatékonyabban kifejthessék és érvényesíthessék... Fel kell tehát szabadítani avidék erőit a függés és lekötöttség alól, hadd bonthassa ki szárnyait a nemzeti génius a hazának
egész területén, és hadd érvényesüljenek a nemzet erői a vidéken is. Meg kell teremteni vidéken
a helyi központokat az állami, társadalmi, kulturális és gazdasági életben egyaránt.1525

Miközben az „úri”, „nemzeti” középosztályra támaszkodó hivatalos politika az 1880-asévekre pár évtized alatt német nyelvűből magyarrá vált fővárosból az ország elmagyarosításán
fáradozott, a periféria egyik centrumában élő, a keresztény középosztályhoz tartozó Imrik,
illetve Benda családot nem vonta befolyása alá „a főváros szellemi ragyogása”.1526 A dualista
1521„1900-ban 14, míg 1910-ben 16 sajtótermék jelent meg egyidejűleg. ... 1907-ben a városban 11
napilap jelent meg.” FLEISZ, 81.

1522

Szerinte a város a 20. század elején Debrecenhez, Pécshez, Temesvárhoz és Aradhoz hasonlóan„részleges regionális központ” volt. FLEISZ, 52., 64.

1523

IMRIK, 62., 64.

1524

Ekkor lett Nagyvárad királyi ítélőtáblai székhely. LAKOS Lajos, Nagy-Várad múltja és jelenjéből.
A városi levéltár adatai alapján, Nagyvárad, Ifj. Berger Sámuel Könyvnyomdája, 1904, 286.

1525

„Tudjuk, mert látjuk, hogy Budapest a tőle várható nemzeti feladatokat nem képes teljesíteni, sem
kormányzása, sem vegyülete, sem czéljai miatt. ... Ha mégis azt mondják, hogy Budapest az
ország szíve, akkor ez az ország szívbajban szenved.”1525 IMRIK, 116–117.

1526

JÁSZI, 420.

505

állam mindegyik nemzetisége iránt egyformán toleráns magatartást Sankt Pöltenben
elsajátító1527 Imrik Margit magától értetődően alkalmazkodott soknyelvű környezetéhez. A
német mint közvetítő nyelv elfogadása következtében a Semmeringen éppúgy otthon érezte
magát, mint Nagyváradon. Számára már nem létezett a Bécsnél a 19. század elején meghúzott
kulturális-cilvilizációs határ. Az általa képviselt – toleráns és nyitott – polgári mentalitást azelső világháború óriási traumája hatására valószínűleg e vékony társadalmi rétegben istürelmetlenebb magatartás váltotta fel.

1527

IMRIK, 39.

506

ZEIDLER MIKLÓS
A revizionizmus hatása a magyar nemzeti identitásra
Az első világháborús vereség, a forradalmak nyomán állandósuló politikai bizonytalanság és atrianoni békeszerződés megrendítő hatással volt a magyar nemzeti öntudatra. Az állami és
nemzeti széttagoltság – és az ezért viselendő erkölcsi, jogi és politikai felelősség keresése –olyan centrifugális erőként működött, ami eltávolította egymástól a magyarság különböző
társadalmi-politikai csoportjait.
Korábban a magyarság szívesen tekintett magára mint az európai műveltséghez tartozó,
nagy civilizációs képességgel rendelkező, békés és nagyvonalú, de szabadságáért, függetlenségéért mindenkor harcra kész nemzetre. Ez a minden ízében pozitív önkép a nemzeti ébredés
nyomán kezdett kibontakozni a 19. század elején, s fokozatosan újabb részletekkel gazdagodott a 19. század folyamán. Egyszerre jelent meg benne a racionalitás és a szenvedélyesség –ahogy az akkoriban elterjedt mondás fogalmazott: „a forró szív és a hideg fej” – motívuma. A
patrióta hevület és a korszerűséget kereső értelem kettős energiája táplálta a „haza és haladás”
reformkori programját, majd az 1848/49-es forradalom és szabadságharc egyszerre racionális
és romantikus erőfeszítéseit. A neoabszolutizmus időszakában tanúsított passzív ellenállás
mögött ellenben inkább az érzelmeket, míg a kiegyezés jogi-politikai művének létrehozása
mögött a józan politikai számítást ismerhetjük fel.
A dualizmus korában ismét egymás mellé zárkózott az egyetemes modernitás és a nemzeti
romantika – a ráció és a érzelem. A 19. század utolsó harmadának kiemelkedő gazdasági
fellendülése nyomán Magyarország fokozatosan növelte erejét az Osztrák–Magyar
Monarchián belül, ami az úgynevezett kvóta, vagyis a birodalom közös költségeihez való
hozzájárulás mértékének növekedésében is megmutatkozott. Mindez rendkívüli mértékben
felhizlalta a nemzeti büszkeséget, miközben az új – és hangsúlyozottan magyar – politikaigazdasági infrastruktúra felépítésében a magyar állami gondolat a nemzetiségeknek mint
kollektívumoknak nem kívánt szerepet adni. A folyamatos gyarapodás diadalmas lendülete új
ambíciókat is szült, s például Budapest világvárossá fejlesztésében már az a szándék ismegmutatkozott, hogy a magyar főváros vegye át Bécs szerepét és a Monarchia központjává
lépjen elő.
A nemzeti büszkeség e mindent átható érzületét a fényes millenniumi ünnepségek tették
láthatóvá 1896-ban. Az ezredévi megemlékezések ugyanis nem a honfoglalást vagy a pogány
vezérek tetteit állították a középpontba, hanem sokkal inkább az azóta eltelt ezer esztendő
nagy teljesítményeit – a keresztény állam megszervezését és a középkorban mindvégigmegőrzött középhatalmi státust – emelték ki, továbbá hangsúlyozták, hogy Magyarország
sikerrel töltötte be hivatását: védőbástyaként szolgált a keleti barbársággal szemben az
Occidens és Európa védelmében, és továbbította a nyugati civilizáció vívmányait a Kelet,
illetve a Balkán irányába. Az újabb időkből pedig azokat az eseményeket, folyamatokat
mutatták fel, amelyek Magyarországnak a modern európai államrendszerbe való szerves
beépülését, a haladó eszmék iránti fogékonyságát és további fejlődési potenciálját igazolták.
A Városligetben és környékén megrendezett ezredévi kiállítást a múltjára és jelenére büszke
állam – és nemzet – nagyszabású demonstrációjának tekinthetjük. Mindebben természetesen
jókora adag túlzás is volt, ami egyfelől híven tükrözte, hogy csúcsára érkezett a magyar
nemzeti öntudat, másfelől hozzájárult ahhoz, hogy az ország irányítói és közvéleménye istúlértékelje Magyarországnak a nemzetközi életben betöltött szerepét. Mindenesetre aszázadfordulón, de még a századelőn is a nemzeti büszkeség és az európai műveltséggel és507

civilizációval érzett közösség harmonikusan simult össze. A közkeletű hazai felfogás aszázadelőn a magyar nemzetet (kultúrát, civilizációt, államot) kimondottan európainak
tekintette, s legfeljebb némi fáziskésést volt hajlandó elismerni.
A világháborúban részt vevő szövetségi csoportosulások azonban szakítottak ezzel a„civilizációs logikával”, az első világháború példátlan mérvű propagandája pedig arratörekedett, hogy a hadviselő felek társadalmait is végletesen szembeállítsa egymással. Agyűlöletnek ez az államilag támogatott kultúrája még a háborút követő években is éreztettehatását Európában és – természetesen – nagyban befolyásolta Magyarország (és a magyarság)
viszonyát volt szövetségeseihez és ellenségeihez. Ezek a kollektív érzelmek pedig a nemzeti
identitásba is gyorsan beépültek. Ráadásul ebben az időben Magyarországon nem csupán aháborús vereség, majd az ország megszállása és feldarabolása okozott társadalmi traumát,
hanem az egymást követő rezsimváltások is, melyek a demokrácia, a kommunizmus, majd azellenforradalmi konzervativizmus jegyében alakították át, illetve számolták fel a megelőző
politikai rendszert, s szorították ki vagy állították pellengérre politikai ellenfeleiket. Az állami
intézményrendszer többszöri átalakulása a történelmi államtest felbomlásával együtt valóságos nemzeti katasztrófát eredményezett, s az ennek nyomán kialakult lázas közhangulatban
megindult a felelősök keresése.
Évezredek óta ismert természetes társadalomlélektani reakció, hogy a válságba került
közösség, miközben rituálisan kiveti magából ellenségeit, épp ilyen elszántan védelmezi
azokat a kohéziós tényezőket, amelyek a túlélése szempontjából nélkülözhetetlenek. Ez
történt Magyarországon is. A politikai vezetők a magyarságtól idegen tényezőkre – külső
ellenségekre és belső árulókra – hárították a felelősséget a történelmi Magyarország felbomlásáért, hogy maga a magyar nemzet bűntelenként és erejének megőrzésével kerülhessen ki akrízisből. A bűnösök közé kerültek tehát a győztes nyugati hatalmak, amelyek a békekonferencián Magyarország felosztásáról határoztak. Súlyosabb megítélés alá estek a magyarországi nemzetiségek, amelyekről a közgondolkodás azt tartotta, hogy elárulták kenyéradó
hazájukat. Szintén a vádlottak padjára ültették – a szó szoros értelmében is – a polgári demokratikus forradalom és a tanácsköztársaság vezetőit, akiket az ellenforradalmi rendszer felelőssé tett az összeomlásért. S velük együtt vád alá kerültek azok a „destruktív” modern irányzatok – a szabadkőművesség, a liberalizmus, a szocializmus –, amelyek az uralkodó felfogásszerint aláaknázták az „egészséges” nemzeti érzületet, és ezzel előkészítették a tragédiát.
Hordozóikat, akiket a különböző progresszív és baloldali szervezetekkel – illetve általánosságban a zsidókkal – azonosítottak, ugyancsak megbélyegezték.
Ennek a meglehetősen mechanikus és leegyszerűsített szemléletnek röviddel az elsővilágháború után több klasszikus narratívája is született. A legismertebb Szekfű Gyula Három
nemzedék című műve, melyben a publicisztikai tehetségét próbálgató történettudós elsőként
fejtette ki elméletét a reformkor nagy politikus-generációját követő, három nemzedéken át
tartó hanyatlásról. Szekfű ennek okát nem csupán a nagy tehetségek hiányában, hanem az
idegenből kölcsönzött, a magyar viszonyok közé csak felületesen beépülő és ezért
kártékonnyá váló liberalizmus uralkodó eszmévé válásában látta. Művének hősét, Széchenyi
István grófot, a reformkor egyik emblematikus alakját – akiben a magyar gondolat tökéletes
megtestesítőjét látta – éppen ezért konzervatív reformernek festette le, s személyén keresztül
kívánta előtérbe állítani a konzervatív eszmekört.
E hanyatlás-koncepció népszerűsítésében jelentős szerep jutott a militáns katolicizmust aszószéken és a sajtóban is képviselő Bangha Béla jezsuita papnak, aki Magyarországújjáépítése és a kereszténység című munkájában valóságos antiliberális hitvallást fogalmazott
meg. Könyvének általános tendenciája nagyjából megfelelt a szekfűi felfogásnak, de atörténész tárgyismeretét, műveltségét és szubtilis érvelő készségét nélkülöző Bangha kény-508

telen volt vaskos kifejezésekkel és válogatott inszinuációkkal pótolni e hiányt. Legalább
ennyire szubjektív volt az a szenvedélyes liberalizmus-, szocializmus- és forradalomellenesvádirat, amelyet Tormay Cecile tett közzé Bujdosó könyv címmel, s amely naplószerű
formájával az olvasók nagy része előtt bizonyító erejű dokumentumként tűnt fel.
A politikát és a közgondolkodást átható bűnbakkeresés hatására a közös kánonból kirostálódtak a történelmi hagyomány progresszív elemei, ugyanakkor meghatározóvá eszmévé
vált a konzervativizmus, a kereszténység, a nemzeti gondolat és a forradalomellenesség, smindezt átitatta az újra meg újra politikai hatótényezővé is váló antiszemitizmus. E változástermészetesen a nemzeti identitásra is hatást gyakorolt, és egyfajta kirekesztő nemzetfelfogás
elterjedéséhez vezetett. Ez az attitűd ellentétben állt a korábbi befogadó, a különböző
kisebbségeket integrálni igyekvő, az asszimilációt ösztönző, sőt olykor adminisztratív intézkedésekkel is gyorsító nemzetfelfogással. Azok a politikai erők, amelyek a közelmúlt
eseményeit a nemzeti sérelmekből magyarázták, rendszerint e kirekesztő értelmezés hívei
voltak, s veszélyforrásnak tartották – vagy nem is tekintették a magyar nemzet szerves
részének – sem a magyarországi nemzetiségeket, sem a zsidóságot. Ez a diszkriminatív felfogás nyert – mérsékelt formában – jogszabályi megerősítést az úgynevezett numerus clausus
törvényben, amely azt célozta, hogy az egyetemi hallgatók körében a zsidók részesedése ne
haladja meg a felekezet országos arányszámát.
A nemzetből való kirekesztés – hívei szerint „nemzeti önvédelem”, illetve „fajvédelem” –radikális és sok szempontból ösztönös gyakorlata Bethlen István konszolidációs kormányzása
idején enyhülni kezdett. Ennek hátterében olyan, mérsékeltebben kritikus nemzetfelfogás állt,amely beérte azzal, hogy a nemzethűség szempontjából, úgymond, kétséges magatartást
megtévesztettséggel magyarázza. Ez nem csupán a politikailag amúgy is széttagolt nemzet
további megosztásának vehette elejét, hanem a trianoni békeszerződés revízióját célzó
külpolitika szempontjából is logikusnak tűnt, hiszen megbocsátotta a volt magyarországi
nemzetiségek eltévelyedését és nyitva hagyta előttük a visszatérés útját.
Ezzel párhuzamosan Trianon elfoglalta helyét a nemzeti katasztrófák sorában, s ezzel amagyar történelmi kánonnak is részévé vált. A békeszerződést a korszak neves tudósai ésközírói a rendkívüli pusztítással járó 1241/42. évi tatárjárás, a hatalmi elitet valósággal
lefejező és a középkori magyar királyság széttagolódását megindító, az oszmán birodalomfőseregétől elszenvedett 1526. évi mohácsi vereséghez, valamint a Habsburg-uralom ellenmegvívott 1848/49-es szabadságharc leveréséhez hasonlították. Amint Berzeviczy Albert, aMagyar Tudományos Akadémia elnöke az 1920. évi ülésszakot megnyitó beszédében mondta,
a békeszerződés „elmúlt, nagy nemzeti katastropháinknak majdnem összes jellegzetesvonásait egyesíti magában, s így a legnagyobb és legsúlyosabb válság, mely életerőnket addig
próbára tette”. Ez a szemlélet hamar meggyökeresedett a közgondolkodásban, számos
irodalmi feldolgozásban és a közoktatásban is megjelent, a leglátványosabban azonban
köztéri emlékműveken nyert megfogalmazást. A legismertebb az 1934-ben Nagykanizsán
felállított Nagy-Magyarország emlékmű volt, amelyen a tíz és fél méter magas négyszögű
oszlophoz három méteres robusztus kőalakok tapadtak, melyek az ősi dicsőséget, a magyar
vitézséget, a munkát és a szebb magyar jövőt jelenítették meg. A talapzatba a történelmi
Magyarország 62 vármegyéjéből és Fiuméból hozott földet hordtak, a talapzatot képező
lépcsők közé iktatott négy kőtömb – rajtuk „Mohi”, „Mohács”, „Arad”, „Trianon” felírással –a négy világtáj felé hirdették a magyar nemzet véráldozatát. Az oszlopon pedig ott volt a
Magyar Hiszekegy első két sorának körirata: „Hiszek egy Istenben, hiszek egy hazában”. Egy
másik közismert emlékmű, a zebegényi Kálvária-dombon 1935–1938 között épült Országzászló és Hősiemlék Arad, az első világháború és Trianon gyászának kívánt közös emlékhelyként szolgálni, építése azonban félbemaradt.

509

A történelmi Magyarország emlékét és a revízió szükségességét hirdető köztéri szobrok
közül a budapesti Szabadság téren 1921-ben felavatott Irredenta szoboregyüttes volt alegismertebb. E köztérhez már korábban is hozzákapcsolódott a nemzeti gyász motívuma,
hiszen itt végezték ki 1849 októberében Batthyány Lajos grófot, a forradalmi kormány
miniszterelnökét, s ide futott be az ő és a mártír tábornokok emlékét megörökítő Október 6.
utca. Az Irredenta szobrok a Magyarországtól minden égtáj felé elcsatolt területek allegóriái
voltak, és a magyar történeti hagyományból ismert romantikus és hősi motívumokat alkalmazták. A Nyugat című szobor az Őrvidék gyászát ábrázolta. A szent koronára bukó alakjobbjában az elszakított vármegyék címerét tartotta, baljában kettőskeresztes pajzsot, lábánál
turulmadár pihent. Az Észak című háromalakos kompozíción a védelmet kereső szlovák fiú akeresztre feszített Hungáriához simult, kettejüket robusztus kuruc vitéz óvta kardjával. Kelet
allegóriája azt a pillanatot ábrázolta, amikor Csaba vezér heroikus pózban felszabadítja az
Erdély címerét tartó szimbolikus alakot. A Dél című szobron erőtől duzzadó magyar férfiátkarolva óvta a Délvidéket szimbolizáló sváb leányt, lábuknál a Bácska és a Bánság gazdag
földjét jelképező búzakéve feküdt. Az avató ünnepségen Urmánczy Nándor, az irredenta
mozgalom radikális szárnyának vezéralakja azon kívánságának adott hangot, hogy az
emlékmű „a nemzet búcsújáró helye [...], a gyűlölet és bosszú kohója legyen.” Ez csakugyan
így is történt, legalábbis annyiban, hogy 1928-ban az Irredenta szobrok előtt helyezték el azúgynevezett, Ereklyés Országzászlót, s évről évre itt rendezték meg a trianoni megemlékezéseket, majd – 1938-tól – a revíziós sikereket ünneplő nagygyűléseket.
A hivatalos ünnepek különleges alkalmat teremtettek a nemzeti öntudat megjelenítésére éserősítésére. A két világháború között a hosszú múltra visszatekintő Szent István-napi rendezvényeket immár nem csupán a vallásos hangulat és a hazafias érzület, hanem az irredentizmus
szelleme is áthatotta, s ettől új értelmet nyert a hagyományos tisztavatás ceremóniája és azállamalapításra való emlékezés. De a Horthy-korszak új ünnepeket is kreált. 1924-ben
rendezték meg először, majd 1926-ban törvénybe is iktatták a mindig május utolsó
vasárnapján megtartott Hősök emlékünnepét, amely a Magyarország határainak védelméértéletüket áldozó katonák emlékét ápolta, s amely így a területi integritás ünnepe is lett. A
trianoni békeszerződés aláírásának évfordulóján szintén tömeges megemlékezéseket tartottak– Budapesten a Szabadság téren, vidéken általában a település főterén, illetve az országzászlónál vagy a világháborús emlékműnél. A hazafias ünnepségeknek hamarosan kialakult aszinte szabványos koreográfiája is. Eszerint a megemlékezések az irredenta nemzeti ima
rangjára emelt Magyar Hiszekegy eléneklésével kezdődtek, ezt a politikai és egyházi vezetők
szónoklatai követték, majd hazafias szavalatok és dalok következtek, végül közös imát
követően a jelenlévők a Szózat vagy a Himnusz eléneklésével zárták az ünnepélyt.
Az ellenforradalmi kormányzat fontosnak tartotta, hogy új hősöket állítson példaképül anemzet elé. E hősök a vészterhes időkben tanúsított bátor hazafias kiállásukkal érdemelték kia megtiszteltetést. Ilyenek voltak az 1920-ban alapított Vitézi Rend tagjai, akik a világháború
harcterein mutatott vitézségükért, illetve kiemelkedő ellenforradalmi tevékenységükért kapták
az elismerést – 1940-ig mintegy húszezren. Ugyancsak ebbe a kategóriába tartozott három
magyar település is. Első helyen Sopron, melynek lakossága 1921-ben népszavazáson döntöttúgy, hogy Ausztria helyett Magyarország része kíván maradni, s ezért az 1922. évi XXIX. tc.
értelmében felvehette címerébe a civitas fidelissima jeligét. Civitas fortissima néven emlegették Balassagyarmatot, ahol 1919-ben néhány tucat katona és felfegyverzett civil sikerrel
verte vissza a cseh csapatok támadását. (Ezt a 2005: XXXIX. tc. iktatta törvénybe.) A Magyar
Nemzeti Szövetség elnevezésű nacionalista szervezet pedig a Communitas fidelissima címet
adományozta Szentpéterfa községnek, amely 1922-ben, a nemzetközi határmegállapító
bizottság előtt sikerrel tiltakozott Ausztriához való csatolása ellen.

510

Arról pedig, hogy a történelmi Magyarország emléke, a trianoni békeszerződés kegyetlensége és a békerevízió szükségessége vitathatatlanul a magyar közgondolkodás centrumába
kerüljön, a művelődéspolitika gondoskodott. Elsősorban persze a közoktatás, amely azúgynevezett nemzeti tárgyak – a magyar nyelv és irodalom, a történelem és földrajz – erőteljesen nacionalista szellemű tananyagával már hatéves kortól a Trianon-ellenes érzelmekkel(is) igyekezett megalapozni a gyermekekben kialakuló nemzeti identitást. Ez annál iseredményesebb volt, mivel az első világháborút követően – miközben világszerte felerősödött
a demokratizálódás tendenciája – a kormányzati figyelme Magyarországon is erőteljesebben
fordult az alsóbb néposztályok felé, ami a földreformban, a választójog kiszélesítésében és az
iskoláztatás jelentős fejlesztésében is megnyilvánult. Mindez lehetőséget adott arra, hogy anemzeti és kulturális hagyomány standardizált elemei a lehető legszélesebb körhöz
eljussanak, és ki tudják fejteni művelődéspolitikai hatásukat. Az 1920-as évek emblematikus
kultúrpolitikusa, Klebelsberg Kunó kultuszminiszter az új nemzeti eszme, a neonacionalizmus– teljes pontossággal egyébként soha ki nem fejtett – fogalmába igyekezett belesűríteni amagyarság Kárpát-medencei kultúrfölényének tézisét, a társadalmi felelősség érzésétől
áthatott teremtő munka követelményét és a magyar kultúra és oktatás messzemenő államitámogatásának programját.
Miközben a kultusztárca által elköltött rendkívüli összegek – a teljes költségvetés közel
10%-a – bizonyos területeken világszínvonalú tudományos és művészeti teljesítmények
létrehozását tették lehetővé és európai műveltségű értelmiségi csoportok kiképzését segítették
elő, a közgondolkodást a nemzeti kérdésben a sérelmi felfogás uralta. Ehhez hozzájárult, hogymaga a kormány is erőteljesen táplálta az egyébként spontán módon kialakult nacionalistaközhangulatot.
A nemzeti identitásban világosan megjelent az elhagyatottság korábban inkább csak
lappangó motívuma. Több nemzet önképének szerves részét képezi a kivételesség, a kiválasztottság tudata. (A legismertebb talán a zsidóság példája.) A magyar társadalomban is ismertek
ennek a gyökerei, amelyek olyan időkbe nyúlnak vissza, amikor a magyarság identitásában
különösen fontossá vált az Istennel való kapcsolat. Írott emlékeit ennek – tudtommal –legkorábban a török korból ismerjük. A 19. század nemzeti ébredése és politikai romantikája
azonban újjáélesztette e hagyományt, s Kölcsey Ferenc Hymnusában, Vörösmarty Mihály
Szózatában, majd Petőfi Sándor Nemzeti dalában – tehát a legismertebb nemzeti imákban –újra felbukkan a „Magyarok istene”, a magyar nemzetre különös figyelmet fordító, azt
jutalmazó vagy büntető égi hatalom. A trianoni tragédia nyomán azonban a kiválasztottság
tudata egyértelműen a kitaszítottság érzésévé változott. Széles körben elterjedt az a nézet,hogy a trianoni békeszerződés valamiféle magyarellenes nemzetközi összeesküvés eredménye, s mindazok az erők, amelyek közreműködtek benne, a magyar nemzet árulói, illetve
ellenségei. Ez a felfogás tovább erősítette a kirekesztettség és a dac érzését, és olyan jelszavakat alkotott, amelyek a nemzet számára kisajátítottak bizonyos egyetemes vallási és erkölcsi
szubsztanciákat. Ilyen hívószóvá lett például a „magyar kálvária”, a „magyar feltámadás”, a„magyar hiszekegy” és a „magyar igazság” – csupa olyan fogalom, amely a nemzetnek az
Istennel és a gondviseléssel való bensőséges és kizárólagos viszonyára utalt.
A „magyar kálvária” és a „magyar feltámadás” toposza annak az értelmezésnek volt arésze, amely a közelmúlt magyar történelmét a krisztusi szenvedéstörténettel kívánta párhuzamba állítani. Eszerint Magyarország hamis bírák és hitetlenek kezére jut, megtévesztett
emberek mondanak róla ítéletet, a leghűségesebb híveit kivéve magára marad, megaláztatást
szenved, kálváriáját járja, a Golgotára jut, keresztre feszítik, holtában kifosztják, de hamarosan dicsőségesen feltámad – hiszen hivatása van a földi világban. 1926 végén már készen állta Gellérthegyen felépítendő „Magyar Kálvária”, a vallásos és irredenta érzületet összekapcsoló nemzeti zarándokhely terve. Az elképzelés szerint a kálvária első 13 stációjához tartozó
511

kápolnák az elszakított országrészekre jellemző stílusban épültek volna, a kegyszobrok
hátterét pedig az elcsatolt nagyvárosokról és tájakról készült festmények adták volna. Az
utolsó stáció a Golgotán szenvedő Krisztust (értsd: Magyarországot), Máriát (a Magyarok
Nagyasszonyát) és az Árpád-ház szentjeit ábrázolta volna, ahol a „keserves Anya [...] siratja a
bűn győzelmét az ártatlanság fölött”. A terv végül nem valósult meg ebben a formában, deegy hasonló, bár jóval kisebb léptékű és egyszerűbb kivitelezésű Magyar Kálvária 1936 ótalétezik Sátoraljaújhelyen.
A kereszténység és a revízió eszméjének összekapcsolása a legmagasabb szinten és aleglátványosabb formában a budapesti Ferdinánd téri (ma: Lehel tér) katolikus templom
felépítésében valósult meg. A templomot már az építkezés megkezdése előtt „revíziós fogadalmi templom”-ként emlegették, s a belső dekoráció, valamint az 1933. október 15-én történt
felszentelés körülményei szintén a katolikus hit és a revíziós gondolat összefonódását
sugallták. A ceremóniát Serédi Jusztinián hercegprímás végezte, az ünnepélyen részt vett
Herczeg Ferenc, a Magyar Revíziós Liga elnöke, Lord Rothermere, a magyar revíziót pártoló
angol mágnás pedig – aki ötvenezer pengővel támogatta a templom felépítését – táviratban
fejezte ki reményét, hogy „a hűséges magyarok ebbe a templomba fognak zarándokolni, hogy
hazájuknak felszabadulásáért hálaadó imáikat a jóságos Istennek felajánlhassák”. A
Rothermere nevét és címerét viselő színes üvegablakot a kálvária V. és VI. stációja közelében
helyezték el. E jelenetek voltak azok, amelyek leginkább kapcsolatba hozhatók voltak Rothermere szerepével. A lordot már korábban is gyakran hasonlították cyrenéi Simonhoz, aki arómai katona parancsára átvette Krisztustól a szenvedés keresztjét (V. stáció), s a Megváltó
fájdalmán enyhíteni igyekvő, neki kendőt nyújtó Veronika (VI. stáció) is megidézhette
Rothermere szellemét.
Mint látható, ebben a vallási-nemzeti szimbólumrendszerben a krisztusi Magyarország
mellett a passió más szereplői is megjelentek: Júdás szerepében az áruló kisebbségek, Mária
alakjában a Patrona Hungariæ, aki táplálja, elsiratja és lesegíti a keresztről a fiút, Pilátusként
pedig a nagyhatalmak, amelyek ha nem feltétlenül rosszindulatúak is, de gyávák méltányos
döntést hozni, s cselekedetükért még a felelősséget sem hajlandók vállalni. S jelen vannak amellékszereplők is: a már említett Cyrenéi Simon képében Rothermere és Magyarország más
barátai, s végül a Magyarország területéből részesedő szomszéd államok mint a Krisztus
ingére kockát vető római katonák.
A „magyar igazság” tételezése mögött épp ennyire partikuláris értelmezés állt – s ennek isemlékművet állított a sértett magyar nemzeti büszkeség. 1929. június 8-án a Wenckheimpalota előtt (a mai Szabó Ervin téren) avatták fel a Magyar Igazság kútját, melyen a
Magyarországot jelképező fiatal nőalak segítséget keresőn simul a kezében kardot és mérleget
tartó Justitiához, az igazság istennőjéhez. A kút valójában Rothermere lord előtt tisztelgett,amiről a talapzaton elhelyezett domborportré és a káván körbefutó felirat tanúskodott: „E
kutat hálás magyarok emelték Nagy-Britannia méltó fia, Viscount Rothermere tiszteletére. Az
ő betűje megöli a hatalmaskodást, az ő lelke megjeleníti az igazságot, 1928.” Az avató
beszéde szerint a kút „a magyar Igazság gazdagon ömlő kútfejének szimbóluma, ahonnan amagyar Igazság megindul [...] elvive a mi megtépettségünknek, a mi megcsonkítottságunknak
fájdalmas panaszát és a mi megaláztatásunknak vádoló igazságtalanságát”.
A Magyar Hiszekegy 1920 nyarán vált a nemzeti kánon részévé. Ebben az évben a VédőLigák Szövetsége elnevezésű irredenta szervezet „nemzeti ima” megalkotására írt ki pályázatot, melynek győztese Papp-Váry Elemérné, az ismert írónő lett. Hitvallás című versénekelső szakasza lett az úgynevezett Magyar Hiszekegy. A kis vers lényegretörő és könnyen
megjegyezhető volt, tartalmában pedig azok közé az értéktársítások közé tartozott („Isten” és„Haza”, illetve „isteni örök igazság” és „Magyarország feltámadása”), amelyek az irredentiz-

512

mus és a kereszténység között vontak szoros kapcsolatot: „Hiszek egy Istenben, / Hiszek egy
Hazában, / Hiszek egy isteni örök igazságban, / Hiszek Magyarország feltámadásában. /Ámen.” Még ebben az évben kultuszminiszteri rendelet intézkedett arról, hogy az „isteni örökigazságosságba vetett rendíthetetlen hit” ébrentartása érdekében a fohász „minden rendelkezésem és közvetlen vezetésem alatt álló alsó- és középfokú tanintézetben, mindennap a tanítás
megkezdése első órájának elején, valamint az utolsó óra végén a tanulók által mondassék el.”A Magyar Hiszekegy ezzel többé-kevésbé hivatalosan is magyar nemzeti imádsággá emelkedett, s elmaradhatatlan része lett a legkülönbözőbb ünnepélyeknek és megemlékezéseknek
is.
Ezzel egyidejűleg a közvéleményben és a hivatalos kormánypolitikában is megjelent az atétel, hogy a trianoni Magyarország adott formájában életképtelen. Nemzetgazdasága
nélkülözi a szerves belső és külső kapcsolatokat, nemzeteszméje megrendült, hadserege pedig
még az önvédelemre sem elegendő. (Ez utóbbi egyébként a békeszerzők bevallott célja volt.)
E felfogás szerint a béke revíziója nem csupán a nemzeti múlthoz való ragaszkodás ügye volt,
hanem élet-halál kérdés. Így azután kialakult az az általános nézet, hogy a nemzet elsődlegescélja a trianoni békeszerződés revíziója, s akik nem osztották ezt a véleményt, könnyen
megkaphatták a nemzetietlenség, netán a hazaárulás bélyegét. A revizionizmus ezzel mintegy
a nemzethűség egyik fokmérőjévé vált.
A területi revíziót illetően két jól elkülöníthető koncepció kristályosodott ki. Az egyik atörténelmi Magyarország egész területének helyreállítását (vagyis az integrális revíziót)
követelte. Hívei egyfajta birodalmi szemlélettel az uralkodásra termett nagy civilizátort látták
a magyarban, akinek nemcsak joga, de hivatása is a haladottság alacsonyabb fokán állónemzetiségek fölötti gondoskodó hatalom gyakorlása. A másik program a magyarlakta
területek visszacsatolását (vagyis az etnikai revíziót) tűzte ki célul. Ennek követői
demokratikus alapokról az egyének és a népek önrendelkezésének jogát hangsúlyozták, s akölcsönös kompromisszumok alapján kívánták rendezni a határkérdést, valamint előkészíteni
a szomszéd országokkal való együttműködést. A két felfogás között azonban nem volt merev
a határ; 1938–1941 között az integrális revíziót követelők is elfogadták a részleges területvisszacsatolásokat, s az etnikai revízió hívei sem elégedetlenkedtek 1939-ben a túlnyomó
részben ruszinlakta Kárpátalja visszacsatolásakor.
A revizionizmus eszméje és a békeszerződés felülvizsgálatának politikai programja
bizonyos mértékig tehát kohéziós erőként működött a két világháború közötti magyar
társadalomban és integráns részévé vált az általános nemzeti identitás-képletnek. Sokak
szemében azonban a hazafiság szempontjából maga volt a conditio sine qua non, ami
diszkriminációs tényezővé avatta a revizionizmust. A hivatalos magyar külpolitika számára amagyar társadalom revíziós elszántsága hosszú időn át bátorítást, bázist és hivatkozási alapot
jelentett. A második világháború viszonyai között azonban az újabb és újabb sikerekre éhesközvélemény már nehézségeket is okozott néhány vezető államférfinak, akik a látványos
eredményekkel, de ugyanakkor túlságos elkötelezettséggel is járó revíziós külpolitika helyettóvatosabb haladást tartottak volna helyesnek.
Összegzésképpen elmondhatjuk, hogy a magyarországi revizionizmus hajlamos volt
idealizálni a történelmi Magyarország általános viszonyait, a múltra és a jelenre vonatkozólag
is jelentősen túlértékelte az ország nemzetközi jelentőségét, s ezzel lényegében gátolta a reális
alapokon nyugvó nemzeti önismeret kialakulását. A határon túlra került magyarság körében anemzeti identitást még inkább megzavarta, hogy itt a személyes és kollektív élményeket kétkülső elvárás is befolyásolta. Az anyaország akár a mártíriumig menő nemzeti helytállásraösztönözte a magyarságot, míg az új közhatalom megkövetelte az teljes állampolgári lojalitást– egészen az asszimilációig bezárólag – és a nemzeti törekvések felszámolását. Ebben a513

konfliktusos közegben különféle „identitás-mutációk” jöttek létre, amelyek a szeparatizmustól
a rejtőzködésen, a közömbösségen és az aktivizmuson át a teljes nemzeti önfeladásig
terjedtek. Ugyanakkor az egyén bármilyen tudatos és nyílt állásfoglalással az árulás vádját
vonhatta magára valamelyik oldalról.

514

Nemzettudat, többes nemzettudat

515

BINDORFFER GYÖRGYI
„Svábok is vagyunk, magyarok is vagyunk”
A kettős identitás összefüggései a patriotizmussal a magyarországi németeknél
Bevezetés
A mai magyarországi németek, vagy ahogy magukat nevezik, a svábok a 18. század folyamánbetelepített parasztok leszármazottai.1528 Csoportjaik a német nemzetté válás és a német
irodalmi nyelv kialakulásának időszaka előtt érkeztek magyar földre. Történelmük a magyarországi betelepedéssel kezdődött és a magyar történelmi tudat elsajátításával folytatódott,amelynek során a svábok között kialakult a magyar haza képe, és a hazaszeretet, apatriotizmus érzése. Csoportjaiknál az önálló nemzeti törekvések hiányát tapasztalhattuk. A
20. század első felének hirtelen német öntudatra ébredése sem szerves belső fejlődés következménye, hanem a nagypolitika által a Harmadik Birodalom céljainak elérése érdekében
kiszolgáltatott népesség játékszerré degradálásának köszönhető. Hogy ez mennyire így van,bizonyítják a magyar hazát máig sirató kitelepítés-történetek. A magyarországi németek,
eltérően szepességi, bánáti, bánsági, szatmári és erdélyi társaiktól, később sem kívánkoztak és
nem telepedtek tömegesen vissza német földre, sem a szocializmus idején, sem a rendszerváltás után.
A tanulmányban múlt és jelen dimenzióit összehasonlítva azt vizsgálom, hogy milyen
folyamatok indították el a németeket a magyar föld szeretete felé, mikor lépi át a patriotizmus
a városok határait és terjed el a falusi sváb lakosság körében, változott-e, s ha igen, hogyan,
etnikai identitásuk struktúrája, mi késztette őket a magyar nemzeti identitással való érzelmi
azonosulás felé. Miért fájt elhagyni a magyar hazát 1945-ben? Vajon mi motiválta őket azőseik választotta hazában való maradásra akkor, amikor már köztudottan jobb életük lehetett
volna az őshazában?

Kettősség az identitásban
A kettős identitás egyszerre köti az etnikai csoport tagjait saját kisebbségi csoportjukhoz ésahhoz a tágabb magyar nemzeti közeghez, amelyben 300 év óta élnek. Ebben az identitáskonstrukcióban az etnikai és a nemzeti azonosságtudat egyszerre van jelen. Kutatási tapasztalataim azt bizonyítják, hogy a kétféle identitás elemei jól megférnek egymás mellett.1529
Erre azért van lehetőség, mert az identitáselemek nem állnak szemben egymással; ellenkezőleg, kiegészítik és pótolják egymást. A németség megőrizte etnikai identitásának elemeit,
emellett azonban magáévá tette, internalizálta a többségi magyar etnikum nemzeti identitásá1528

A városokban élő németek nem kedvelik ezt a népnevet, amelyet a magyar többség az első, valóban Schwabenből érkezett telepesek után ragasztott rájuk. A fiatalok falun is egyre inkább a német
elnevezést részesítik előnyben.

1529

Kutatásokat folytattam 1993–1996 között Dunabogdányban, 2002-ben Gyönkön, 2003–2005
között Sombereken, Véménden, Csolnokon, Nagynyárádon, Bándon, Fekeden, és Görcsönydobokán.

516

nak azon elemeit, amelyek saját etnikai identitásának elemkészletéből hiányoztak. A magyar
nemzeti identitás kialakulását tehát a hiánypótlás generálta; átvételre került a magyar nemzeti
identitás mindazon eleme, szimbóluma, amely a saját etnikai identitáskészletből hiányzott,azzal összeegyeztethető volt, és a folytonosság képzetét keltette. Ilyen hiányzó és pótlásra
szoruló elemek a betelepedést megelőző történelem emlékezete, a hazakép, az államiság, azúgynevezett magas kultúra, a nemzeti szimbólumok, a társadalmi, politikai és gazdasági
tematizációk.1530 Azokat az identitáselemeket, amelyek saját népi kultúrájuk körébe tartoznak,
megtartották. Ma ezek az identitáselemek: a zene és a tánc, nem utolsósorban az előrehaladottnyelvi asszimiláció miatt, etnikai létük alapját képezik. Ezek a hiánypótlások, átvételek tették
teljessé az identitáskonstrukciót, hisz saját történelem, haza, politikai keret nélkül egyetlen
népcsoport sem élhet. A hiánypótló elemek generálták a magyar nemzeti identitáshoz
kötődést, a hazaszeretetet és a lojalitást a magyar államhoz. A katolikus hit és vallásgyakorlás
ugyancsak összekötő kapcsot jelentett a magyar többség felé.
A kettős identitás egyidejű magától értetődőségeket tartalmaz; állandóan változóerősséggel, de egyszerre köti az etnikai alanyt mindkét irányba. A kettős identitás meglétéből
következik a kettős lojalitás – az etnikai alany egyszerre lojális saját kisebbségi közösségéhez,amelybe beleszületett, és a többséghez is, amelynek az állampolgárság jogán a tagja. Itt
azonban nem szabad elfelejteni azt a tényt, hogy a svábok generációi saját kisebbségi közegük
mellett a többségi nemzetbe is beleszülettek, ami azt jelenti, hogy két társadalmi interakciósmezőben mozogva szocializálódtak és saját kisebbségi kultúrájuk elsajátítása mellett atöbbség nyelvét, kultúráját és életmódját is elsajátították egyéni, elsősorban gazdaságilag
meghatározható érdekeik és asszimilációs törekvéseik függvényében.1531
Az egyénekkel szemben az élet etnikai és nemzeti terepen a szituációnak megfelelően más
követelményeket támaszt. Ahhoz, hogy ezeknek a követelményeknek eleget tudjanak tenni,
illetve hogy mind a két interakciós mezőben tájékozódni és mozogni tudjanak, szükségessé
vált mind a két identitáskategória tudástartalmainak elsajátítása. A mindennapi élet közös
gondjai, félelmei, örömei, perspektívái, vagy éppen az élet kilátástalansága, viccei, babonái, aközvélemény és nyilvánosság nem kevésbé erős szálakat sző többség és kisebbség között,mint a jelképek és az ünnepek.
A több száz éves együttélés során, etnikai értékei megőrzése mellett a svábság számára aszocializáció következményeként (is) természetessé vált a magyarság inkorporálhatóéletmódmintáinak átvétele, institucionálisan vagy a kollektív attitűd szintjén átvett értékeinekés egyes ünneplési szokásainak az életmódba való beillesztése. Ebben a folyamatban a sváboka magyarokkal egy időben ugyanazokat az élményeket és ugyanolyan módon élték át.1532 Az
élményekhez a hozzáférést és az átélés egyidejűségét az együttélés, a közös sors biztosította.
Az etnikai és nemzeti identitás emblematikus felmutatásának egyaránt lényeges eleme amitikus ősök, elődök tetteire való hivatkozás, a történelmi események mitikus megjelenítése.
A legendákba sűrített múltnak szimbolikus jelentősége van, lehetőséget teremt mind az
etnikai önkép, mind a hazakép megteremtéséhez, valamint a nemzeti identitás fenntartásához.
A történelem vagy a történelmi mitológia megalkotásának identitásképző folyamatában az
események és a narratívák jelentéssel teli univerzummá állnak össze. Akár az egyén, akár acsoport számára kisebbségi és többségi dimenzióban egyaránt a történelem jelent biztos
kiinduló pontot az identitás megalkotásához. Azok az emberek, embercsoportok, akiknek
1530

A tematizációkról l. bővebben BINDORFFER 2001.

1531

BINDORFFER 1997.

1532

Vö. SCHÜTZ 1974.

517

nincs történelmük, elesnek önmaguk időbeni elhelyezésének és „a másik számára való önmeghatározás lehetőségétől”.1533 Ahhoz tehát, hogy egy kisebbség megőrizhesse saját
csoportjának stabilitását, szüksége van történelmi tudatra és a többséggel közösen megélt
történelmi sorsközösségre.

Történelmi folyamatok
A Magyarországra települt német kolonisták a betelepedés előtti időszakról nem hoztak magukkal emlékeket, vagy ha hoztak is, azok a migráció, a letelepedés, a másodlagos migráció, akülönböző helyekről érkezett csoportok falun belüli egységesülése során feledésbe merültek.
A kollektív emlékezet nem őrizte meg azokat az eredet- és helymítoszokat, amelyek a tér ésidőbeli létezés határait kijelölték volna; az orális történelem nem vált közösség-összetartó
emlékbázissá. A kolonisták anyaországhoz fűződő kapcsolatai a betelepülés után gyakorlatilag megszakadtak, így az anyaországi történelmi folyamatok életükben még hivatkozási,összehasonlítási alappá sem váltak. A magyarországi német közösség kimaradt a német
egység, majd a német nemzet kialakulásának történelmi folyamatából, az össznémetségetérintő nemzetformáló eseményekből és ezek minden következményéből. A kimaradás
lehetetlenné tette a nyelvi fejlődés és a német kulturális háttér folyamatosságának biztosítását.1534 A nemzetté és nemzettaggá válás folyamatát a hazának választott Magyarországonélték meg. Az olyan nemzetet formáló-alakító történelmi eseményekben, mint Németország
egyesítése vagy a német–francia háború, nem vettek részt. Helyette a magyar hazát védték. A
német nemzeti fejlődés, az államiság élménye kimaradt identitásukból. Ahogy a történelem
területén mutatkozó hiányokat pótolniuk kellett, úgy az űr kitöltésére a magyar történelmi
narratívákat (pl. Szent István, államalapítás) is magukévá kellett tenniük ahhoz, hogy amagyar identitás elfogadhatóvá váljék.
Jelentős momentum a nemzeti identitás adaptációjában a közösen megélt történelmi sors,
illetve az érintettség érzése a választott hazát, Magyarországot ért sorscsapások miatt. A
történelemmel kapcsolatos állásfoglalásaik nem térnek el más magyar állampolgárokétól és
történelmi ismereteik sem különböznek a magyarokéitól. Történelemkonstrukciójukbanszerepet kapott és a közös kezdetek megtalálását segítette az a Magyarországon megtanult
történelmi tény, hogy Szent István király felesége, Gizella bajor származású volt. Szent István
és a magyar államiságot szimbolizáló Szent Korona tiszteletével egyúttal a magyar államiság
részeseivé váltak.
A nemzet iránt érzett lojalitás talán a nemzeti identitás egyik legkorábban jelentkező
eleme. Kialakulásának közösségi és tudati előzményei vannak. 1535 A nemzeti identitást és
közösség meggyökeresedését a hétköznapokban és ünnepekben a részessé tevés alapozzameg. A nemzeti identitás elsajátításának az affektív bázis létrejöttén túl az is előfeltétele, hogy
a nemzeti diskurzusban közvetített nemzeti ideológia hasson az egyénre, létrejöjjön a nemzetiérzés; azok az erős érzelmi töltetű kimondatlan, szavakban nem megfogalmazható érzések,amelyek meghatják az embert, ha meghallja a himnuszt, vagy felvonják a nemzeti lobogót. A
nemzeti identitás kognitív elemei taníthatók és elsajátíthatók. Ebben a szocializációs
folyamatban az egyházak, az iskolák, a katonaság, a médiumok intézményei vettek részt. De
1533

FRIEDMAN 1992: 837.

1534

HUTTERER 1961.

1535

BIBÓ 1986.

518

az együvé tartozás érzését csak a többséggel közösen átélt események keltik fel, az érzelmeketa többség pozitív attitűdjei generálják.
A gazdasági érdekeltség meghatározó szerepe mellett a 19. század végén a német
polgárság elmagyarosodásában, asszimilációjában és nemzeti tudatának megerősödésében az
iskola és a magyarosodásra buzdító német sajtó jelentős szerepet játszott. A sváb parasztok
etnikai létének feladására – közösségeik zártsága következtében, valamint a gazdasági érdek
híján – a magyarosító törekvések, iskola, katonaság ellenére gyakorlatilag a II. világháborút
követő évekig csak igen lassan került sor, amikor a gazdasági érdek lendítette előre afolyamatot. Az etnikai lét megőrzésének ténye, a polgárságéhoz hasonló elmagyarosodási
folyamat visszautasítása azonban nem zárta ki a magyar nemzeti identitás bizonyos elemeinek
természetszerű átvételét. Az első elem, amelyre később felépülhetett egy nemzeti identitásstruktúra, az az 1848/49-es forradalomban és szabadságharcban való részvétel, tehát a közös
történelmi sors volt. Azt a közösségi élményt, amely alapjául szolgálhatott a lojalitás
kialakulásának, az I. világháborúban vállalt részvétel, amely a közös haza képzetén és a haza
megvédésének gyakorlatán alapult, tovább növelte. Annak ellenére, hogy néhányan mégmagyarul is alig tudtak, büszkén vállalták, hogy apáik, nagyapáik Magyarországért harcoltak.
A függetlenedési szándék kudarcát a magyarok, a német iparosok és a sváb parasztok egyformán megszenvedték, s a közös történelmi sors ugyancsak összekovácsoló erőként hatott. A
Dunabogdányban hallottak szerint ekkor terjedt el a „wir sind ungarische Schwaben”önelnevezés. Láthatjuk tehát, hogy a kettős lojalitás kialakulásában milyen fontos szerepet
játszott a történelem, milyen összetett folyamatok hatására alakult ki a lojalitás, és ezt
követően a nemzeti érzés.

Patriotizmus, nemzeti identitás és a haza
Nagyon fontos szerepe volt a kettős identitás megjelenésében és megerősödésében a hazaszeretetnek is. Tudvalevő, hogy „A haza mindig az idegen(ség) ellentétfogalma”,1536 „bizalom
identitásunk folytonosságában”.1537 A haza az otthonosságérzés egyik megjelenítője, ahol azember jól érzi magát, és mikor átlépi hazafelé a határt, azt mondja: mindenütt jó, de legjobb
otthon. A természetes nemzeti identitás rekonstrukciójához elengedhetetlen a haza élményének leírása.1538
A német polgárságban már a 19. század elején felvetődik a haza és az iránta teljesítendő
kötelességek kérdése. A patriotizmus a lojális alattvaló állampatriotizmusában jelenik meg. A
német polgárság a haza jogán tartja magát „nacionalizált” magyarnak, s nevezi magát„Nationalunger”-nek. „A hazánkba telepített németség nem adta magát eszközül a magyarság
ellen, inkább belsőleg és külsőleg alkalmazkodott a magyarsághoz, s [...] teljes az egyetértés
köztük”.1539 A német polgári értelmiség „szemléletének középpontjába a magyarság szellemi
birtokállományát állította” s lett a magyar nemzetiség buzgó híve, jó patrióta és lelkes
hazafi.1540 A magyar többség nemzeti kategóriáival szemben a polgárokkal egyetemben asváb parasztoknak sem voltak saját, a többségétől eltérő, más nemzeti kategóriái, amivel
1536

BAUSINGER 1991, 4.

1537

Giddenst idézi MORLEY és ROBINS 1996, 457.

1538

CSEPELI 1992.

1539

PUKÁNSZKY 2000, 23–24. A hungarus-tudat kialakulásáról lásd bővebben SEEWANN 2000.

1540

PUKÁNSZKY 2000, 32.

519

azonosulhattak volna. Míg azonban a német polgárság fenntartotta nyelvi és kulturális kapcsolatait Ausztriával és Németországgal, addig a svábbal szinonim parasztoknak a kibocsátó
anyanemzet idegenné vált.1541 Nyelvi-kulturális magára hagyatottsága, a német nemzetifejlődésből való kimaradása miatt, és ebből eredeztethető „hiányai” pótlására az új hazában
szükségszerűen a sváb parasztságnak sem volt más választása, mint igénybe venni amagyarországi államiság születő intézményeit, majd szimbólumrendszerét. Bellér szerint a
19. század közepétől kezdődően „a magyar hazafiság érzése [...] átlépi a városi kereteket, és
terjed ki a vidék, így a 18. században betelepült délvidéki németség, a svábság falusi
földművelő és iparos tömegeire is”.1542
A svábok hazaképét illetően egyértelműen kimondhatjuk, hogy hazájuknak az ismerősség
és az otthonosság (a kitelepítések idején is bizonyított alternativa-hiány) okán Magyarországot tartják, és a választott hazáért való önfeláldozás ugyanolyan természetes számukra,
mint magyar honfitársaik számára. Magyarország hazának elfogadását és a magyar hazakép
kialakulását az a tény is támogatta, hogy a magyarországi németek pontosan körvonalazható
származási helye a feledés homályába merült. Ez a többségében paraszt népesség olyan
emberekből állt, „akiknek otthon kevés veszteni-, otthonukon kívül viszont sok nyernivalójuk
volt, s nem érezték magukat szorosan nemzetükhöz tartozónak”.1543
A Németországot elhagyók nem rendelkeztek semmiféle nemzeti büszkeséggel ésösszetartozás-tudattal. Sorsukat az új egzisztencia, az új otthon és az otthonosságérzés
megteremtése határozta meg. „Dunai svábokká”, „magyarországi németekké” úgy, ahogyelőttünk állnak, az új falu, az új vidék, az új haza alakította őket.
A magyar haza a svábok számára a magyarokhoz hasonlóan ugyanúgy a megtapasztaltéletút kérdése, a táj és a történelem, valamint a magyarokkal közösen megosztott tér és aközös idő egységének megélése, az életvilág közvetlenül megtapasztalt valósága, elsődleges
emocionális vonatkoztatási és értelemorientáló keret, interakciós tapasztalat, áttekinthető
mikrokozmosz, a generációk hosszú során átöröklődött viselkedésminták, normák, és az
identitás alakulásában közrejátszó magától értetődőségek közege. A haza ezenkívül
interakciós és kommunikációs közeg, amely biztosítja az egyén számára a társadalmi
részvétel lehetőségét, s amelyben az egyén tájékozódni tud, kiismeri magát, s az ismerősség
okán kialakul otthonosság- és biztonságérzete. A haza az állampolgárság által jogviszony; ami
ebben az értelemben nem csupán emocionális, de politikai egyértelműséget, gazdasági ésszociális biztonságot is jelent.
A haza az élettörténet része, s az élettörténetek keretét és helyszínét több generációra
visszamenően egyértelműen Magyarország jelenti. A svábok életvilága a magyarokkal
közösen megosztott Magyarországon konstituálódik. Minél szorosabban kötődik az egyénélete a hazához, annál erősebb kapcsolat alakulhat ki az ott élő többséggel, a többségi
kultúrával és identitással. „Mi a szüreti bálra magyar ruhában mentünk táncolni! És én sokkal
szebbnek találtam, mint a sváb népviseletet” – mesélte egy második generációs asszony. A
német haza hívószavait – Heimatstil, Heimatromane, Heimatfilm stb. – fogalmait vagy nem
ismerik, vagy ha ismerik is, nem kelti fel bennük az otthonosság érzését.
1541

Az anyaország, a német nemzet tragikus következményekkel járó figyelme először a Harmadik
Birodalom idején fordult a „dunai svábok felé”, akiket, kihagyva kétszáz év történelmi fejlődést,vissza akartak németesíteni. Hogy mennyire nem érezték anyanemzetüknek a svábok Németországot, arra a kitelepítettek keserű megnyilvánulásaiból lehet következtetni.

1542

BELLÉR 1981, 95.

1543

WEBER-KELLERMANN 1986, 117.

520

„Az, hogy az emberek mennyire kötődnek saját nemzetükhöz, attól is függhet, hogy
mennyire ragaszkodnak megszokott környezetükhöz”.1544 A ragaszkodásra jellemző, hogy
Magyarország elhagyása az átélt kitelepítési tragédiák ellenére sem merült fel alternatívaként,
sőt inkább hazaszöktek Németországból. Ennek az a magyarázata, hogy a kitelepítetteket
Németországban idegenként fogadták, ők pedig nagyon nehezen illeszkedtek be a németektőlük idegen és távoli világába. A magukat nem magyarnak valló svábok erős ragaszkodásából Magyarországhoz mint szülőföldhöz és lakóhelyhez, egyértelműen levonható az akövetkeztetés, hogy makroszinten a magyar nemzet jelenti a legfontosabb identifikációs
csoportot. Ennek azonban a nemzettel összefüggésbe hozott vérségi kötelékeknek semmi köze
sincsen.
A hazafelfogások Csepeli által kidolgozott osztályozása szerint1545 a svábokat „kollektivista-racionális hazafelfogás” jellemzi, amit a szülőfalu mint szűkebb pátria esetében erősérzelmi szálak fűznek át. A svábok hazaszeretete primer affektív és a pragmatikus életértelemre és a cselekvési célokra orientált viszony. A svábok mindig tudatában voltak és vannak
ma is, hogy a magyarokénál fejlettebb munkakultúrájukkal, mezőgazdasági technikáikkal
hozzájárultak Magyarország jólétéhez és gazdagodásához. Lampland szerint nincs haza föld
nélkül és nincs nemzeti szellem vagyon nélkül.1546 A sváb parasztokra ugyanúgy igaz, mint amagyarokra, hogy „a vagyon növeli a patriotizmus érzését. A föld iránti lojalitás egyben anemzet iránti lojalitást is jelenti”.
Ennek jele az is, hogy nincs sajátos etnikai hazaképük, amely az ősük szülőföldje fogalmával lenne kijelölhető, mert az ősök szülőföldje Magyarországon van. A svábok esetében ahaza kerete nem tágabb az ország kereténél, hanem egybeesik vele, ugyanakkor lefedi anemzet fogalmát is, amelyen belül patriotizmusuk megnyilvánul. Ezen a kereten belül jelenik
meg etnikai csoportjuk múltja, történelme, ami számukra a Magyarországon, a magyar állam
polgáraként megélt időt jelenti. A német anyanemzet nyelvéhez és kultúrájához való kötődés
számukra nem létező kategória. A sváb–magyar együttélésből következően előbb kerültek
kapcsolatba a magyar nemzeti kultúra elemeivel, mint a német kultúrakonstrukcióval. Az
anyanemzet képzete elvált az anyanyelv és a nemzeti kultúra tartalmaitól, illetve a haza
helyének kijelölésétől. A haza Magyarország, szűkebben véve a szülőfalu, ami után honvágy
gyötri a svábokat.
A svábok nem kevésbé patrióták, mint a magyarok. A legidősebbek esetében apatriotizmust meghatározó magyar költészet, próza, zene, képzőművészet sokkal kisebb
súllyal van jelen, mint a territóriumhoz kötött hazaszeretet, amihez hűnek kell lenni, aminek ahasznát kell keresni, ahol és amiért meg kell halni, s csak Magyarország az a hely, ahol végső
nyughelyet lehet találni. A második és a harmadik generáció esetében a patriotizmus
gondolat- és érzelemvilágán belül „a haza mindenek felett” érzése mellett egyre kiegyensúlyozottabbá válik kultúra és territórium viszonya.
A svábok megtapasztalták, hogy a haza elveszíthető, de vallják, hogy nem kicserélhető. A
magyar hazához fűződő érzések megnyilvánulásai, a hazaélmény csoportszintű átélése ahazájukat elvesztő kitelepítettek esetében ezért még sokkal nyilvánvalóbbak. A kitelepítettek
számára az is óriási csalódást jelentett, hogy Németországban „magyar cigányok”-nak
nevezték őket, nyelvüket valami érthetetlen zagyvaságnak tartották. Amíg nem tanultak meg
németül, kommunikációs problémák is akadályozták a befogadást. A Heimat nemcsak azért
1544LÁZÁR 1996, 21.

1545

CSEPELI 1992.

1546

LAMPLAND 1994, 301–302.

521

maradt Magyarországon, a haza elvesztése a 2. világháború után nemcsak azért viselte meg a
kitelepítetteket, mert minden emlékük Magyarországhoz kötött, mert elvesztették
kapcsolataikat családtagjaikkal, rokonaikkal, a hazájukkal, elvették vagyonukat, hanem azért
is, mert elvesztették legitimitásukat; az új országban nem számítottak a „haza megbízható
polgárainak”. A Magyarországhoz fűződő érzés a kitelepítésben megerősödött, ami erős honvágy és visszatérési vágy formájában jelentkezett. Magyarországon születtek, szüleiket, nagyszüleiket itt temették el a falu temetőjében, és ők is ide akartak visszatérni legalább meghalni.
Haza, ahol otthonaik voltak, s ahonnan elűzték őket. „Mi, svábok, jó magyarok voltunk” –mondta egy kitelepített, akinek leghőbb vágya, hogy hazatelepülhessen és megvásárolhassa
saját házát, amit két kezével saját maga épített. Egy hazatelepült a Szózat sorait idézveállította, hogy számukra a nagyvilágon nincsen másutt hely, itt éltek, s itt kell meghalniuk is.
A nemzeti hűség jelképe az anyaföldhöz való ragaszkodás. A nemzeti identitás a többséghez hasonlóan a sváboknál is megragadható a territóriumhoz, a földhöz való ragaszkodásban.
Ez a ragaszkodás megnyilvánul a terület megvédésében, békeidőben megművelésében, vagy akitelepítettek részéről az utolsó nyughely kiválasztásában.

Összefoglaló gondolatok
Anderson szerint a haza iránti szeretetből fejlődik ki a nemzeti érzés, a nemzeti összetartozásgondolata.1547 Mit jelent ez a nemzeti érzés? Lojalitást, feltétlen önfeláldozást a hazáért,patriotizmust, a saját ország, saját állam mások elé helyezését.1548 A hazához fűződő pozitív
érzelmi viszony tehát az identitásképződés fontos eleme. A magyarországi németek nem
kevésbé ragaszkodnak Magyarországhoz, mint magyar honfitársaik. A szülőföldhöz és lakóhelyhez való erős ragaszkodásukból egyértelműen levonható az a következtetés, hogy makroszinten a magyar állam és a magyar nemzet jelenti a legfontosabb identifikációs csoportot.
Ennek azonban a nemzettel összefüggésbe hozott vérségi kötelékeknek semmi köze sincsen.
A svábok az állampolgárságot sokkal fontosabbnak tartják azonosulásukban, mint a vérségi
kötelékeket, amely primordiális alapon Németországhoz fűzné őket. Túl azon, hogy nemzeti
identitásukat a történelmi hiányok miatt német dimenzióban nem élhették, és nem élhetikmeg, a magyar nemzeti identitás csak a hazaszeretet talaján alakulhatott ki, és tartható fenn.
A magyarországi németeknél a haza kerete egybeesik Magyarország határaival, és egyúttal
lefedi a nemzet fogalmát. Ezen a kereten belül nyilvánul meg patriotizmusuk, ezen a kereten
belül jelenik meg saját kisebbségük sorsa, múltja, történelme, jelene és jövője. A kettős
identitás kialakulásához tehát jelentős mértékben járult hozzá az, hogy a történelem számukra
a Magyarországon, a magyar állam polgáraként megélt időt jelenti. Történelmi tematizációik
egyértelműen Magyarországhoz kötik őket. A német anyanemzet nyelvéhez és kultúrájához
való kötődés érzelmileg át nem élt kategória, és mivel az anyanemzet képzete elvált az
anyanyelv és a nemzeti kultúra tartalmaitól, illetve a haza helyének kijelölésétől, nincs sajátos
etnikai hazaképük sem, ami az „ősök szülőföldje” fogalmával lenne kijelölhető. Magyarországon születtek, itt élnek és nem akarnak innen elmenni. Haza, nemzet, állampolgárság
alkotják nemzetkoncepciójuk pilléreit, amelyet elsősorban a születési hely és az életvitel
színtere határoz meg. Ez az identitásforma az etnikai identitás mellett beépült identitáskonstrukciójukba, felszámolva ezzel az idegenséget, egyúttal megteremtve a befogadottság, ésaz otthonosság érzetét.
1547

ANDERSON 1991.

1548

Vö. LÖFGREN 1989.

522

Irodalom
ANDERSON, B. 1991. Imagined Communities. Reflections on the Origin and Spread of Nationalism,
London, Verso.
BAUSINGER, H. 1991. A haza fogalma egy nyitott társadalomban, Régió (4), 3–21.
BELLÉR Béla, 1981. A magyarországi németek rövid története, Budapest, Magvető Kiadó.
BIBÓ István, 1986. Az európai egyensúlyról és békéről, in UŐ, Válogatott tanulmányok. I, Budapest,
Magvető Kiadó, 295–728.
BINDORFFER Györgyi, 1997. Double Identity Being German and Hungarian at the Aame Time, New
Community 23(3), 399–411.
BINDORFFER Györgyi, 2001. Kettős identitás. Etnikai és nemzeti azonosságtudat Dunabogdányban,
Budapest, Új Mandátum Kiadó–MTA Kisebbségkutató Intézet.
CSEPELI György, 1992. Nemzet által homályosan, Budapest, Századvég.
FRIEDMAN, J. 1992. The Past in the Future: History and the Politics of Identity. American
Anthropologist 94 (4): 837–859.
HUTTERER, C. J. 1961. Hochsprache und Mundart bei den Deutschen in Ungarn, in C. J. HUTTERER–
R. GROSSE, Hochsprache und Mundart in Gebieten mit fremdsprachigen Bevölkerungsteilen,
Berlin, Adademie Verlag, 33–71.
LAMPLAND, M. 1994. Family Portraits. Gendered Images of the Nation in Nineteenth-Century
Hungary, in BÖRÖCZ J.–K. VERDERY (szerk.), Gender and Nation East European Politics andSocieties 8. (2), 287–316.
LÁZÁR G. 1996. A felnőtt lakosság nemzeti identitása a kisebbségekhez való viszony tükrében, in
Többség – kisebbség. Tanulmányok a nemzeti tudat témaköréből, Budapest, Osiris–MTA ELTE
Kommunikációelméleti Kutatócsoport, 9–115.
LÖFGREN, O. 1989. A nemzeti kultúra problémái svéd és magyar példákon szemlélve, Janus VI. (1),
13–28.
MORLEY, D.–ROBINS, K. 1996. No Place like Heimat. Images of Home(land) in European Culture, in
G. ELEY–R. G. SUNY (szerk.), Becoming National, New York–Oxford, Oxford University Press,
456–478.
PUKÁNSZKY B. 2000. (1940) Német polgárság magyar földön, Budapest, Lucidus Kiadó.
SCHÜTZ, A. 1974. Der sinnhafte Aufbau der sozialen Welt. Eine Einleitung in die verstehende
Soziologie, Frankfurt/Main, Suhrkamp Verlag.
SEEWANN, G. 2000. Ungarndeutsche und Ethnopolitik – A magyarországi németek és az etnopolitika,
Budapest, Osiris–MTA Kisebbségkutató Műhely–Magyarországi Németek Országos Önkormányzata.
WEBER-KELLERMANN, I. 1986. A „nyelvsziget-néprajz”-ban jelentkező interetnikus viszonyok kérdéséhez, in KOVÁCS E. (szerk.), Néprajzi szöveggyűjtemény II, Budapest, Tankönyvkiadó, 107–126.
WILLIAMS, C. H. 1991. Linguistic Minorities. West-European and Canadian, in UŐ (szerk.),
Linguistic Minorities, Society and Territory, Clevedon–Philadelphia–Adelaide, Multilingual
Matters Ltd., 1–43.

523

GYENES FRUZSINAA Magyarországon tanuló határon túli magyar
anyanyelvű diákok identitáskonstrukciói

Bevezetés
Magyarország az első világháborút követően az 1920. június 4-én aláírt békeszerződés
értelmében területének 71,4%-át, lakosainak pedig egyharmadát elvesztette; a 10 millió 51
ezer fős magyar anyanyelvű népességből 3 millió 320 ezer fő (33%) a környező országok –Ausztria, Csehszlovákia, Románia, és a Szerb-Horvát-Szlovén Királyság – fennhatósága alá
került.1549 Az eltelt több mint nyolcvan év, valamint a magyarországi területeket megszerző
országok magyarellenes politikája (pl. a lakosság kitelepítése, magyar iskolák bezárása, amagyar anyanyelv használatának korlátozása) ellenére ezeken a területeken még ma is magyar
anyanyelvű és magát magyar nemzetiségűnek valló lakosság él, amelynek egy részehazánkban végzi felsőfokú tanulmányait.
A határainkon túlról tanulni Budapestre érkezők többsége a Márton Áron Szakkollégiumban kap szállást. Ez a kollégium egyúttal azt az életteret is jelenti, ahol a kollégisták
napjaik nagy részét – a felsőoktatási idő kivételével – eltöltik. A kollégium lakóinak élete
ugyanis szinte teljes egészében a kollégium falai között zajlik; itt vannak a barátaik, baráti
körük, itt szórakoznak, itt sportolnak.
A következőkben tehát a kollégium lakóinak identitáskonstrukcióját mutatom be. Ha
megnézzük, hogy az általam vizsgált fiatalok identitásának kialakulásában milyen tényezők
játszanak szerepet, akkor azt mondhatjuk, hogy egyrészt azonos nemzetiségűek, vagyis
magyarok, másrészt különböző országokból érkeznek, harmadrészt pedig abban az országban
töltenek el hosszabb időt, amelyhez nemzetiségüket tekintve egyértelműen ők is tartoznak. A
kollégium lakóinak identitása ennek mentén négy elemből tevődik össze. Megtalálható benne
egyrészt a magyarságtudat, másrészt a regionális tudat, azaz a szomszédos országok magyarlakta területeihez kapcsolódó önazonosság érzése, harmadrészt a határon túliság tudata,negyedrészt egyfajta kollégista tudat. Ezek az elemek természetesen összefonódnak, egymásba kapcsolódnak, szövevényes „hálót” hoznak létre.1550 Így az ismertetésre kerülő, előbb
felsorolt négy jelenséget a következőkben csak a fogalomértelmezés érdekében választom
szét egymástól, csak az elemzés szempontjából, az analízis céljaira kezelem őket a többi
jelenségtől elkülönítve, különálló egységként.
A kollégisták azonos nemzetisége, az elcsatolt területekről való érkezés és a Magyarországon eltöltött évek együttesen két stratégia mentén szerveződnek egységgé, és ezzel
párhuzamosan motiválják a kollégiumban lakók identitáskonstrukciójának kialakulását. Az
egyik az otthontól és a családtól való távolság elviselésére kialakított stratégiák, a másik pedig
a magyar állampolgárokkal való interakciók sorozata nyomán megszületett „túlélési stratégiák”. Az előző nyomán alakulnak ki azok a jelenségek, melyek hozzásegítik a kollégium
lakóit ahhoz, hogy a család és az otthon hiányát könnyebben el tudják viselni, azaz ide
tartoznak az otthon itteni megteremtésére, az együtt-levésre, a közösségszervezésre és a1549LŐKKÖS 2000.

1550

GEERTZ 1994.

524

közösségi tudat erősítésére tett kísérletek. A másik nyomán pedig létrejön egy bizonyosmérvű elkülönülés, esetenként szembenállás a magyar állampolgárokkal, amely a kollégiumon belüli összetartozás érzését erősíti meg, és hívja életre ennek különböző megnyilvánulási
formáit.

Kollégista tudat
Nézzük meg először a kollégista identitástudatot. Ennek kialakulásában van elsősorban döntő
szerepe az otthontól, az otthoni, ismert környezettől, valamint a családtól való távollétnek. Ez
a távollét azonban nemcsak a fizikai távolságot, a „másik városban való tanulás” távolságát
jelenti, hanem a másik országban, egy idegen országban való lét okozta távolságot is, ahogy
egyik interjúalanyom megfogalmazta: „Egy másik országban való tanulás és a határ meglétemegnöveli az otthontól való távolságot.” Ezt a távolság-érzést, az idegenben-levés érzését
pedig felerősíti, hogy a kollégiumban lakók többsége csak ritkán, másfél-két hónaponként
megy haza. Ezek tehát együttesen azt eredményezik, hogy a kollégistáknak egy olyan életmódra kell berendezkedniük, amely pótolja az otthon, a család hiányát, vagyis szimbolikusan
csökkenti az otthontól, az otthoniaktól meglévő távolságot. Egyik beszélgetőpartnerem így
fogalmazta ezt meg: „Fontos, hogy itt is megteremtsük az otthonunkat, azt a stabil pontot azéletünkben, amely biztonságot ad.” Ez a másik életre való berendezkedés egy speciális
kollégista tudatot hív életre.
Az otthon és a család pótlása érdekében életüket teljes mértékben áthatja a kollégium
közössége, az együttlét, az együttes élmények, valamint az otthon itteni megteremtése. Ezek atörekvések a kollégisták mindennapi tevékenységeiben érhetők leginkább tetten. Jól bizonyítja ezt az együtt főzés rítusa, amikor a barátok összegyűlnek a kollégium valamelyik konyhájában, közösbe dobják, amilyük van, és együtt készítik el a különböző otthoni tapasztalatok
és szokások ötvözésével az ebédet, vacsorát. Ennek a rítusnak része az elkészített étel közös
elfogyasztása. Hasonló funkciót tölt be továbbá az együtt tévézés; a barátok, ismerősök közös
tévénézése is. A közösségi élet és a rítusok helyszínei szinte kivétel nélkül a szépen berendezett, barátságos, kényelmes, jól felszerelt, otthonos szobák. A kicsi zárt tér, a lakószobák
otthonos, családias hangulata teremti meg ugyanis azt a közeget, amely megalapozza a „Mi
nem csak itt lakunk, hanem itt is élünk a Mártonban” érzését.
A kollégista identitás része továbbá a közös „mártonos” tudat. Ennek központi eleme az
elzártság, vagyis annak a folytonos ismétlése és elmélyítése, hogy a kollégium lakóit „elzárták
a magyar állampolgároktól”, „bezárták őket a város szélére a kollégium falai közé”. Ahogy
egyik beszélgetőpartnerem jelezte: „Ha akarnánk se mehetnénk más kollégiumba. Nem
vesznek fel máshová, azt mondják, hogy menj a Mártonba, az van neked fenntartva.” Ehhez
járul hozzá egy közös nyelv- és szóhasználat is. Ide tartozó szavak és kifejezések, pl. a „gettó”
mint a kollégium jelzője, a „magyarországiak”, a magyar állampolgárok helyett, vagy a„kijöttem Magyarországra tanulni” kifejezés. A közös nyelvhasználatba beletartoznak továbbá
az egymástól átvett, az egyes régiókra jellemző szavak, kifejezésmódok, szófordulatok is,melyekre a határon túliság tudatának elemzésekor még visszatérek.

Regionális tudat
Az identitáskonstrukció második összetevője a regionális tudat. Ennek alapja, hogy Trianon
után a Magyarországtól elcsatolt területek magyarsága kisebbségi helyzetbe került. Így ahatáron túli magyarok a másik nemzettel való együttélés és érintkezés során sok mindent525

magukba olvasztottak a többségi nemzet kultúrájából, nyelvéből, szokásaiból, viselkedésmódjából. Ezek az elemek tehát azok, amelyek megkülönböztetik egymástól az eltérő régiókból
érkezetteket, ugyanakkor összekapcsolják az azonos régióból jötteket. A regionális tudat így,az azonos régióból való származás közösségformáló erejét, továbbá az ebből fakadó együvé
tartozás érzését jelenti, és ebből következően meghatározza a kollégiumon belülikapcsolatrendszereket.
Minden régióra egyaránt jellemző, hogy valamilyen mértében összetartva-elkülönül, vagy
ahogy ők mondják „tömbösödik”. Mindenki elsődlegesen a vele azonos régióból jöttek
társaságát keresi, abban mozog a legbiztonságosabban, ott érzi magát a legjobban. Ennek okát
egyik interjúalanyom így határozta meg: „Mindenki szívesebben barátkozik azokkal, akikkel
egy helyről jött, mert akkor a közös élmények, az azonos otthoni problémák, a közös szóhasználat jobb megértést és bensőségesebb viszony kialakítását teszi lehetővé”. Természetesen ez egyrészt azon ország nyelvének az ismeretéből is fakad, ahonnan jöttek. A magyarul
folyó beszélgetésekben, ha a szöveg úgy kívánja, az egyszerűség kedvéért egyes szavakat,
kifejezéseket, vagy néha egy-két mondatot, egy-egy közmondást a szülőföld hivatalos államnyelvén mondanak. Ha mindenki ugyanabból a régióból jött, ennek megértése nem okoz
problémát. Másrészt az otthon történt események nyomon követése, és azok megtárgyalása
alkotja a „tömbösödés” másik pillérét. E két dolog, épp emiatt eredményezi a jóleső biztonságérzést, hogy az otthont juttatja az érintettek eszébe. De ugyanilyen szerepet tölthetnek beaz otthon, az állampolgárságot adó ország jellemző tárgyai is.
A tömbösödés és a regionális tudat magyarázata és oka a kollégisták szerint – az előbbiek
mellett –, a régiók közötti mentalitásbeli különbségek. A mentalitást itt mint belső kategóriát
használom, melyet a terepen élők így határoztak meg: „a mentalitás azoknak a közös
pontoknak az összessége, melyek azt eredményezik, hogy egy adott helyzetben az emberek
ugyanúgy viselkednek”. Minden régiónak megvannak a mentalitásbeli sajátosságai. Ilyen
sajátosság pl. a vajdaságiak délvidéki temperamentuma, az erdélyiek „állandó panaszkodása”,a kárpátaljaiak „visszahúzódása és bocs, hogy élek viselkedése”, valamint a felvidékiek
magabiztossága és az, hogy „fent hordják az orrukat”. Mindezek természetesen sztereotípiák,amelyek jól rávilágítanak azokra az általános és sematikus képekre, amelyek minden régióról
a kollégium köztudatában élnek.
A tömbösödéssel, a régiók elkülönülésével kapcsolatban egyik beszélgetés során hangzott
el a következő: „Ez tulajdonképpen a másság nem elfogadása. Ő is idegen és én is az vagyok
itt Magyarországon, de az ő idegensége is más, és az enyém is más. De azért ez egy közös
idegenség. Van valami, ami mégis összeköt minket.” Elmondhatjuk tehát, hogy valami átívela régiókon, valami áthidalja ezeket regionális különbségeket, és ez nem más, mint a határon
túliság tudata.

Határon túliság tudata
Ahhoz, hogy a határon túliság identitásképző szerepét megértsük, mindenekelőtt tisztáznunkkell, hogy mit értünk határon túliságon a kollégium lakóinak esetében. A határon túliság nem
abban ragadható meg elsősorban, hogy valaki Magyarország határain kívülről érkezett, hanem
egyrészt abban, hogy egy kétnemzetiségű, kétnyelvű és kétkultúrájú országból jött, és így
mindkét kultúrát egyesíti magában, másrészt pedig a trianoni békeszerződés megkötése után
létrejött történelmi helyzetben; a többségi helyzetből a kisebbségi helyzetbe kerülésélményében. Érkezzen valaki akár Romániából, akár Szerbiából, Szlovákiából, vagy
Ukrajnából, tudja, hogy mit jelent kisebbséginek lenni. Így a kétnyelvűség, a két kultúrához
való tartozás és a kisebbségi létben való felnevelkedés az „ugyanolyanok vagyunk, tehát526összetartozunk” érzését adja. Mint ahogy az egyik interjúban elhangzott: „Hasonló a sorsunkés ez összeköt minket.” Ez pedig elmélyíti az „azonosak vagyunk” képzetét.
Ez az identitáselem tehát szorosan összekapcsolódik a regionális tudattal, azonban annál
tágabb, mindegyik régióra kiterjedő, és minden régiót átfogó közös identitást ad, létrehozva arégiókon átívelő összetartozás érzését. Ennek alapján megállapíthatjuk, hogy a régiók határai
nem merevek, sőt az egyes országok, régiók közötti – fentebb említett – különbségek ebben akontextusban elvesztik jelentőségüket, nem lesznek meghatározók. A hangsúly áthelyeződik aközös keresésére, az egymás iránti érdeklődésre, az egymás megismerésére, valamint az
egymás felé való nyitottságra. Jól mutatja ezt például egymás otthoni helyzetének megismerése és a sajáttal való összehasonlítása, amelynek során mindig a hasonló élmények kerülnek
előtérbe. Ezek a közös élmények pedig mindenekelőtt a kisebbségi létből fakadnak, így abeszélgetőpartnerek, bárhonnan érkezzenek is, fél szavakból is megértik egymást, tudják,értik, érzik, hogy miről beszél a másik.
Az előbbiekhez tartozik a kollégista tudatnál már említett közös nyelvhasználat kialakítása
is. Egymás szavainak, kifejezéseinek, nyelvtani jellegzetességeinek ismerete és átvétele
ugyanis általános. Ilyen kollégium-szerte élő nyelvhasználati sajátosságok a felvidékiektől
átvett ‘a’ névelő a magánhangzóval kezdődő főnevek előtt, pl. a asztal; a vajdaságiak kettős
tagadása, mint pl. én se nem láttam; az erdélyiek ‘s’ használata az és kötőszó helyett, vagy akárpátaljaiaktól elterjedt úgynevezett családi ragok, pl. a „megyek Szabóéknál” a megyek
Szabóékhoz helyett. A szóhasználat, a kifejezésmód régiók közötti terjedése nyomán egymás
regionális szavainak ismerete és használata is általános, pl. a vajdaságiak botaszkija, afelvidékiek kalkulacskája, az erdélyiek potyolója. Ide sorolható továbbá egymás ételeinek az
ismerete. A felvidékiek horcsicája mindenki számára mustárt jelent, a baklaváról mindenki
tudja, hogy szerbiai mézédes sütemény. Az erdélyiek puliszkáját vagy a kárpátaljaiak
pelmenyijét, azaz húsos derelyéjét is mindenki ismeri.
A közös, az egész kollégiumot átfogó, az egész kollégium felett átívelő határon túliság
tudatában benne van az otthon, a magyarság, az azonosság ugyanakkor az idegenség is.
Ahogy az egyik kárpátaljai fiú fogalmazott: „Ez minden határon túlit összeköt és egyben el isválaszt a magyar állampolgároktól”. Az elválasztódás a magyarság kérdésében érhető tetten.

Magyarságtudat
A kollégium lakóinak identitáskonstrukciójában a „magyar vagyok” egyrészt a magyar
anyanyelvben, másrészt a magyar kultúrához való tartozás érzésében jelenik meg. Az utóbbi amagyar irodalom és történelem, valamint a magyar táncok ismeretét jelenti. Ez a magyarságtudat azonban a kisebbségi léthez kapcsolódik, folytatása, következménye annak; „Eljövünk
egy kisebbségi helyzetből egy másik kisebbségi helyzetbe” – mondta egyik interjúalanyom.
Az idézetben megjelenő két kisebbségi helyzet azonban élesen elválik egymástól; meg kellkülönböztetni az otthoni magyarságtudatot és a magyarországi magyarságtudatot.
Az otthoni magyarságtudat és identitás szintén a traumatikus történelmi sors következménye, egy más nyelvű és kultúrájú nemzettel való együttélés, de főleg a magyarországi
területeket megkapó országok magyarellenes politikája nyomán fennállt a magyarság, amagyar nyelv és kultúra elvesztésének veszélye. Ez egy erős magyarságtudatot hívott életre és
kifejlesztett egy a „magyarságunkat minden körülmények között védeni kell” érzést.
A Magyarországon működtetett magyarságtudatuk ezzel az otthoni magyar identitással vanszoros összefüggésben. A Magyarországra tanulni jövők erős magyarságtudattal érkeznek
hazánkba, és a magyar állampolgárokkal való sorozatos interakciók során ez az érzésvilág

527

kerül konfliktusba. A kollégiumban lakók ugyanis kivétel nélkül magyarnak tartják magukat,
Magyarországra érkezve azonban folyamatosan szembesülniük kell azzal, hogy idegenként,
külföldiként kezelik őket mind a bürokrácia, mind a hétköznapok szintjén. Az ebből fakadó
kibékíthetetlen ellentét pedig elmélyíti a külföldi vagyok, az idegen vagyok érzését, azt azérzést, amitől leginkább szeretnének elhatárolódni, és ezzel párhuzamosan megerősíti ahatáron túli magyarság érzését.
Az „idegen vagyok abban a nemzetben, melyhez én is tartozom” élmény számos szembenállás-jelenséget és elkülönülés-jelenséget hív életre. A Magyarországgal való szembenállásjelenségek az elkülönítő szóhasználatban jelennek meg legjobban. Ezt leginkább az egyik
interjú során elhangzott következő kijelentés érzékelteti: „Ti nem tudtok semmit rólunk, a miéletünk más, mint a tiétek”. Ugyanez érhető tetten azokban a méltánytalanságokról szóló
történetekben is, amelyek a kollégium lakóit a magyar állampolgárokkal való találkozásokkorérték. Ezeknek a történeteknek a „prototípusai” kollégium-szerte ismertek. De megtaláljuk ezt
a szembenállást „az otthoni jobb, mint az itteni” típusú kijelentésekben is.
Az otthoni itteni elé helyezéséből jól látszik a regionális és a határon túliság tudata is.
Elsősorban az otthonihoz kötődnek: a településhez, a régióhoz, és ezek révén az országhoz is.
Másodsorban a határon túli közös identitás összetartó ereje miatt egymás régiójával éreznek
közösséget. A Magyarországhoz való kötődés – ha egyáltalán van ilyen – csak harmadik asorban. A kollégium lakóinak viszonyát a magyar állampolgárokhoz pedig egyenesen a már
említett elkülönítő-jelenségek jellemzik. Ezek gyökere a „másként vagyunk magyarok, mint amagyarországiak”, vagyis egy kisebbségi magyar létből fakadó erősebb, dominánsabb
magyarságtudat. Eyik beszélgetőpartnerem így fogalmazta: „magyarabbak vagyunk a magyaroknál [a magyarországiaknál]”. Ezt láthatjuk az igazi magyar családnévvel – mint amilyen
például. a Gulyás, a Szőcs, a Magyar, Erőss, az Erdei – rendelkezők büszkeségében is. Ezek anevek a magyarság alátámasztásaként rendszeresen szóba kerülnek. Mindamellett tehát, hogya kollégiumban minden helyben van – menza, kocsma, különböző sportolási és szórakozási
lehetőségek stb. – az elkülönítő- és a szembenállás-jelenségek még jobban bezárják akollégisták többségét az intézmény falai közé. Így a kollégium lakói nem nagyon járnak ki akollégiumból. Ha mégis elmennek valahova, akkor is csak a kollégiumi baráti körükkel.
Ennek okát azzal indokolták, hogy „A kollégium biztonságot ad. Itt nem kell magyaráznom,
hogy honnan jöttem és, hogy miért tudok ilyen jól magyarul”.
BefejezésA Márton Áron Szakkollégiumban lakók identitásának ismertetése végén megemlítenék még
egy jelenséget, amely az identitás négy elemén már túlmutat, de a diplomaszerzés utáni, akollégiumból való kikerülést követő időszakkal szoros összefüggésben van, és mint ilyen,csírájában már a kollégiumi évek alatt is megfigyelhető. A Magyarországon eltöltött évekalatt az elkülönítő- és a szembenállás-jelenségek ellenére is megindul az asszimilálódás amagyar állampolgárokhoz. Ez a kulturális adaptáció elsősorban a nyelv- és szóhasználatban,
valamint az öltözködésben érhető tetten. A kollégiumon kívüli világgal való érintkezések
során mindenki, amilyen gyorsan csak lehet, elhagyja az otthon használt tájszólását, szavakat,
kifejezéseket. Ezt azzal magyarázták, hogy: „így senki nem veszi észre, hogy máshonnan
jöttünk, nem kell tehát magyarázkodnunk”. Az öltözködésben is megindul a hasonló okokkal
magyarázott tudatos változtatás, amely leginkább a kárpátaljaiaknál és az erdélyieknél figyelhető meg.

528

Az azonosulás régiók szerint eltérő lehet. Mértékét elsősorban két dolog határozza meg. Az
egyik az idejövők vélt vagy valós „hátránya”, vagyis, hogy a „másságukat mennyire érzik
súlyosnak”. A másik, hogy mekkora az igényük az ittmaradásra. Az otthoni minél mélyebbre
való elrejtésével, eltitkolásával egyrészt biztonságérzetet kapnak, hiszen így elrejthetik másságukat, másrészt ezzel igyekeznek mutatni kifelé, a magyar társadalom felé azonosulásukat,
beolvadásukat, amely csak látszólagos, külsőségekben megnyilvánuló beilleszkedés. A
diploma megszerzése után a Magyarországon maradóknak – annak ellenére, hogy kikerülnek
a kollégium falai közül, albérletbe költöznek, munkahelyük révén magyarországi ismerősi
kört szereznek – mégsem szakad meg kapcsolatuk sem egymással, sem a kollégiummal. Ez
lesz számura továbbra is a meghatározó, a biztonságos közeg, amely továbbra is a családot, az
otthont helyettesíti számukra, és ahova így mindig vissza-visszatérnek. Ennek következtébena magyar társadalmon belül egy kvázi kis társadalmat, Mártonországot hoznak létre.
Irodalom
BARTHA Cs. 1999. A kétnyelvűség alapkérdései, Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó.
BINDORFFER Györgyi, 1997. Nyelvében él az etnikum. Identitás, nyelvi és kulturális reprezentáció egy
magyarországi sváb faluban, Szociológiai Szemle 2, 125–141.
BINDORFFER Györgyi, 2001. Kettős identitás: etnikai és nemzeti azonosságtudat Dunabogdányban,
Budapest, Új Mandátum Könyvkiadó–MTA Kisebbségkutató Intézet.
Borbély A. 2001. Nyelvcsere, Budapest, MTA Nyelvtudományi Intézetének Élőnyelvi Osztálya.
GAL, Susan, 1987. Codeswitching and Consciousness in the European Periphery, American
Ethnologist, 14 (4),637–653.
GAL, Susan, 1991. Mi a nyelvcsere és hogyan történik? Régió 1, 66–76.
GEERTZ, C. 1994. Az értelmezés hatalma, Budapest, Századvég.
GYIVICSÁNY Anna, 1985. Az anyanyelv és kultúra értékrendjének változása a kiskőrösi szlovákoknál,
in VERSEGHI Gy. (szerk.), A magyarországi nemzetiségek kulturális, tudati jellemzői, Budapest,
Állami Gorkij Könyvtár–Művelődéskutató Intézet, 9–58.
GYIVICSÁNY Anna, 1993. Anyanyelv, kultúra, közösség. A magyarországi szlovákok, Budapest, Teleki
László Alapítvány.
HOLLÓS M. 1995. Bevezetés a kulturális antropológiába, Budapest, Szimbiózis 5. füzet.
KISS J. 1995. Társadalom és nyelvhasználat. Szociolingvisztikai alapfogalmak, Budapest, Nemzeti
Tankönyvkiadó.
KLUCKHON, C. 2000. Mítosz és rítus: egy általános elmélet, In BOGLÁR L.–HOLLÓ I. (szerk.),
Vallásantológia I, Budapest, ELTE Kulturális Antropológia Tanszék, 54–69.
LEACH, E. R. 2000. Ritualizáció az emberben; annak kapcsolata a fogalmi és társadalmi fejlődéssel,
in BOGLÁR L.–HOLLÓ I. (szerk.), Vallásantológia I, Budapest, ELTE Kulturális AntropológiaTanszék, 48–54.
LŐKKÖS J. 2000. Trianon számokban. Az 1910. évi magyar népszámlálás anyanyelvi adatainak
elemzése a történelmi Magyarországon, Budapest, Püski Kiadó.
TURNER, V. 1983. Szimbólumtanulmányok, in HOPPÁL Mihály–NIEDERMÜLLER Péter (szerk.),
Jelképek – kommunikáció – társadalmi gyakorlat. Válogatott tanulmányok a szimbolikus
antropológia köréből, Budapest, Tömegkommunikációs Kutatóközpont, 173–186.

529

PAULICS PETRA
Bakonytól Brazíliáig
A 19. század végén több mint 700-an emigráltak Veszprém megyéből Dél-Brazíliába, Jaraguá
do Sul vidékére. Veszprémből, Ajkarendekről, Devecserből, Gannáról, Magyarpolányból,
Pápáról, Tósokról, Tótvázsonyból érkeztek az új hazába a reményekkel teli kivándorlók.
Földműveléssel kezdtek foglalkozni, falvakat alapítottak és beilleszkedtek az ismeretlenország éghajlati és kulturális adottságaiba (gasztronómia, folklór, nyelv és vallás). A vallásos
nép hamarosan összeadogatta a pénzt templomra, és 1922-ben felépült a magyarok elsőkirályáról elnevezett Santo Estevão, azaz Szent István templom. Az 1930-as évek végéig
folyamatos kapcsolatot tartottak a Magyarok Világkongresszusával. Ám idők folyamánmegszűnt a kapcsolat, elhalványult az óhaza képe, csak az emlékezetben maradt meg. Később
a leszármazottak elszigetelődtek az óhazától és a magyar nyelvet is elfelejtették.
A második világháború utáni beszámolók, amelyek a brazíliai magyar bevándorlást
tárgyalják, említik a São Paulo-i, riói kolóniákat, a São Paulo állam belsejében létrejött, aztán
szétesett magyar falvakat, de a Santa Catarina államban letelepedett magyarokról nem esik
szó. Mintha eltűntek, nyom nélkül beolvadtak volna. A kevés tárgyi emlék elveszett, de végig
jelen volt és van a magyarsághoz tartozás emléke. 1996-ban elhatározták, hogy megismerik és
felelevenítik az egykori hagyományokat. Megalakult a Brazil–Magyar Társulás, majd még
ugyanabban az évben létrejött az egyesület ifjú táncosaiból a Dunántúl népi táncegyüttes. Őka helyi kolónia fő mozgatórugói. Magyar néptáncokat tanulnak és adnak elő. 20-22 táncosból
áll a csoport, 20-tól 32 éves korúig. São Paulóból érkezett az első tanítómester, majd
Magyarországról, Őry Kovács Kata folytatta a táncok tanítását, és Boglár Lajossal végzett
kutatást az „újra-magyarok” között.
2001 augusztusában, az ő odaadó segítségükkel valósíthatták meg egyik nagy álmukat és
utazhattak őseik szülőföldjére, Magyarországra, és léphettek fel több városban, ismerkedhettek Magyarországgal. 2004 júliusában megnyílt a Jaragua do Sul-i magyar ház, amely az
egyesület székhelye.
2003 szeptemberétől öt hónapot Dél-Brazíliában, a Jaragua do Sul nevű kisvárosban
töltöttem magyar leszármazottak között, és részt vettem mindennapjaikban. A kint töltött idő
alatt régi emlékeket, fotókat, leveleket, irattári feljegyzéseket gyűjtöttem, élőszóban elmondott történeteket jegyeztem le. Magyar nyelvet tanítottam nagyon lelkes, több mint 40 idősnek
és fiatalnak, próbáltam egy kicsit átadni őseik nyelvéből. Verseket, énekeket, egyszerű
hétköznapi szituációkat tanultunk.

Magyarságtudat a II. világháborúig
Az elhelyezkedés, a terület birtokba vétele és helyzetük konszolidációja után fontosnak
tartották, hogy ébren tartsák és továbbörökítsék őseik kultúráját. A magyar identitás megőrzésében fontos szerepe volt Fischer Ferencnek, aki 1878. szeptember 14-én született
Ajkarendeken. Tósokberénden járt iskolába, és 13 évesen került szüleivel Brazíliába.
Feljegyzéseiből megtudjuk, hogy már 1898/99-ben létrejött a Magyar Katolikus Iskolaegylet,
ahova havonként fizettek be egy bizonyos összeget, így 1900-ra fel is építették az iskolát. Ez
a Jaragua 1. Iskolaegylet 1923-ig működött, amikor hozzá közel felépítették a városi iskolát.

530

A hívőknek a Jaragua folyó jobb és bal partján kis kápolnákat épített az Iskolaegylet. Az
1920-as évek elején az első kis kápolnát lerombolták és a helyén köztemető létesült. 1922-benmegalakult a Santo Estevão (Szent István), magyar királyról elnevezett település, és felépült
az ugyanazon nevű templom is. Ez a templom a mai napig áll, egyértelmű bizonyítékaként amagyarok jaraguai jelenlétének. Brazília egyik eldugott kis falujában, ahova még aszfalt sem
vezet, banánültetvénnyel körülvéve, egy dombocska tetejére több mint 80 évvel ezelőtt
Veszprém környékéről kivándorolt, többnyire német nyelvű, sváb származású magyarok azelső magyar király dicsőségére 1922-ben nagy, magas tornyú fehér templomot emeltettek.
Ezzel a tettükkel talán elő-előbukkanó honvágyukat szerették volna csillapítani? Két szent
szobra között, a templom oltáráról Szent István emeli ránk tekintetét, a magyar koronával a
fején, széles pallosra támaszkodva, zöld ruhában, rajta egy palást, ami belül fehér és kívül
piros. „Bajusza is van és szakálla, akárcsak az iskolai történelemkönyvekben.”1551
Klubot is létrehoztak „Osztrák–Magyar Egyesület” névvel. Ennek célja, hogy az emberek
barátkozzanak, összejöjjenek, együtt szórakozzanak. A néptánc és a kártyázás sem hiányzott a
programból. A klub központjának Franz Fischer kereskedése adott helyet, később George
Wolfé, „a Gyurié”. Egy másik templom is épült a közigazgatási központhoz közelebb, amely
a Santíssima Trinidade (Szentháromság) nevet viseli. (A beszélgetések során derült ki a másik
templom építésének oka. A területen szétszórtan élő családok egy része sérelmezte, hogy a
Szent István templom hozzájuk távol van, ezért építették meg a másodikat.) A templomok
mellett nagy tömeg befogadására alkalmas közösségi termet, „szalont” emeltek, amelyek atársasági élet középpontjává váltak ezután. Ezekben az épületekben sok táncos mulatságot
szerveztek, mivel akkoriban úgy tartották, hogy a tánc és a zene az etnikai ünnepek kötelező
eleme. Sokan említették, hogy „csárdást” táncoltak ezeken az ünnepségeken.
Fischer Ferenc a 30-as évek elején vette fel a kapcsolatot Magyarországgal, és levélben
könyveket, folyóiratokat, térképeket kért a Magyarok Világkongresszusának állandó
szervezeti irodájától.1552 Egy 1932-ben írt leveléből azt tudhatjuk meg, hogy „még a kis
gyermekekben is él az a tudat, hogy ők magyarok”. A kapott térképeken be kellett jelölnie atöbbi magyar leszármazottnak, hogy hol laktak. Fischer úr szerint az öröm leírhatatlan volt.
Ez érthető. „Csak a szunnyadó érzéseket kell érinteni és nyomban, amint felébrednek, jön avágyakozás a haza után...” Német nyelvű magyar irodalmat kértek a Magyarok Világkongresszusának irodájától, mert „szégyenünkre, nem tudunk már magyarul. Ünnepnapokon ugyan
túláradó örömmel kiáltjuk: Éljen a magyar hazáng!, de ennél többet nem igen tudunk” – írtaFranz Fischer. Ez érdekes még abból a szempontból is, hogy „olyan sok év elteltével is amagyar szellemi értékek álltak hozzánk a legközelebb.”
Egészen a második világháborúig a magyar kormány sem feledkezett a Jaraguában lévőmagyarokról. Újságokat, könyveket kaptak, és számos neves személyiség is ellátogatotthozzájuk, így 1908-ban a Curitibaból Oekeke báró konzul, 1940-ben id. Boglár Lajos, majd
1941-ben az ifjabb Horthy Miklós is. Id. Boglár Lajos, aki magyar konzul volt Brazíliában,felkereste ezt a vidéket, és találkozott még olyan emberekkel, akik magyarul beszéltek. Erről
egy könyv is készült, amelyet fia (Boglár Lajos) rendezett sajtó alá, és 2000-ben jelent meg
Magyar világ Brazíliában címmel.
Sajnos a második világháború kitörésekor megszűntek azok a társadalmi összejövetelek,
amelyek a magyarok körében rendszeresek voltak, és ébren tartották magyarságtudatukat.
Megszűnt a kapcsolat Magyarországgal is. Brazília a második világháborúban a szövetsége1551

PILLER Gedeonné, 1995. Szent István templom Jaraguá do Sul-ban, Brazíliai Magyar Hírlap, SãoPaulo.

1552

A bekezdésben szereplő idézetek Fischer Ferenc kéziratos hagyatékából valók.

531

sek oldalán lépett hadba, a tengelyhatalmak népeihez tartozó nemzetiségek ellenséges
elemekké váltak, akiknek az összejöveteleit is akadályozták. Szomorúbb következménye isvolt ennek, hiszen ekkor nagyon sok tárgyi emléket, fényképet, dokumentumot
megsemmisítettek, félve a brazil hatóságok retorziójától.
Az ott élő magyarok életében ezzel lezárult egy korszak. Az egész világon végbemenő
változások itt sem maradtak hatástalanok. Az urbanizáció, az iparosítás, a közigazgatásátszervezése átformálta az egész területet. A korábbi életformák, termelési módok átalakultak,
megszűntek. Teret nyert a gépesítés, a hagyományos mezőgazdaságban élők száma csökkent,nagyon sok család a „központ”-ba költözött. Ezek a változások magukkal hozták a különböző
nemzetiségű csoportok keveredését, ennek következtében a brazillá válást. Nagy létszámuknál
fogva a németek és az olaszok végig, határozottan megtartották identitásukat. Az ő példájuk
váltotta ki végül is, hogy a mélyben szunnyadó, a kollektív emlékezetben létező másságukat atöbbi etnikai csoport is felszínre hozza. Ennek következménye lett a korábban említett São
Paulo-i kapcsolatfelvétel az ottani magyar kolóniával.

Megmaradt emlékek, hagyományok Magyarországról
Mint már korábban említettem, 1996-ban megalakult a Brazil–Magyar Társulat, amely célultűzte ki a még fennmaradt, az óhazából az ősök által magukkal hozott kultúra megőrzését,illetve újraélesztését. Az egyesület több programot is szervez az év során, hogy a városban élő
német, olasz, lengyel kultúra mellett a magyar kultúrát is bemutassák a nagyközönségnek.
Minden évben megrendezésre kerül egy „kávédélután” (café húngaro), ahol a dédszülők,nagyszülők receptjei alapján sütött édes és sós süteményeket szolgálnak fel. Rengeteg olyanételre ráismertem, amelyeket a bakonyi sváb falvakban még ma is hasonlóan készítenek ésneveznek. Mint például: krautzwekkel (káposztás kocka), kipfel (szív alakú fahéjas kifli),kalaschen (töltött, kelt kalács), strudel (különböző nyújtott rétes), kukruzsterz (kukoricasterc),
kropfel (fánk), illetve házi kenyeret sütnek, ami mellé kolbászt, körözöttet, tepertőt, zsírt,
disznósajtot szolgálnak fel. Megrendezésre kerül minden évben a „levesek estéje”. Ezen az
estén tipikusan „magyarnak” számító ételeket szolgálnak fel: pörköltet, paprikás csirkét,
húsos káposztát, túrós, illetve káposztás rétest, disznóhúsos káposztalevest, tyúkhúslevest
cérnametélttel, marhahúsos gulyáslevest csipetkével (ebbe természetesen brazil zöldségeket istesznek), maniókalevest, (ami a mi krumplilevesünkhöz hasonló) kóstolhatnak meg azérdeklődők. Az ételek elkészítésénél az is megfigyelhető, hogyan alkalmazkodtak a brazíliai
magyar asszonyok a különböző, a más éghajlati adottságokból fakadó körülményekhez,
hogyan alakították át ételeiket a helyben található termékekhez, megtartva az eredeti
eljárásokat, összetételeket. Új körülmények közé kerülve megkeresték azokat az összetevőket,amelyek leginkább hasonlítanak az otthonira, így készülhetett a krumplileves maniókával,vagy rétestölteléknek a hagyományosak mellé vagy helyett banán, mogyoró, palmito.

Magyarságtudat napjainkban
Összejöveteleiken a külsőségekkel is hangsúlyozni igyekeznek a nap „magyarságát”, etnikaimásságukat. Brazília és Santa Catarina állam zászlaja mellett a magyar koronás-címereszászló is ott lobog. Az asztalok terítőinek színeivel is ezt demonstrálják. Az egyik asztalon az
abrosz piros, a másikon fehér, a harmadikon zöld. Általában minden rendezvényre jellemző apiros-fehér-zöld színek megjelenése. A néhány megmaradt régi fénykép nyomán megpróbálták rekonstruálni az egykori népviseletet. A fekete-fehér képek alapján a színeket nem lehetett532

megállapítani, inkább csak a formákat és a kontrasztokat. Így aztán ezek a ruhák korántsem
hasonlítanak az eredetiekhez (ezzel ők is tisztában vannak), de a nemzeti sajátosságok
megjelenítésében a többi népcsoport között fontosnak tartják. Ezek a törekvések alapvetően
csak a női ruházatra jellemzők. A férfiak ezeken a rendezvényeken magyarságukat anyakkendő helyett használt nemzeti színű szalagdarabkával jelzik.
A táncosok ruháján is megjelennek a magyar nemzeti színek. A táncos lányok blúza fehér,aminek a nyakán van egy piros kis szalag, szoknyájuk zöld.
Mindezt betetőzi még minden alkalommal a „Dunántúl” néptánccsoport műsora. A
csoportra nagyon büszkék abban a kultúrában (brazil), ahol a táncnak, a színes forgatagnak, azenének kitüntetett szerepe van. Demonstrálni tudják, hogy ebben az ő nemzeti kultúrájuk isfelveszi a versenyt. Ugyanakkor a többi mellettük élő nemzetiség felé is meg tudják ezzel
határozni magukat. Ez a nemzeti önbecsülésnek nagyon fontos eleme.

Tárgyi emlékek
Néhány magyar eredetűnek mondott tárgyra is rá lehet bukkanni. Így például egy interjú soránelőkerült egy kalapács, egy harapófogó, és egy katonai felszerelés egy darabja. A tulajdonos
elmondása szerint ezek még Magyarországról származtak. A Henn nevű család birtokában
van egy obsitoslevél (honvéd elbocsátólevél), amely bizonyság arra, hogy valóban Magyarországról indultak az őseik. Régi fényképek nézegetése során az egyik családnál előkerült két
fénykép, egyiket Devecserben, a másikat Veszprémben készítették. A tulajdonosok már nem
tudták megmondani, kik láthatók a fotókon. Valószínű, hogy ezek közvetlenül az indulás előtt
készülhettek, hiszen abban a korban még nem volt gyakori, hogy megörökítsék a családtagokat ilyen formában, csak különleges alkalmakkor. A temetőkben még ma is fellelhetők
azok a síremlékek, amelyeket az eredeti kivándoroltak sírjára állítottak.

Kapcsolat a magyar nyelvvel
A magyar nyelvre már senki nem emlékezett. Bár beszélgetésünk elején az idősebbek közül
többen közölték velem, ők tudnak magyarul, aztán minden esetben kiderült, hogy bizony
svábul szólaltak meg. Ők azonban meg voltak győződve arról, hogy magyarul beszélnek.
Majd azért hosszas gondolkodás után többeknek sikerült egy-egy magyar szót előhívnia az
emlékezetéből. Egy idős férfi ízes dunántúli tájszólással kívánt jó reggelt! Erre még emlékezett. De többeknek eszébe jutott a kutya, macska, ló, paprikás, túróstáska, káposztás, illetve
túrósrétes szavak is. Valamint néhány, ma szolidnak számító káromkodás is megmaradt,
amelyet hosszú unszolásra mondtak csak el: „a kutyafáját”. Svábul viszont még az idősebbek
és a középkorúak is beszélnek, ez a német nyelvjárás jelentősen eltér az ott beszélt Santa
Catarina-i német nyelvtől, ezért is gondolhatták, hogy ők magyarul beszélnek.
Kint-tartózkodásom alatt magyar nyelvet is tanítottam a jaraguai „újra-magyarok” kérésére. Több mint negyven nagyon lelkes idősnek és fiatalnak próbáltam őseik nyelvéből egy
kicsit átadni. Verseket, énekeket, egyszerű hétköznapi szituációkat tanultunk. Az üdvözlő
formákat hamar elsajátították, és ezután bárhol, ha találkoztunk vagy találkoztak, magyarul
köszöntek. Személyes élményem, hogy a születésnapomra összejövetelt szerveztek. A legnagyobb meglepetés az volt, hogy a helyiségben magyar felirat fogadott: Boldag Születésnapot!
Az ötödik hónap végére természetesen nem beszéltek folyékonyan, de elsajátítottak egy
alapszókészletet, amellyel, ha Magyarországra jönnek, nem fognak elveszni. Írattam velük
533egy kis fogalmazást: „Miért tanulok magyarul?” címmel (természetesen portugálul). A
következő válaszokat kaptam:„Azért tanulok magyarul, mert magyar leszármazott vagyok, és büszke arra, hogy magyar
vér csorog az ereimben.” – „Magyar vagyok, így tudnom kell magyarul beszélni.” – „Mindent
imádok, ami csak a magyar őseimre emlékeztet. A magyar nyelv nagyon különbözik aportugáltól, és ezért is nagyon érdekesnek tartom, hogy megtanuljam.” – „Mindig is meg
akartam tanulni magyarul, hiszen a családom magyar eredetű. Valamint azért is, mert amagyar nyelv különleges és kevesen beszélik. Nehéz elsajátítani, de azt hiszem, azért nem
lehetetlen.” – „Azért tanulok magyarul, mert az őseim ezt a nyelvet beszélték. A tánccsoport
tagja vagyok és fontosnak tartom, hogy tudjunk magyarul.”
Az egykoron Jaragua do Sulba érkezett Veszprém megyei telepesek részesei voltak annaka hatalmas modern kori népvándorlásnak, amely európaiak millióit csábította az Újvilágba.
Ezeket az embereket azonos társadalmi viszonyok kényszerítették az emigrációra. Körülményeik, lakóhelyük, hagyományaik, nyelvük, életmódjuk, vallásuk hasonlósága, illetve azonossága eleve predesztinálta, hogy az új területre érkezve együtt keressék a boldogulást. A területen élő német, olasz és más európai telepesek már berendezkedtek, kialakították maguknak atermelési, gazdasági viszonyokat, körülményeket. Ezekhez lehetett csatlakozni és beolvadni
közéjük, vagy az újak maguk hozzák létre ezeket és megtartják különbözőségüket. Ők ezt az
utóbbi utat választották. Az együttmaradás azzal is járt, hogy egymásra utaltak voltak atermészettel és az őslakosok támadásaival szemben is. Ebben a „zártságban” szükségszerű
volt az együttműködés. A legfontosabb összekötő elem, rendező „ideológia” a közös etnikaiés vallási identitástudat volt. Ugyanakkor ez volt az, amely megkülönböztette őket a többi
telepestől is. A második világháborúig életük minden napján – félelem és fenntartás nélkül –ápolták, őrizték kultúrájuk különbözőségét és ez volt természetes létformájuk. Az ezt követő
időkben a társadalom viszonyai nem tették lehetővé, hogy etnikai másságukat, és mint létező
etnikus csoport, a kultúrájukat formálisan is megjelenítsék. Ugyanakkor mindvégig megtartották emlékezetükben a magyarsághoz való tartozás tudatát. Külsőségekben, demonstrálható jegyekben elhalványult és megváltozott, ennek ellenére végig létezett ez a múltjukból
egyértelműen levezethető etnikai identitás. A társadalmi viszonyok demokratizálódásávalezek ismét felszínre kerültek, és a jelenben is folyamatosan tart ennek újrafogalmazása éstartalmának bővítése.

534

SCHELL CSILLA
Kitelepített magyarországi németek kötődése egykori hazájukhoz1553
Ismeretes, hogy a második világháború utáni népmozgások, a menekülés és kényszerkitelepítés során Magyarországról is nagyszámú német népcsoport kényszerült hazája elhagyására
és Németországban új otthon keresésére.1554 Menekülésük és az új német társadalomba való
beilleszkedésük története napjainkban – az események 60. évfordulója kapcsán – nemcsak
tudományos vizsgálatok tárgya, hanem a köztudatban ismét előtérbe került téma. Erre példa
Magyarországon többek között a budapesti Terror Háza Múzeum kiállítása,1555 Németországban pedig a bonni Történelem Házának a menekültek történetét feldolgozó reprezentatív
vándorkiállítása.1556 Az utóbbi nemcsak a történelmi folyamatokat vizsgálja, hanem a sikeres
menekültsorsokat is szemlélteti, a szövetségi köztársaság új polgáraiét, akik kivették arészüket a háború utáni „német [gazdasági] csoda” (Wirtschaftswunder) újjáépítési, alapvető
gazdasági és társadalmi alakulást megteremtő munkájából, s egyúttal sikeresen megalapozták
saját egzisztenciájukat.
1.
A többek között Magyarországról Németországba menekült, illetve kitelepített1557 németek
beilleszkedését Németországban már az 1960-as években lezárt folyamatnak tekintették. A
sikeres és gyors integráció – mint kétségkívül igen jelentős politikai teljesítmény – joggal
növelte a fiatal német szövetségi köztársaság öntudatát.
Az integrációnak a gazdaságiakon kívüleső vonatkozásai azonban később kerültek a tudományos megfigyelések napirendjére. Az iránymutató kérdésre, hogy vajon az integráció afejekben lezajlott-e, és ha igen, milyen jelleggel, a választ többek között a hamburgi néprajz1553

A dolgozat a 2000-ben, Ulm környékén végzett terepkutatásom eredményeit ismerteti. Vö. Csilla
SCHELL, „Die tätet’s ehrlich g’sagt das letschte gäbe.” Kontakte der Vertriebenen aus Nemesnádudvar/Nadwar zur ehemaligen Heimat, In Hans-Werner RETTERATH (Hg.), Ortsbezüge. Deutsche
in und aus dem mittleren Donauraum, Freiburg i. Br., Johannes-Künzig-Institut, 2001, 97–113.

1554

A magyarországi németek kitelepítésének átfogó bemutatását ld.: Ágnes TÓTH, Migrationen in
Ungarn 1945–1948. Vertreibung der Ungarndeutschen, Binnenwanderungen und slowakischungarischer Bevölkerungsaustausc, München, Oldenbourg, 2001 (Schriften des Bundesinstituts
für ostdeutsche Kultur und Geschichte; 12).

1555

A „Magyar tragédia 1946. Német sors Európában – sváb sors Magyarországon” című kiállítás aTerror Háza Múzeumban Budapesten 2006. június 1-től szept. 15-ig volt megtekinthető.

1556

A Horst Köhler német köztársasági elnök védnöksége alatt álló vándorkiállítás állomásai: 2005
Bonn (A Német Szövetségi Köztársaság Történelem Háza); 2006 Berlin, 2007 Lipcse. A kiállításhoz kapcsolódó kiadvány: Stiftung Haus der Geschichte der Bundesrepublik Deutschland (Hg.),
Flucht, Vertreibung, Integration, Bonn/Bielefeld, 2005.

1557

A német nyelvben használatos „Vertriebene” (elűzöttek) fogalmának a magyar szakirodalomban
és köznyelvben rendszerint a „(kényszer)kitelepítettek” a megfelelője. A németben használatos„Heimatvertriebene” (hazájukból száműzöttek) kifejezésnek nincs magyar megfelelője. A fogalmak vitájához vö. Krisztina KALTENECKER, Das Dilemma der massenhaften oder vollständigen
Zwangsaussiedlung der Deutschen aus Ungarn. Die Entstehungsgeschichte der Regierungsverordnung Nr. 12.330/1945, Jahrbuch für deutsche und osteuropäische Volkskunde 44 (2001), 35–97.

535

professzor Albrecht Lehmann adta meg a kitelepítettekről és menekültekről szóló
reprezentatív interjúbázison alapuló kutatómunkájában.1558
Menekültek és kitelepítettek kutatásának helye a német néprajzban
A menekültek és kitelepítettek kutatásának szakirodalmából – mondhatnók kis túlzással –kiolvasható a német néprajz tudománytörténetének egy-két legfontosabb fejezete. A keleteurópai németség, a „dunai sváb” falvak kutatásának igen fontos előzménye a második világháború előtt megerősödő úgynevezett „Sprachinselvolkskunde”, a nyelvszigetek németségének néprajza, amely egyrészt óriási mennyiségű adatot szolgáltatott,1559 másrészt azonban atöbb kutatóhoz kötődő és következésképp különböző „színezetű” néprajzi áramlathoz a német
néprajz legsötétebb, a náci ideológiát kiszolgáló fejezete is kapcsolódott. Tény azonban az is,hogy éppen elsősorban ennek a kutatási területnek a konzekvens kritikája hozott magával új
impulzusokat gyökeresen megújuló szakunk számára az interetnikus kutatások irányába.1560 A
német néprajz későbbi meghatározó egyéniségeinek, Hermann Bausingernek és munkatársainak 1959-ben „Neue Siedlungen” címmel megjelent munkája iránymutatóan új utakat
tört egy a néprajztudományt összességében érintő paradigmaváltás irányába és új fényt vetetta szövetségi köztársaság új településeire és telepeseire.1561
1558

Vö. többek között: Albrecht LEHMANN, Im Fremden ungewollt zuhaus. Flüchtlinge und Vertriebene in Westdeutschland 1945–1990, München, Beck, 1991; 2. kiad. 1993; UŐ, Erinnern undVergleichen. Flüchtlingsforschung im Kontext heutiger Migrationsbewegungen, in Kurt DRÖGE(Hg.), Alltagskulturen zwischen Erinnerung und Geschichte. Beiträge zur Volkskunde derDeutschen im und aus dem östlichen Europa. München, Oldenbourg, 1995, 15–30. Vö. továbbá:Hermann BAUSINGER, Das Problem der Flüchtlinge und Vertriebenen (ld. 13. lábj.).

1559

A nyelvszigeti németség (ném. „Sprachinseldeutsche”) fogalma azokra a keleti területeken élő
német népcsoportokra vonatkozik, amelyek mint nyelvi és kulturális „szigetek” (ném. Inse) nyelvjárásukat és népi kultúrájukat a több évszázados bevándorlás óta meg tudták őrizni. A két világháború között az ezt a területet megcélozó néprajzi kutatás ideológiai töltete egyre erősbödött, segyes kutatók főként az 1930-as évektől fogva mindinkább arra hajlottak, hogy a németség ezen„keleti bástyáiban” egy archaikus, tiszta, rurális népkultúra letéteményesét lássák, míg végül egy
agresszív ideológia szellemében és szolgálatában már magasabbrendű kulturális szigetekről
beszéltek és élesen szembeállították őket az idegen ajkú, primitívebbnek titulált környező, illetve
befogadó népkultúrával („fremdvölkische Umwelt”). Ezenfelül (tudatosan) ignorálták a népkultúra
azon elemeit, amelyek kulturális kölcsönhatás vagy keveredés eredményei voltak. Ld. Walter
KUHN, Deutsche Sprachinselforschung. Geschichte, Aufgaben, Verfahren,, Plauen, 1934. A
magyarországi nyelvszigetek történetéhez ld. Márta FATA, Rudolf Hartmann – das Auge desVolkskundlers. Fotowanderfahrten in Ungarn im Spannungsfeld von Sprachinselforschung undInterethnik, Tübingen, 1999, 23–41., ill. UŐ, Volkskundliche Forschungen über die Ungarndeutschen vor dem politisch-ideologischen Hintergrund der Zeit zwischen 1918–1945, Jahrbuch
für deutsche und osteuropäische Volkskunde 44 (2001), 1–34.

1560

A nyelvszigeti németség néprajzának kritikájához vö. Ingeborg WEBER-KELLERMANN, Zur Frageder interethnischen Beziehungen in der „Sprachinselvolkskunde”, Österreichische Zeitschrift fürVolkskunde 62 (1959), 19–47.; UŐ, Probleme interethnischer Forschungen in Südosteuropa,
Ethnologia Europaea 1 (1967), 218–231. Vö. legújabban: Csaba FÖLDES, Sprachinselforschungoder interkulturelle Linguistik? Überlegungen anhand der Ungarndeutschen, in Frank ALMAI–
Ulrich FRÖSCHLE (Hg.), Deutsche in Ungarn – Ungarn und Deutsche. Interdisziplinäre Zugänge,Dresden, 2004, 85–105.; Martin ZÜCKERT, Osteuropa, die deutschen Vertriebenen und die
Volkskunde, Jahrbuch für deutsche und osteuropäische Volkskunde 46 (2004), 1–22.

1561

Hermann BAUSINGER–Markus BRAUN–Herbert SCHWEDT, Neue Siedlungen. Volkskundlich-soziologische Untersuchungen des Ludwig Uhland-Instituts Tübingen, Stuttgart, Kohlhammer, 1959.
536

A kissé ellentmondásos, mégis jó ideig általánosan elfogadott kifejezéssel keleti-német
néprajzként („ostdeutsche Volkskunde”1562) számon tartott, a háború után kibontakozó kutatási irány egyik legfontosabb publikációs fórumában, a szakterület néprajzi évkönyvében1563 akutatók azt a programot tűzték ki, hogy a visszatelepült németség magukkal hozott kultúrájának archívumok, gyűjtemények által megvalósult dokumentációja mellett az érintettek
integrációját is nyomon követik. Az 1980-as évektől az oral history és biográfiai kutatásokelőtérbe kerülésével a keletről érkezett németek néprajza valóban ismét reneszánszát élhettemeg. Ugyanakkor már 1974-ben felbukkant a kérdés a letelepült németség integrációjánakelőrehaladottsága okán: „Feleslegessé vált a visszatelepültek néprajzának kutatása?”1564 A
kérdés ugyan rendre nemleges választ kapott, azonban a következő évtizedekben újból ésújból felszínre bukkant. Ugyancsak Hermann Bausinger vette számba az 1980-as évek végén
a Németországba (vissza)települtekkel kapcsolatos publikációkat s ezek retrospektív áttekintése során annak a kritikus véleményének adott hangot, hogy a megjelentetett tudományos
vizsgálatok a kitűzött célok ellenére döntően mégiscsak a gyűjtés-megőrzés szellemében
fogantak, és közöttük jóval kevesebb az integrációra irányuló kutatási eredmény.1565
Mára úgy tűnik, hogy a Németországba Kelet-, illetve Közép-Európából érkezett németség
beilleszkedésének kutatása már abból adódóan is aktuális marad, mert a kutatási lehetőségeknek immár a biológia szab kemény határokat a „tanúk generációjának” végleges eltűnésével.

Néprajzi kutatások Nemesnádudvaron
Az 1980-as évek végén Herbert Schwedt hallgatói csoportjával Mainzból a Bács-Kiskun
megyei Nemesnádudvarra utazott terepkutatás céljából. Vizsgálataik egy történelmileg igenérdekes időpontban egy a még létező, de már felbomlóban lévő vasfüggöny mögötti „magyarországi német falu szociális és kulturális transzformációjára irányultak, amelyek a megelőző
évtizedek politikai és gazdasági változásai eredményeképpen álltak be.”1566 A kutatócsoport
egyik tagja később narratív interjúk alapján a nemesnádudvari („nádvári”) férfiak értékorientációjának változását önálló kötetben elemezte.1567 A szociológiai irányú mainzi
1562

A félrevezetően többjelentésű német „ostdeutsch” fogalom egyrészt az NDK, másrészt a keleti
diaszpóra területeit jelöli meg. A problémához vö. Max MATTER, Deutsch-sein in Ostmitteleuropa– an Beispielen des Zusammenlebens verschiedener ethnischer Gruppen in der Slowakei, Jahrbuch
für deutsche und osteuropäische Volkskunde 42 (1999), 44–57.

1563

Jahrbuch für deutsche und osteuropäische Volkskunde, N. G. Elwert Kiadó, Marburg. Az évkönyv
2007-ben a 49. kötetét jelentette meg.

1564

Herbert SCHWEDT, Ist eine Volkskunde der Heimatvertriebenen überflüssig geworden? inJahrbuch für ostdeutsche Volkskunde 17 (1974), 20–26.

1565

Hermann BAUSINGER, Das Problem der Flüchtlinge und Vertriebenen in den Forschungen zur
Kultur der unteren Schichten, in Rainer SCHULZE–Doris von der BRELIE-LEWIEN–Helga GREBNIG(Hg.), Flüchtlinge und Vertriebene in der westdeutschen Nachkriegsgeschichte. Bilanzierung derForschung und Perspektiven für die künftige Forschungsarbeit, Hildesheim, Lax, 1987, 180–195.

1566

Herbert SCHWEDT, Nemesnádudvar – Nadwar. Leben und Zusammenleben in einer ungarndeutschen Gemeinde, Marburg, Elwert, 1990. (Schriftenreihe der Kommission für ostdeutsche
Volkskunde in der Deutschen Gesellschaft für Volkskunde e.V., 50.)

1567

Thomas LUDEWIG, Leben in Nadwar. Eine biographische Studie zum Wandel der Lebensbedingungen und des Bewußstseins von Männern in einem deutschen Dorf in Ungarn, Marburg, Elwert,
1994. (Schriftenreihe der Kommission für deutsche und osteuropäische Volkskunde in der
Deutschen Gesellschaft für Volkskunde e.V., 67.)537

kutatások azonfelül, hogy módszertanilag is példásan és igen szemléletesen világították meg afalura jellemző szociális törésvonalakat, valamint a földbirtok szociális rendező funkcióját,bizonyságul szolgálnak arra is, hogy korántsem szűnt meg az érdeklődés a magyarországi
német, illetve kevert etnikumú falvak és népek kultúrája iránt, de célját tekintve mi sem álltőle távolabb, mint a német nyelvi diaszpóra részrehajló számbavétele.

A nemesnádudvari németek az új hazában
Mintavételnek szánt terepmunkám során magam is a „fejekben lezajló integráció” nyomait
próbáltam felkutatni a még Nemesnádudvaron született, de már Baden-Württembergben élő
személyekkel folytatott kvalitatív interjúk alapján. A következőkben a gyűjtőmunka egy
szegmensén keresztül világítok rá adatközlőim magyarországi kötődésére.
A Bács-Kiskun megyei Baja mellett fekvő Nemesnádudvart (ném. Nadwar) a török
pusztítások után németekkel telepítették be. A kezdetben kb. 400 fős népcsoport a 19. századfolyamán gazdaságilag és lakosságát tekintve is megerősödött, s emellett a falu döntően
(90%-ban) német része meg tudta tartani nyelvi és kulturális identitását. A második világháború németeket érintő ismert következményei – elsősorban a népesség tömeges megmozgatása folytán1568 – Nemesnádudvar sorsát is megpecsételték: A falu strukturális szétesése 20
család menekülésével kezdődött 1944 októberében, majd 180 személy szovjet lágerekbe való
elhurcolásával folytatódott, ahol 66 lakos vesztette életét. Végül 1947-ben zajlott le maga akényszerkitelepítés, amely során hozzávetőleg 400 személyt vagoníroztak be és szállítottakelsősorban szovjet megszállási, szász területekre. Innen vándorolt a nádváriak többsége az
országon belül tovább, mígnem nagy részük – nem egy esetben több állomás után – a badenwürttenbergi Ulm melletti Alb-Donau körzetben talált új hazára.

Kitelepített családból származó elárusítónő a vegyesbolt paprikareklámjával.
(Forrás: A Johannes-Künzig-Intézet fotóarchívuma, Freiburg i.Br.)

1568

Vö. TÓTH Ágnes (ld. 2. lábj.)538

Egy részük egy 6.500 lakosú kisvárosba került, ahol a magyarországi németeken kívülelsősorban jugoszláviai menekültek kaptak helyet. „Paprikatelep”-nek („Paprikasiedlung”)
nevezték azt a városrészt, ahol a menekültek viszonylag koncentráltan letelepedtek.1569 Mindannyian családi házat építettek, ezt a kedvező állami támogatás és olcsó építési telkek segítségével, másrészt közösségi összefogással, a kalákában való építkezéssel tehették meg. Utóbbiról azt mondhatjuk, a „paprikatelep” jellegzetességévé vált. Nemcsak konyhakertjükben, hanema helyi élelmiszerüzletben is meghonosították a paprikán kívül a babot, a mákot és a dunai sváb
konyhára jellemző más kerti növényeket (ld. fotó egy vegyesboltról). Sok idős asszony viseletét
vagy viseletszerű ruházatát élete végéig nem adta fel – a többnyire feketében és fejkendővel járó
dunai sváb asszonyok a telep lakosságának jól látható „ismertetőjegyévé” váltak.
A nádvári munkaképes fiatalok gyorsan alkalmazkodtak a munkapiachoz – némelyek elsőmunkalehetősége Ulm lebombázott belvárosának munkálataiban való részvétel volt, ahovaátmeneti szálláshelyükről, lágerből jártak be.1570 Letelepülésük után a magyarországi
menekültek aktívan részt vettek a társadalmi életben: a fiatalok tagjaivá váltak a helyi sportegyesületnek, a Vöröskeresztnek, a helyi színháznak. A felnőttek már 1946-ban megalakították a Száműzöttek és Jogfosztottak Szövetségét (BHE – Bund der Heimatvertriebenen und
Entrechteten). A kisváros első, nyolc fős önkormányzati testületében négy tag kitelepített
családból származott.1571 A helybeliekkel közös katolikus vallásuk is elősegítette a beilleszkedést; az úrnapi körmenethez a helyi fúvószenekart menekült karmester vezényelte, s amagyarországiak rendszeresen vettek részt búcsújárásokon. Így a szociális aktivitás külső
jegyei alapján gyors beilleszkedésről beszélhetünk. Azonban csak differenciált, a menekülteket összekötő közösségi háló finomabb szálait is megragadó adatfelvétel segítségével lehetarra a kérdésre válaszolni, hogy mennyire érezték magukat valóban a társadalom teljes értékű
tagjainak, mikor és mennyiben maradt meg vagy tűnt el a magyar hazához kapcsolódó
származás- és csoporttudatuk.
2.
Célom volt a mai új kisvárosi közösségben minden olyan személlyel beszélgetést folytatni,
aki még Nemesnádudvaron született. A meginterjúvoltak – a kvalitatív interjú műfajának
megfelelően – részben saját maguk strukturál(hat)ták beszédjüket s generálták a kapcsolataik
leírására alkalmas kategóriákat. A feldolgozás során azt tűztem ki célul, hogy minél plasztikusabban kibontakozzon kötődésük milyensége, a hazafogalmuk, valamint a kapcsolat- és
rokonsághálózat által, beleértve ennek Magyarországra nyúló szálait is, amelyben az áttelepült nádváriak éltek és élnek.1572
1569

Az új településrészek efféle félig tréfás, félig diszkrimináló elnevezéseire máshelyütt is vanszámos példa. Adatfelvételünk idején a fenti elnevezés a lakók körében többnyire még ismert volt,de már nem használatos. Vö. BAUSINGER–BRAUN–SCHWEDT (8. lábj.) 97f.

1570

Georg RICHTER, Geliebtes Nadwar. Erinnerungen an die verlorene Heimat H-6345 Nemesnádudvar, Horb am Neckar, Geiger, 1997, 289. A szerző, aki maga is Nemesnádudvarról származik,
falumonográfiájával a hátrahagyott szülőfalu számára állít emléket. A freiburgi Johannes-KünzigIntézet a dunai sváb helyi monográfiák nagy gyűjteményével rendelkezik.

1571

Uo. 294.

1572

Fő információforrásom tíz személy és az ő kapcsolathálójuk volt. Teljes képet csakis mindenérintett – tehát a mai nádváriak – bevonásával lehetett volna nyerni, azonban nem volt célom aközösségek közötti összkép megrajzolása, hanem csupán az, hogy ezt a kapcsolathálót az egyes
emberéletekből kiindulva bevilágítsam. A kvalitatív interjúk korlátai tekintetében Lehmann elvét
tartom szem előtt, miszerint a kvalitatív természetű folyamatok, mint pl. az integráció vagy a539

Eredményeimet a következő állításban foglalhatnám előzetesen össze: a Nádvárhoz fűződő
kötődési pontokban dominálnak az emberközi kapcsolatok. A korábban birtokolt ház, udvar
stb. nem, vagy alig játszik szerepet. A szülőházat alig, illetve mellékesen említették. Kevés
figyelmet kaptak olyan adatok is, mint pl. a falukép, a növény- és állatvilág, vagy a mostani ésa régi Nemesnádudvar közötti különbség. Ugyanakkor a felsoroltak éppen azok a kategóriák,
amelyek segítségével a kutatásban a „honvágyturistákat” jellemzik – itt utalok ismét Lehmannreprezentatív vizsgálatára.1573 Ellenben annál inkább dominált a kapcsolattartás szociális formáinak a leírása: így pl. az első látogatás élménye, a légkör szívélyessége, a meleg fogadtatás,a megvendégelés és a rokoni találkozások élményszerűsége.
Mielőtt a következőkben a kvalitatív módszer alapján kikristályosodott tematikus súlypontok közül a kapcsolattípusok és a közösségi értékrendszer témáira egy közelebbi pillantást
vetnénk, röviden kitérnék egyes, nem az interjúk tartalmát, hanem magát az adatfelvételt
érintő fontosabb jelenségre.
Már az interjúanyag felületes szemlélése során feltűnt a faluhoz és Magyarországhoz fűződő emocionalitás valamint ellentmondásosság, amelyek természetesen összefüggő tényezők.
Egyik interjúalanyommal, K. úrral1574 példáznám, aki többször hangsúlyozta, hogy Magyarországhoz tulajdonképpen már nincs köze. Ilyen kijelentéseire akkor került sor, amikor
negatív eseményeket tematizált. Egy igen kellemetlen élményét így írta le:K. úr: „Budapestre utaztam, s az összes kárpótlási [magyar kifejezés a német szövegben!]1575
irataim hátul voltak a csomagtartóban, s ott az udvaron ellopták az autóm. Minden fuccs!...
Igen, igen ott állt az autó az udvaron a 32 méter hosszú irodaépület előtt, s minden eltűnt...[...]
Akkor voltam utoljára Budapesten is és nem is vágyom oda vissza. Nem akarok én ott semmit
megnézni. ... A feleségem szülei Magyarországon laknak. 75 és 73 évesek. Azt hiszem, az őhaláluk után Magyarország számomra meghalt ...”
C. S.: „Nem is szokta őket meglátogatni néha?”K. úr: „De, de..., most voltam húsvét előtt, s majd ha ősszel lesz a borünnep, akkor megint
megyek.”Különösen negatív kijelentésre ragadtatta el magát ugyanő akkor, amikor a szülei sorscsapását mesélte el:K. úr: „na és aztán, ezt el merem mondani Magyarországon is, Magyarország engem nem érdekel.
Ha rajtam múlna, minden negyediket felkötném. Olyan dühöt érzek. [...] Hát miért? Mit tettek aszüleim? [felemeli a hangját] A nagyanyámat bebörtönözték mert egy beszédet tartott a Bundban[= a „Volksbund”-ról van szó, megj. C. S.] ezért ült két évig! Hát körülbelül így folyt ez...”hagyományok alakítása nem mérhetők kvantitatív eszközökkel. Másrészt azonban: az egyes
esetek, személyek és csoportok sorsának feldolgozása nem lehet reprezentatív igényű, és nem
felelhet meg az egzakt számok alapján előállított kimutatások igényének. Vö. LEHMANN, Im
Fremden (ld. 6. lábj.), 12.
1573

Uo.

1574

A következőkben idézett minden interjú a szerző archívumából származik. Az anonimitás érdekében a személy- és családneveket tetszőleges betűkkel helyettesítettük.

1575

Az interjúk nyelvéhez: A kvalitatív interjúkhoz elengedhetetlenül szükséges bizalom megteremtésében ennél a történelmileg speciális hátterű csoportnál különösen nagy szerep jutott a nyelvválasztásnak és -használatnak (code switching). A kétnyelvű nyelvhasználat elősegítheti az egyenragú és empatikus interjúszituáció megteremtését. Az interjúk német nyelven zajlottak; a beszélgetőpartnerek a magyarországi német és a helyi dialektus keveréknyelvén beszéltek, de mondataikba
nemegyszer keveredtek magyar elemek, elsősorban olyanok, amelyek speciális magyar jelentéstartalommal, speciális konnotációval bírnak – mint a fenti példában.

540

K. úr elbeszéléseiben a család sorscsapásai miatti sérelmeket spontán és gyakorisággal
tematizálta. Ebből arra lehetne következtetni, hogy valóban nincs kapcsolata már Magyarországhoz és hogy oda már nem is utazik. Ő azonban – ismét Lehmann felosztásával élve –éppen a „gyakori utazók” kategóriájába tartozik. Ez és az ehhez hasonló ellentmondások azt
támasztják alá, hogy ő ezeket az élményeit (már) nem vonatkoztatja a mai Nádvárra.
Beszélgetőpartnereimet így kiemelném a hagyományos értelemben vett „honvágyturisták”
köréből és kapcsolataikat úgy definiálnám, mint a mai nádvári szociális kapcsolatháló részeit.
Elbeszéléseik mítoszoktól mentesek, utazásaik nem „nosztalgiautak”. Természetesen ez nem
jelenti azt, hogy nem a múlt – volt és marad – a szülőfaluval való legalapvetőbb összekötő
kapocs. Azonban a második világháború óta eltelt évtizedekben a múlt szerepe megváltozniés átértékelődni látszik – teret engedve egy új rokonsági és ismeretségi kapcsolathálózatnak,
amely részben vagy teljesen felülírja a múltba ágyazott hazaképet, vagy legalábbis erősen
konkurál azzal.

Kapcsolattípusok
Egy beszélgetőpartnerem, aki gyermekként élte át a Németországba való áttelepülést, így írtale a Magyarországgal való kapcsolatfelvétel kezdetét:
G. asszony: „És akkor szép lassan elkezdtek jönni a rokonok. Hozzánk Németországba. Így
ismertem meg a nagynénémet, nagybácsikat, unokatestvéreket. S mind itt voltak nálunk. S akkor
elkezdtem írni nekik... olyan vágyódást éreztem utánuk. ... S akkor jött 1965, amikor az első autót
megvettük, s azután mindjárt Magyarországra mentünk vele.”

A Nádvárhoz való kötődés azonban nem stagnált a kezdetben bevett formájában, hanem
folyamatos változásnak volt alávetve. Az eltelt évtizedekben az itthon maradottak új
generációját ismerték meg a hazalátogatók, új falubelieket, akiknek a sorsát, vagyoni
helyzetük alakulását nagy figyelemmel kísérték a politikai fordulat előtti, de az azutániidőkben is. Megfigyeléseim az ellen szólnak, hogy az elszármazottak valamiféle állandósult,konstans csoportként lennének leírhatók. Ellenkezőleg: azt hangsúlyoznám, hogy kapcsolataik
különféle változásoknak voltak és vannak alávetve egészen a mai időkig. Interjúalanyaim alátogatások és viszontlátogatások, valamint az aktív információáramlat eredményeképpen
igenis érzékenyen észlelték a Nádváron lezajlott változásokat, sőt reflektálják ezeket. Ennek a„nádvári kapcsolattípusnak” a legfontosabb alkotóelemei a lokális és általános magyarországi
fejlemények iránti érdeklődés, a személyes viszonyok ápolása, a múlt dramatikus
eseményeitől való távolságtartás, a (viszonylagos) közömbösség az elvesztett vagyon iránt. Ez
az attitűd a következő évtizedekben optimálisan találkozott a Magyarországon maradt
nemesnádudvariak „fogadó attitűdjével”: az ő (viszonylagos) gazdasági elégedettségükkel ésnyugati orientáltságukkal, a nyitottsággal és információéhséggel a vasfüggönyön túli életiránt. A kötődések alakulásának nem utolsósorban a „gulyáskommunizmus” egyre enyhülőbb
általános légköre is teret engedett, amely ezeket nemcsak nem tiltotta, hanem kommunálisszinten félhivatalosan támogatta a nyugatról hazalátogatókkal tartott kapcsolatokat.
A németországi kisváros és a volt magyar haza közötti összekötő szálak igen sokfélék. A
kölcsönös látogatásokon kívül a gyakori, alkalmakhoz kötött telefonos és írásbeli érintkezések
a kommunikáció további csatornái. A telefonhívások gyakorisága az évenkénti kettőtől akéthetenkéntiig igen változó. Képeslapok vagy rövidebb levelek váltása a nagyobb ünnepek
alkalmából, valamint születés- és névnap alkalmából szinte kötelezőnek nevezhető.1576 Az
1576

Herbert Schwedt ezzel szemben azt állapította meg, hogy a dunai sváb nép nem szívesen levelezik.
I. m. „Ist eine Volkskunde...” (12. lábj.), 23.

541

ezeken a kommunikációs csatornákon beáramló információk nem maradnak a címzettnél,
hanem elterjednek egy jóval szélesebb kommunikációs körben, amelyben így informálódnak
arról, hogy Nádváron ki házasodott, halt meg, épít házat stb. Figyelemmel kísérik azt is, hogy
ki mikor utazott Magyarországra, kihez ment látogatóba, s kinél nem járt. S nemcsak az idősnádváriak sorsát követik, hanem gyermekeik, sőt unokáik fontosabb életállomásait is, iskolaielőmenetelüket, anyagi helyzetüket. Az információcsere a kapcsolatokat különösen intenzívenápoló személyek – főként nők – közvetítésével folyik. Beszélgetőpartnerem erről így nyilatkozott:
G. asszony: „Korábban nagyon sokat leveleztem, most az utóbbi időkben ez egy kicsit
alábbmaradt... ugye... nagyon sokat írtunk... én nagyon sokat írtam: havonta írtam egy levelet...
Baderéknek... azok mindenről tudtak, hogy itt mi folyik...”C. S.: „És ez mikor hagyott alább?”G. asszony: „Hát az utóbbi időkben, talán az utóbbi pár évben, amióta a jobb kezem úgy
elkezdett fájni, hogy már nem tudtam úgy írni. Már akkor minden kis levélke olyan fájdalmat
okozott, hát akkor elkezdtem gyakrabban telefonálni... De előtte mindenkinek írtam... a B.éknek, M.-éknak ... [összeszámolja] öt családnak rendszeresen írtam.”Közösségi értékrendszer: Vendégszeretet és tudatosan megélt másság
A németországi hazalátogatóban tudatosulni látszik az a tény, hogy ezeket a kapcsolatformákat csakis itt élhetik meg. Az „elvesztett haza” attribútumait a leírásokban kiszorítani
látszanak egy speciális élményhely jegyei.
A találkozásokról való nyilatkozatok egy központi motívumát képezte a Magyarországon
megélt ellátás és rokoni jellegű vendéglátás. Minden interjúpartnerem kivétel nélkül
nyilatkozott erről a témáról, a legnagyobb tematikus súllyal, beleértve a beházasodott német
partnereket is. Ezek az interjúrészek magukkal ragadó részletekkel voltak tarkítva. A gazdagételkínálatot ismétlődő leírásokkal hangsúlyozták, amelyekben a Németországból érkezettek
meghívása, megvendégelése ebéddel, vacsorával, elszállásolásuk sok fáradsággal és gonddalelőkészítve nemcsak mint élmény jelennek meg, hanem azon túlmenően úgy tűnik, valódi
funkcióval is bírnak. Mégpedig olyan funkcióval, amelyet az új, németországbeli gyakorlattól
eltérőként írnak le – olykor explicit módon.
A vendégeknek nagyon sokat nyújtani a nádváriak értékrendszerében kötelező és magátólértetődő, s olyan általános norma vagy orientációs fix pont, amelyet a közösségben magára
nézve mindenki elismer – feltételezhetően nemcsak azok, akik németországi vendégeket
fogadnak. S megfordítva, a német látogatók részéről is elmondható, hogy a nádváriakról
alkotott képük egyik legfontosabb eleme ez az odaadó vendégvárás.
Egy Németországban született férfi, aki egy nádvári asszony férje, ezt így fogalmazta meg:G. úr: „Nekem tetszik ott. Általában a vendégszeretet... meg minden...az emberek... legalábbis
azok, akiket ismerek... nagyon jól kijövök velük. Az idegenekkel is... Esküvőkön pl. az ember
idegenekkel jön össze, azok ugyanolyanok...”C. S: „És mit értett azon, hogy vendégszeretők?”G. úr: „Enni, inni, enni, inni... reggeltől estig [nevet] odaadnák az utolsó szál ingüket is... én
legalábbis így érzem. [nevet] Kitömnének mint egy libát. Kérdezz csak meg másokat is, azokugyanezt fogják mondani...”

Hasonló kijelentések az elbeszélésekben nemcsak dominálnak, hanem úgy tűnik, interjúalanyaimban tudatosulni látszik ez az általánosan jellemzőnek tartott vonás. Egyik beszélgetőpartnerem reflexióit spontán így fogalmazta meg:542

K. úr: „A magyarok, hogy mondjam, mindig is sokkal vendégszeretőbbek, mint a németek, az
száz százalék. Például összejössz valakivel, akit mondjuk kétszer láttál életedben, akkor, ha az
tudja, hogy nekem háromszor annyi pénzem van, mint neki, ... nem, nem! »Meghívlak egy sörre
vagy egy snapszra!« A cimboraság tekintetében teljesen más, mint itt [= Németország, megj. C.
S.]. Itt ilyesmit nem lehet látni. Vannak, akik elhallgatják, hogy születésnapjuk van, hogy nekelljen egy kört fizetniük! Én fociztam egyesületben is, én tudom, hogy folyik ez itt. Itt
mindenki kvázi magának él.”Gyakran tematizálták a megkérdezettek a könnyű kapcsolatteremtést.
C. S: „És hány személynél volt meghíva?”G. úr: „Oh, hát sokaknál! Hol kezdjem? A legkülönbözőbbeknél. Némelyeket eleinte ugye nem
is ismertem, sokan azok közül már nem is élnek már, akik ott voltak... „C. S: „Tehát új embereket is megismert?”
G. úr: „Persze, persze. Nekem ugye eleinte mind új volt, de ők ott egymás között persze ismerik
egymást, s kicsit barátkoznak is egymással. Hévízen megismerkedtünk valakivel, azt mondta,
gyertek, látogassatok meg vasárnap, ... hát rögtön el is mentünk...”A világosan megszabott közösségi kapcsolattartási szabályoknak kirajzolódik a normatív
oldala is. Egy adott meghívás az egyik családnál például kötelezően vonja maga után egy
másik családnál való látogatást. Amennyiben ettől a normától valaki eltér, az következményeket von maga után. A panzióban való megszállást – privát látogatások helyett –valósággal szankcionálnák. „Többet ránk se néznének” – húzta alá egy beszélgetőpartnerem.

Záró megjegyzések
A Németországban élő magyarországi németek integráltságának és a volt hazához való kötődésüknek meghatározóan fontos politikai keretfeltételeire e dolgozatban nem térhettünk ki:1577
Németországból való „hazajárásuk” hosszú ideig két különböző politikai rendszer keretei
között működő ország és „haza” között zajlott le. A magyarországi németek tipikus „híd
funkcióját” mindenkor a változó politikai, s abban a lokális közegben kell szemlélni, amelyet
a falu (etnikailag is) új összetételű közössége kialakított. Általánosságban mégis elmondhatjuk, hogy a keretfeltételek a kitelepülés időpontjától már a rendszerváltásig is rendkívül
megváltoztak. Kissé sarkítva: Míg a 60-as évekbeli rendszer még idegenkedett a nyugatról
hazalátogatóktól (interjúvoltjaim között volt „persona non gratá”-nak nyilvánított személy1578), addig az 1980-as évektől a pincesorok nosztalgikus látogatóiban és borozgatóiban
lassan meglátták a potenciális turistát és vásárlót. Az egyre enyhülő diktatúra először tűrte,majd egyre kevesebb ellenállást tanúsított az elszakadt németek bevonásával kialakuló civil
kommunális és kulturális kezdeményezésekkel szemben, majd végül támogatta ezeket –mígnem az ideológiai gátak végleg eltűntek és a külföldön élő magyarországi németség
pozíciója gyökeresen megváltozott.

1577

Úgy, mint ahogy a kölcsönös gazdasági érdekek fontos szerepét sem tárgyalhattuk, így pl. volt
nádváriak magyarországi befektetési kísérleteit, vagy a magyarországiak részéről pedig a rokoni
kapcsolatok fontos szerepét, pl. gyermekek nyelvtanulása céljából.

1578

Az illető ezt a státuszt nem a „Volksbund”-ban való tagsága folytán, hanem jóval a háború utánkapta.

543

Politikai diskurzusok

544

BARTA RÓBERT
A bethleni konszolidáció konzervatív kormánypártja –az Egységes Párt létrejötte
Az 1922. február 2-től 1932. október 27-ig, hivatalos nevén Keresztény-Keresztyén Kisgazda,
Földmíves és Polgári Párt (a továbbiakban Egységes Párt) megalakulása egyrészt a magyar
társadalom dualizmuskori politikai tagozódásának 1579 mintáját követte, másrészről azonbanhűen tükrözte az első világháborús összeomlás és az azt követő forradalmak okozta társadalmi
és politikai változásokat. Az Egységes Párt létrejöttének körülményei ma sem teljesen
tisztázottak, a hazai történeti szakirodalom még a párt megalakulásának időpontjában ismegosztott.1580
A történeti szakirodalom abban egyetért, hogy az Egységes Párt – bizonyos kezdeti próbálkozások után, mely egy modern tömegpárt létrehozását célozta – a dualizmus kori mintának
megfelelően megmaradt főleg képviselőkből álló klub-pártnak. Ezt a folyamatot több
monográfia1581 is meggyőzően vizsgálta. A dualizmuskori politikai szerkezet, a pártok jellegeés felépítése, valamint működésük fontos alapot és mintát jelentett az Egységes Párt létrehozásához. Mindezeken túl a folyamatosság és a dualizmus kori minták nemcsak az egységes
párti politikai elit jó részénél mutathatók ki, de az 1920-as évekbeli kormánypárti ideológia és
politizálás szintjén is. Mindemellett hangsúlyozandó, hogy a háborús vereség és az ezt követő
összeomlás, valamint a két forradalom 1919-re olyan új belpolitikai helyzetet teremtett, hogy
a dualizmus kori politikai örökség továbbvitele csak komoly módosításokkal volt lehetséges.
Bethlen István gróf 1932 augusztusában inkei birtokán, a következő évben kiadott Válogatott beszédei és írásai című kötethez írt előszavában röviden összegzi miniszterelnökségének első időszakát: „...Tízévi miniszterelnökségem... a megoldásra váró feladatok szempontjából, három korszakra osztható. ...Az első időszak feladata a nemzet lelki összhangjának
helyreállításából és a politikai vezetés kellő újjászervezéséből állott. A jogrend helyreállítása
az egész vonalon, a mérgező hatású antiszemitizmus leküzdése, az összefogás szükségének
hirdetése, a kalandos politikai vállalkozások kiküszöbölése, az ipari munkásosztály lecsendesítése igen sok gondot adott, különösen a feladatok lélektani megoldása szempontjából. A
politikai vezetés újjászervezése érdekében gondoskodni kellett viszont idejüket múlt
történelmi pártok likvidálásáról és a nemzet intelligens és politikával foglalkozó rétegeinek új
irányban való összefogásáról, a régi pártokhoz való tartozásra való tekintet nélkül. Új
guvernamentális pártot kellett alapítani a kisgazda-társadalom demokratikusabb rétegeinek
bevonásával. Gondoskodni kellett a parlamenti viszonyok konszolidálásáról. A választói
jognak, a házszabályoknak a reformja, a felsőháznak a reformja és az országgyűlés új életre
keltése, a szociáldemokráciával való modus vivendi megteremtése, a keresztény katolikus
1579SZABÓ Dániel, A magyar társadalom politikai szerveződése a dualizmus korában, Történelmi
Szemle, XXXIV. évf. 1992, 3–4. sz., 199–230.

1580

SIPOS József, Az Egységes Párt megalakításának történeti problémáiról, Múltunk, XLVII. évf.
2002, 1. sz., 243–257.; UŐ, Nagyatádi Szabó István és a Kisgazdapárt kormányzópárttá bővítése,
Századok, 136. évf. 2002/5. 989–1059.

1581

William M. BATKAY, Authoritarian Politics in a Transitional State. István Bethlen and the Unified
Party in Hungary 1919–1926, New York, 1982; ROMSICS Ignác, Bethlen István. Politikai életrajz,
Magyarságkutató Intézet, Budapest, 1991. című munkáikra kell utalnunk. A korszakról a legújabb
feldolgozás: PÜSKI Levente, A Horthy-rendszer, Pannonica Kiadó, Budapest, 2006.

545

párttal való kollaboráció megszervezése voltak az egyes etapjai ennek a munkának. Az
eredmények, végső elemzésben egy jól átgondolt és megfelelően funkcionáló politikairendszert létesítettek, amelyben volt politikai vezetés és irányító gondolat.”1582
A volt miniszterelnök itt röviden ugyan, de utalt az Egységes Párt létrehozásának egyikdöntő mozzanatára, a kisgazdákkal történt egyesülésre.1583 Kétségtelen, hogy az 1922 elején
létrejött egységes kormánypárt egyik fő gyökerét a kisgazda-mozgalom politikai csoportjai
alkották. 1919 őszén ennek a heterogén társaságnak egyik markáns része volt a Nagyatádi
Szabó István vezette Országos Kisgazdapárt, melynek programját 1919. október 12-én
Kaposvárott, egy hatvanezres kisgazda nagygyűlésen fogadták el. A párt elődje az 1909.
november 29-én Szentgálon létrejött kisgazdapárt volt.1584 A párt tömegbefolyása főként aBalatontól délre, a Dunántúlon és a románok kivonulása (1920 nyara) után a Tiszántúlon volt
jelentős, soraikban a kisbirtokos parasztság mellett jelentős számban képviseltették magukat areformátus lelkészek és a falusi tanítók. Programjuk szerint az 1918 előtti rendszer nemállítható vissza, a földkérdés demokratikus rendezésére van szükség. Forradalomellenességük
dacára, Nagyatádi szerint a párt 1919 őszén keresztény, liberális és demokrata irányzatot
képviselt.1585 Valójában az egyetlen demokratikus követelésük a földreform volt, s minden
másban a nemzeti demokraták és a szociáldemokraták tőlük balra álltak. A kisgazdák másik
jelentősebb politikai csoportosulása 1918 decemberében a Sokorópátkai Szabó István vezette
Független Országos Földműves Párt volt. Ez a párt valójában az Országos Magyar Gazdasági
Egyesület (OMGE) fiókszervezetének számított, és 1919. november végén egyesült
Nagyatádi pártjával, létrehozva azt az egységes kisgazda politikai erőt (Országos Kisgazda és
Földmíves Párt), melyre a Bethlen-féle kormánypárt fog építkezni.1586 Az egyesült kisgazdapárt programját a Budapesti Újság 1919. október 24-i és Az Újság 1919. november 30-i
száma közölte.1587 Nagyatádi sokáig ellenállt a fúziónak, mert helyesen érzékelte, hogy
Sokorópátkaiéknak nincs valóságos paraszti bázisuk. A földbirtokos, agrárius intellektuel
vezetés álláspontja szerint veszélybe sodorhatta a földreform követelését. Végül Horthy ésköre, valamint az antant nyomására (Clerk-misszió) Nagyatádinak be kellett látnia, hogyszéleskörű pártszövetségnek kell támogatnia a koncentrációs kormányt (Huszár-kormány). Az
egyesült párt négytagú elnökségében Sokorópátkai és Nagyatádi mellett Mayer János és
1582

Bethlen István gróf beszédei és írásai I. Válogatott beszédei, Budapest, Genius Könyvkiadó, 1933,
14.

1583

Ezt a folyamatot Sipos József több tanulmányban is áttekintette: SIPOS József, A Kisgazdapárt
kormánypárttá bővülése, in A Szegedi Tanárképző Főiskola Tudományos Diákköreinek Kiadványai, 1973, szerk. SIPOS József, KÓBOR Jenő, Szeged, 1973.; UŐ, A Kisgazdapárt és a Telekikormány lemondása, in A Móra Ferenc Múzeum Évkönyve 1978–79, Szeged, 1983.; UŐ, A
Kisgazdapárt és a Bethlen-kormány megalakulása, in A Móra Ferenc Múzeum Évkönyve 1980–
81/1, Szeged, 1984.; UŐ, A Kisgazdapárt fejlődése, struktúrája és eszmerendszere 1918–1922, in
Hatalom és társadalom a XX. századi magyar történelemben, Osiris Kiadó–1956-os Intézet,Budapest, 1995.; UŐ, Az Egységes Párt megalakításának történeti problémáiról, Múltunk, XLVII.
évf. 2002/1. szám.

1584

Magyarországi pártprogramok, szerk. GERGELY Jenő, GLATZ Ferenc, PÖLÖSKEI Ferenc, Kossuth,
Budapest, 1981, 34–40.

1585

Nagyatádi pártjának irányvonalát ekkor a Lovászy Márton és Heinrich Ferenc-féle Keresztény
Szocialista Párt programjával rokonította.

1586

Az 1919–1922 közötti belpolitikai és pártviszonyok áttekintésével az előszóban említett összefoglalások, tanulmányok, források mellett Sipos Péternek az Egységes Pártról szóló kéziratos
vázlatára, a szerző szíves engedélyével, nagy haszonnal támaszkodhattam.

1587

A párt programját ld: Magyarországi pártprogramok... 35–40.

546

Rubinek Gyula is helyet kapott, az „erős embernek” számító Nagyatádi Szabót tehát hárman
próbálták ellensúlyozni. A helyzet fonákságát az is mutatta, hogy Horthyék nemcsak attól
féltek, hogy a nemzeti hadsereg parasztbirtokos katonáit megosztja a két kisgazdapárt vetélkedése,1588 de attól is, hogy ha Nagyatádiék többséget szereznek a nemzetgyűlési választásokon, akkor nem tudják megakadályozni a demokratikus földreformot. A radikális földosztás
programját tehát még 1920 előtt semlegesíteni kellett. Másrészről Nagyatádi ugyan nem
tartott Horthytól és a szegedi csoporttól, de világosan felismerte, hogy dualizmusellenes
alapon csakis velük léphet szövetségre. Az egymásra utaltság így nyilvánvalóan kölcsönössévált. Mindezek után és az 1920-as választási siker ellenére sem tudtak a kisgazdák egyedül
kormányt alakítani. A 28 választókerületben leadott 346.995 mandátumból 20.648-at megszereztek ugyan, s ezzel végső soron megnyerték a választásokat, de a 164 nemzetgyűlési
mandátumból csak 71-et birtokoltak (68 hely jutott a Keresztény Nemzeti Egység Pártjának –KNEP –, a többin kisebb pártok osztoztak).1589 Az új koalíciós kormányban (SimonyiSemadam Sándor kormánya) Nagyatádi Szabó közélelmezésügyi tárca nélküli kisgazdaügyi
és Rubinek Gyula földművelésügyi miniszter lett. A többi minisztériumot keresztény, vagy
legitimista politikusok irányították. 1920 tavaszán a kisgazdapárt felvette nevébe a keresztényjelzőt, amely politikai irányváltást is jelentett. A párton belül felerősödött az a csoport, mely a
KNEP-el való szorosabb szövetséget sürgette és mozgolódásuk odáig jutott, hogy 1920.
március elején néhányan át akartak lépni a keresztény pártba. Az egész akció célja az volt,
hogy a KNEP egyedül alakíthasson kormányt, de mindez vereséggé változhatott volna, mert
Nagyatádiék így ellenzékbe szorulnak és felélesztik a radikális követeléseket. Ebből adódóan
az egységes kormányzópárt kialakítása lelassult és a frissen kinevezett kormányzó gyorsan
belátta, hogy egy tisztán KNEP-kormány a legitimizmus hatalomra jutását jelentheti.
Az egységes kormányzópárt létrejöttének másik forrása a keresztény pártok tábora volt,
ahol 1919. október 25-én alakult meg a Keresztény Nemzeti Egyesülés Pártja (KNEP) az
addigi kormánykoalíció (Friedrich-kormány) két pártjából.1590 A párt döntően az 1919.
október 23-án antant misszióban Budapestre érkezett Sir George Clerk közvetlen hatására
alakult,1591 és kezdetben Friedrich István töltötte be az elnöki tisztet. Valójában azonban
Huszár Károly volt a KNEP vezetője, mert Friedrichet legitimizmusa miatt az antant,
Horthyék és a kisgazdák, antiszemitizmusa miatt pedig a liberálisok is hevesen támadták.
Miután 1920 tavaszán a KNEP és a kisgazdapárt egyes csoportjai, a már ismertetett módon,1588

1919 őszén a két parasztpárt között sokáig nagy propagandaháború dúlt.

1589

Az 1920-as nemzetgyűlési választásokat részletesen elemzi: GERGELY Jenő, Titkos választás és
ellenforradalom – 1920, in Parlamenti képviselőválasztások 1920–1990. Tanulmányok, szerk.
FÖLDES György, HUBAI László, Politikatörténeti Alapítvány, Budapest, 1994, 44–83.; HUBAI
László, Magyarország XX. századi választási atlasza 1920–2000. I., Napvilág Kiadó, Budapest,
2001, 19–31.

1590

A Keresztény Szociális Gazdasági Párt és a Keresztény Nemzeti Párt egyesüléséről van szó. A
Keresztény Szociális Gazdasági Párt a Keresztény Szocialista Párt (Haller István, Giesswein
Sándor) és az Egyesült Keresztény Gazdasági Párt (Huszár Károly, Ernszt Sándor) fúziójából 1919
augusztusában alakult meg. A Keresztény Nemzeti Párt 1919. augusztus elején alakult a Tanácsköztársaság alatt szervezett, illegális ellenforradalmi társaságból (Fehér Ház) Csilléry András,
Schnetzer Ferenc és Friedrich István vezetésével. A párt kezdetben a Friedrich-kormány fő támasza volt, később 1920 áprilisa és 1922 januárja között a régi névvel és a KNEP-ből kiválva ellenzéki pártként működött. A KNEP-et alkotó pártokról bővebben: Magyarországi pártprogramok...
22–34.

1591

A Clerk-misszió történetéről: RÁNKI György, A Clerk-misszió történetéhez, Történelmi Szemle,
1967/2. sz.

547

egy új, egységes kormányzópártról tárgyaltak, Friedrich hat társával kilépett a KNEP-ből,ellenzéki pártként újraalakította és mintegy két évig működtette a Keresztény Nemzeti Pártot.
A KNEP-et 1919 októbere óta alkotó két keresztény párt helyi szervezetei bizonyos esetekben
az eredeti elnevezésükkel működtek és nem fuzionáltak. A párt 1920. július 12-én elfogadottprogramja1592 szerint koalíciót alkotott a kisgazdákkal, de megőrizte önállóságát. 1922
tavaszáig a mindenkori kormányok bázisát ez a koalíció adta. A KNEP egyik domináns részét
a keresztényszocialista-néppárti politikusok, ügyvédek, hivatalnokok, újságírók, katolikusértelmiségiek, a papi ranglétra alsóbb szintjén állók (Prohászka Ottokár püspök kivételével)35-40 fős tábora alkotta, akik többnyire csak abban értettek egyet, hogy helyre kell állítani alegitim monarchiát.1593 Miután a királykérdés ekkor még nem szerepelt a belpolitikai küzdelmek tengelyében, a KNEP egy laza pártszövetség tagjaként többnyire fenntartás nélkül támogathatta Simonyi-Semadam Sándor kormányát. Ebben a helyzetben történt az első kísérlet egy
egységes kormányzópárt létrehozására Klebelsberg Kunó és Teleki Pál irányításával.
Eredetileg a keresztény és kisgazda politikusok egy részét mindkét pártból ki kívánták vonniés egy Apponyi Albert, majd Bethlen István vezette koalíciós kormány tervét támogatták.1594
A Simonyi-Semadam-kormányt felváltó új kabinet összetételével kapcsolatban azonban apolitikai erők nem tudtak megegyezni. Bethlen egy döntően pártokon kívüli kormányt akart
saját jelöltjeivel, Horthy és Gömbös, akik már 1920 tavaszán felléptek a fehérterror ellen és
már ekkor Bethlenre kívánták a konszolidációt alapozni, erőteljesen sürgették a szoros
KNEP–kisgazda fúziót. Az eredeti elképzelés szerint Bethlen három tárcát saját jelöltjeivel
tölthetett volna be (pénzügy, külügy, honvédelem), három tárca élére azonban pártvezéreket
szántak (belügy, földművelésügy, vallás- és közoktatásügy). A konfliktus a belügyi, földművelésügyi és a kultuszminiszteri pozíciók elosztása kapcsán robbant ki, mert Bethlen abelügy élére először gróf Ráday Gedeont, régi bizalmasát javasolta, aki ekkor az Etelközi
Szövetség (Ex) Vezérkari Tanácsának volt a tagja. Ezt a kisgazdák és Horthy éppúgy
elutasították, mint Bethlen új jelöltjét, a régi Apponyi-hívőnek számító Tóth Jánost. A
kisgazdák paraszti szárnya hallani sem akart Rubinek Gyula földművelésügyi miniszter
megtartásáról és Nagyatádinak szántak komolyabb szerepet. A pártok azt sem fogadták el,hogy a kultusztárcát Haller István helyett Klebelsberg Kunó vagy Teleki Pál töltse be.1595
1920 őszén a magyar belpolitikát már élesen megosztotta a szabad királyválasztó–
legitimista ellentét. Mindez már a kormánypártokon belül is érezhető volt. A kisgazdák jó
része minden körülmények között Horthy mögé sorakozott föl, mert úgy érezték, hogy csak
így tartható meg az 1920 novemberében megvalósult Nagyatádi-féle földreform. A legitimisták és a mögöttük álló társadalmi-politikai erők (nagybirtokosság, katolikus egyház, arisztokrácia) szerint a kormányzóság csak átmeneti, az 1918 előtti rendszert vissza kell állítani. Az
első királypuccs után azonban a kisgazdák megbuktatták Telekit, mert nem határolódott elnyíltan a karlista Gratz Gusztávtól (aki ekkor külügyminiszter és a nemzeti kisebbségek tárca
nélküli minisztere volt), és Horthy is neheztelt rá, mert Teleki miniszteri ellenjegyzés nélkül
1592

Magyarországi pártprogramok... 50–52.

1593Főként Ernszt Sándor, Vass József, Grieger Miklós, Huszár Károly, Haller István, Sznercsányi
Jenő, Beniczky Ödön voltak a csoport hangadói. In SIPOS Péter, A bethleni Egységes Párt, kézirat,
7–8.

1594

Ez lesz a későbbi úgynevezett disszidens csoport magja, Klebelsberg Kunó, Teleki Pál, BorbélyMaczky Emil, Czettler Jenő, Fáy István, Karafiath Jenő, Kenéz Béla, Pallavicini Ödön, Sigray
Antal részvételével.

1595

Végül Bethlen helyett a létrejövő első Teleki-kormányban Ferdinandy Gyula lett a belügyminiszter, Rubinek Gyula megtartotta a földművelésügyet, Haller pedig – ha csak rövid ideig is – akultusztárcát. Erről bővebben: ROMSICS Ignác, Bethlen István... 109.

548

adott ki hadparancsot. Az első királypuccs után kormányra került Bethlen István a meglévő
pártszerkezet három főbb elágazása közül (KNEP, disszidensek, kisgazdák) valójában csak a
disszidensekre számíthatott, de pontosan tisztában volt azzal, hogy súlyuk a politikai palettán
jelentéktelen. Ezért a kisgazdákhoz történő ellentmondásos közeledés előtt és azzal sokszor
párhuzamosan megpróbálta egységbe tömöríteni a nemzetgyűlésen kívülálló erőket. Elsősorban a nagytőke és a nagybirtokosok pártjai, klubjai jöhettek számításba, így a Nemzeti
Középpárt, a Magyar Rendpárt, a Függetlenségi és 48-as Párt, a Tisza István Társaskör,
valamint a Magyar Nemzeti Szövetség. Mindezekkel párhuzamosan és ügyes taktikával
megindult a kisgazdapárt megnyeréséért folytatott többfrontos küzdelem. 1921 első felében akisgazdapárt különféle csoportjai még elég széles társadalmi rétegeket fedtek le (aföldnélküliektől a földbirtokosokig, dzsentrik, katonatisztek, kispolgárság, vidéki értelmiségstb.), ezek megnyerését elsősorban gazdasági követeléseik teljesítésével lehetett elérni. A
kormány 1921 áprilisától fokozatosan megszüntette a mezőgazdasági termékek rekvirálását, afelvásárlási ár duplájáért vásárolt az állam gabonát, visszaállították a zöldség, gyümölcs,gabonafélék szabad forgalmát és a szarvasmarha, juh, sertés szabad kivitelét. A Nagyatádiféle földreform gyorsítása érdekében a belügyminiszter 1921. május 14-én utasította afőispánokat a házhelyek kijelölésére és a kishaszonbérletek gyorsabb megszervezésére. Tíz
nappal később a kormányzó kinevezte az Országos Földbirtokrendező Bizottság (OFB) 36
tagját, majd május 27-én kormányhatározat született az gabona és liszt új belföldi szabadforgalmáról. Ezek a döntések a földbirtokkal rendelkezők elég széles körét érintették és acsereérték az egységes kormánypárt megalakításának kisgazda támogatása volt. Nagyatádiék
azonban úgy akarták a kisgazdapártot kormánypárttá bővíteni, hogy a saját programjukat
képviselő politikusok legyenek az új párt meghatározó vezetői. Ez nem felelt meg Bethlen
elképzeléseinek és úgy tűnt, ezen a téren Nagyatádi sem enged. 1921. június 12-én Nagyatádi
az Országos Földműves Szövetség ceglédi alakuló nagygyűlésén kijelentette: „...ha elveinknek, programunknak sarkalatos pontjait kellene feláldoznunk, akkor otthagyjuk a kormányt ésellenzékbe megyünk.”1596 A huzavona Bethlen és csoportja, valamint a kisgazdapárt liberálisagrárdemokrata szárnya között egész nyáron tartott. Ennek csúcspontjaként, 1921 kora őszén
robbant ki az úgynevezett Eskütt-ügy, melynek megítéléséről eltérőek az álláspontok, az
azonban bizonyos, hogy Bethlen ezzel a kisgazdapárt vezetését kívánta lejáratni.1597 Az őketért súlyos vádak miatt a kisgazdák liberális-agrárdemokrata szárnya 1921. október 7-énellentámadásba ment át és tíz pontban követelték a legfontosabb célkitűzéseik végrehajtását.
A földbirtokreform, a közigazgatás demokratizálása, az általános, titkos választójog, a jogrendés a polgári szabadságjogok biztosításának követelése a párt újkonzervatív-agrárius csoportjában nem talált támogatókra, ők inkább a Bethlennel való megegyezést keresték. Ez utóbbi
csoport törekvéseit segítette a második királypuccs (és annak sikertelensége), valamint az
emiatt 1921. november 3-án elfogadott detronizációs törvény. Ezek után a kereszténypárti(KNEP) konzervatív-legitimista arisztokrata csoport már nem akarta Bethlen kormánypártját.
Ezzel párhuzamosan és az események hatására nemcsak a Gömbös-csoport erősödött meg, dea bomlófélben lévő Kisgazdapárt is. Ennek ellenére a miniszterelnök, utolsó próbálkozásként,az év végén újra csak a régi, királypuccs előtti koncepciója alapján kívánta létrehozni az
1596

Idézi: SIPOS József, i. m., 426.

1597

Eskütt Lajos Nagyatádi személyi titkára volt, előbb a kisgazdapártban, majd a Földművelésügyi
Minisztériumban is. Még az első Teleki-kormány idején kiderült, hogy Eskütt, más minisztériumi
tisztviselőkkel együtt, pénzért árulta a közélelmezési cikkek exportját lehetővé tevő miniszteri
engedélyeket. Bethlen a botrányt 1921 őszén „felmelegítette”, Romsics Ignác szerint azért, hogy
Nagyatádit lejárassa, csoportját elszigetelje és a kisgazdapárt konzervatívjainak leválasztásával
egy konzervatív-legitimista jellegű kormánypártot hozzon létre. In ROMSICS Ignác, Bethlen
István... 142.

549

egységes kormánypártot. Az általa Nemzeti Egység Pártjának nevezett kormányzati erő megalkotásáról 1921. október 21-i pécsi beszédében részletesen is szólt: „...Nincs olyan elvi vagy
tárgyi ellentét a két kormányzópárt között, amely a kibékülést és az összeolvadást lehetetlenné
tenné. A kisgazdapárt a falu érdekét képviseli, az agrár érdekeket. ... A másik párt akeresztény magyar intelligencia, a városi elemek, a munkásosztály érdekeit tartja szem előtt,de a kisgazda-társadalom érdekével, valamint az agrárérdekekkel sem akar szembehelyezkedni. Világnézeti különbség a két párt között egyáltalán nincs. Nem tekinthető egyik párt
sem kizárólag egy társadalmi osztály szószólójának. ...Nálunk a keresztény nemzeti és agrár
irányzat csak együttesen lehet hivatva az országot kormányozni. A kisgazda-társadalom
támasza nélkül egészséges és demokratikus kormányzat ma Magyarországon el sem
képzelhető. De ez az osztály vezetésre és irányításra szorul, a történelmi magyar intelligenciaáltal, amelynek tudása, képzettsége, látóköre és kipróbált hazafiassága nélkül egészséges,egységes kormányzat soha ki nem alakulhat ebben az országban. ...Nekünk szükségünk van amagyar intelligencia túlnyomó többségének támogatására, tekintet nélkül arra, hogy a múltban ennek az intelligenciának egyes tagjai milyen közjogi párthoz tartoztak. Ma nincsenek
többé közjogi harcok... Nem mechanikus egységre, hanem organikus lelki egységre vanszükség. ...A falusi és agrárérdekeket kell kiépítenünk. ...Újból életképessé kell tennünk éshatalomhoz kell juttatnunk a magyar keresztény intelligenciát.”1598
Miután Nagyatádiéknak 1921. november végén sikerült megakadályozni az egységes
kormánypárt legitimista alapú létrehozását (felhasználva a második királypuccs okozta
hangulatot), Bethlen bosszúból az 1921. december 3-én újjáalakított kormányából kihagyta akisgazda vezért.1599 A decemberi kormány-átalakításnál főként az újkonzervatív-agrárius
csoport képviselői jutottak miniszteri és egyéb tisztségekhez, Mayer János mellett Schandl
Károly földművelésügyi minisztériumi, Gömbös Gyula pedig miniszterelnökségi államtitkár
lett. Ekkorra már napirendre került a legitimistákkal való szakítás, a kisgazdapárt programjának látszólagos elfogadása és a párt kormánypárttá bővítése. A kisgazdapárton belüli
mérsékelt neokonzervatív csoport ellensúlyozta Nagyatádiékat és Bethlen egységes párti
tervei mellett állt. A Bethlennel való megegyezést és az egységes kormánypárt létrehozását
nem csupán a kormányzati pozíciókhoz jutott agrárius–újkonzervatív szárny szorgalmazta,
hanem sürgették a belpolitikai események is (a soproni népszavazás, a Bethlen–Peyerpaktum, a karácsonyi amnesztia, a karlisták mozgolódásai stb.). A szélesebb egység érdekében és a választásokra készülve Bethlen miniszteri tárcát adott Klebelsberg Kunónak (belügy,
majd vallás- és közoktatásügy), aki ekkor a disszidens csoport egyik vezérének számított, és
Kállay Tibornak (pénzügyminiszter 1921–1924 között), a nagytőke emberének is. A legitimisták sem adták fel könnyen, választójogi követeléseket fogalmaztak meg, és mindenáron elakarták kerülni a felaprózódást. 1921. január 4-i értekezletükön Andrássy követelte Bethlen
lemondását és a német követ aznapi jelentése szerint az egész rendszert meg akarták
buktatni.1600 Ebben a helyzetben Nagyatádiék 1922 januárjában bonyolult tárgyalásokba
kezdtek Bethlenékkel, melynek során a miniszterelnök belülről úgy próbálta bővíteni a kisgazdapártot, hogy beültette oda saját csoportját (a disszidenseket) és a földbirtokosneokonzervatív agrárius érdekképviseleti csoportra támaszkodott. Ezzel egy időben harcot
hirdetett a karlisták ellen és bejelentette, hogy a disszidensekkel együtt be kíván lépni a kis1598

Bethlen István gróf beszéde a királykérdésről és a legitimizmusról. Pécs, 1921. október 21., in
Bethlen István gróf beszédei és írásai I. Válogatott beszédei... 192–196.

1599

Nagyatádi helyett négy hónapig Mayer János került a kormányba, majd 1922. április 16-tól
egészen 1924-ben bekövetkezett haláláig újra Nagyatádi Szabó István volt a földművelésügyi
miniszter.

1600

Országos Levéltár, Filmtár, 10931. doboz. Idézi: SIPOS Péter, A bethleni Egységes Párt ... kézirat 19.

550

gazdapártba. Mindez a kisgazdapárt 1921. január 5-i értekezletén hangzott el, s azt két nap
múlva az MTI is kommentálta: „A Magyar Távirati Iroda jelenti: Beavatott helyen, munkatársunk előtt, Bethlen István gróf miniszterelnöknek a Kisgazdapárt csütörtöki vacsoráján
mondott beszéde kapcsán az alábbi nyilatkozatot tették: A miniszterelnök, híven az újkormány megalakulásakor kifejtett programjához, a zilált pártviszonyok rendezésére azidőpontot elérkezettnek látja. Hajlandóságát nyilvánította ezért arra, hogy a Kisgazdapárttal
egyesüljön. Ez az egyesülés már régóta várt döntő lépés a miniszterelnök tervének
keresztülviteléhez, mely egy egységes, szilárd kormányzópárt megalakítására irányul... A
mozgalom célja mindazoknak egyesítése, akik a fennálló törvényes rend megerősítésében
látják a nemzet további fennmaradásának egyedüli biztosítékát.”1601
Nagyatádi és csoportja mindezt elfogadta, mert aggódtak a legitimisták erősödése miatt, decsak a kisgazdapárt kibővítésére voltak hajlandók. Továbbá, az elkövetkezendő választásokkapcsán ragaszkodtak a községenkénti közvetlen és titkos szavazáshoz és elvetették aműveltségi cenzust (Bethlenék javaslata szerint négy elvégzett elemi iskolai évhez kellene aválasztójogosultságot kötni). 1922. január 25-én este a kisgazdapárt értekezletén a többség
elfogadta az Egységes Párt létrehozását, annak hangsúlyozásával, hogy a párt „programjának
változatlan fenntartása mellett felveszi nevébe a polgári jelzőt, és egységes táborba szólítja
mindazokat, akik a párt elveit magukévá teszik”.1602 A disszidens csoport némi kezdeti
ellenállás után 1921. február 2-án Bethlennel együtt hivatalosan is belépett a kisgazdapártba, saz így kibővült kormánypárt Keresztény-Keresztyén Kisgazda Földmíves és Polgári Párt
(Egységes Párt) néven formálisan is megalakult. Valójában azonban az Egységes Párt
kialakulása egészen az 1922. májusi nemzetgyűlési választásokig eltartott, a kisgazdák vidéki
szervezeteiben is végbement. A folyamat ekkor inkább tekinthető a kisgazdapárt kormánypárttá bővülésének, mint felszámolásának, de a későbbiekben az ekkor még markánsan
jelenlévő liberális-agrárdemokrata csoport és program szinte teljesen súlytalanná válik az
Egységes Párton belül. A pártfúzió következményeként a kisgazdapártból távoztak alegharcosabb parasztdemokraták és a KNEP is szétesett. A keresztény pártból kivált Andrássy
Gyula csoportja,1603 majd a maradék is két részre szakadt.1604 De a volt kisgazdapárt
struktúrája, eszmerendszere is lényegesen átrendeződött. Az új kormánypárthoz az uralkodó
osztályok nem karlista csoportjai mellett a nagybirtokosok és a nagytőke képviselői iscsatlakoztak. A magasabb államhivatalnoki rétegek mellett a párt gyorsan megnyerte a városi
jómódú értelmiség befolyásos csoportjait is. Az új kormánypárt élén álló szűkebb négytagú
intézőbizottság összetétele (Bethlen István, Klebelsberg Kunó, Gömbös Gyula, Nagyatádi
Szabó István) a párt mögött álló politikai elit egy-egy csoportját képviselte. Az intézőbizottság a pártot irányította és 1922 tavaszára a döntő feladat már az országgyűlési választásokra
történő eredményes felkészülés volt. Az Egységes Párt történetében új időszak kezdődött, arendszer legfőbb stabilizáló tényezőjévé kellett válnia.

1601

Országos Levéltár. MTI. Magyar Kiadás. 1922. január 7. sokszorosított másolat. In Iratok azellenforradalom történetéhez... II., 255.

1602

SIPOS József, A Kisgazdapárt fejlődése, struktúrája ... 428.

1603

Andrássy Keresztény Földmíves és Polgári Párt néven egy határozottan legitimista politikai erőthozott létre, mely 1923 decemberéig létezett és 11 parlamenti mandátumot szerzett az 1922
május–júniusi választásokon.

1604

A volt keresztényszocialisták (Haller István vezetésével) a választásokon Keresztény Nemzeti
Egyesülés néven indultak és az Andrássy-csoporttal az úgynevezett Szövetkezett Keresztény
Ellenzéket alkották a parlamentben. A Huszár–Ernszt–Wolff-csoport (a hajdani Katholikus Néppártra alapozva) az eredeti nevet megtartva (Keresztény Nemzeti Egység pártja) politizált.

551

KEREPESZKI RÓBERT
A bajtársi egyesületek tevékenységea Debreceni Egyetemen (1921–1939)„Kultúra, nemzet, identitás” – ezek a fogalmak a két világháború között különösen nagy
jelentőséggel bírtak mind a nagypolitikában, mind a hétköznapi életben. A jelen áttekintésben
arra teszek kísérletet, hogy bemutassam, mit jelentettek ezek a korszak magyar egyetemi
ifjúsága, szűkebb értelemben a magyar tudományegyetemeken működő, a Turul Szövetség
kereteibe tartozó bajtársi egyesületek számára – elsősorban debreceni vonatkozásokban. A
témaválasztást elsősorban a VI. Nemzetközi Hungarológiai Kongresszusnak otthont adó
Debreceni Egyetem közelgő centenáriuma motiválta, és az a körülmény, hogy ezekről azegyesületekről egyelőre kevés szakmai munka született.1605
Mindenekelőtt érdemes röviden összefoglalni az egyetemi bajtársi egyesületek központjának, az Országos Turul Szövetségnek a kialakulását, és bemutatni annak jellegét. Ez azegyesület a Horthy-korszak születésével együtt jött létre, éppen emiatt a két világháború
közötti Magyarország egyik legjellemzőbb társadalmi szervezete volt, mely beilleszkedettabba a sorba, ahol a Magyar Országos Véderő Egyesület (MOVE), az Ébredő Magyarok
Egyesülete (ÉME), az Etelközi Szövetség (EX), a Keresztény Nemzeti Liga vagy a Magyar
Orvosok Nemzeti Egyesülete (MONE) is található.1606
A forradalmak utáni rendcsinálás egyetemi vonatkozásait Ladányi Andor részletesentárgyalta.1607 Eszerint 1919 augusztusában egyetemi karhatalom létesült, úgynevezett„egyetemi zászlóaljak” jöttek létre a budapesti egyetemeken, melyek elsődleges feladata az
volt, hogy a forradalmak, elsősorban a tanácsköztársaság exponenseit (tanárokat, hallgatókat)eltávolítsák a felsőoktatási intézményekből. Ennek megfelelően a budapesti egyetemi
karhatalmi alakulatokat a kormány anyagilag is támogatta: 1919 augusztusában a magyar
minisztertanács hozzájárult ahhoz, hogy a „zászlóaljak segélyezésre szoruló tagjai részére

1605

A vonatkozó szakirodalomból lásd KEREPESZKI Róbert, Ifjúsági egyesületek a debreceni Tisza
István Tudományegyetemen a két világháború között, in Közlemények a Debreceni Tudományegyetem történetéből IV, szerk. HOLLÓSI Gábor, A Debreceni Egyetem Történelmi és Néprajzi
Doktori Iskolájának kiadványa, Debrecen, 2006, 51–62.; LADÁNYI Andor, Az egyetemi ifjúság azellenforradalom első éveiben (1919–1921). Akadémiai Kiadó, Budapest, 1979, (Értekezések atörténeti tudományok köréből 88.); ROZS András, A Turul Szövetség szervezete Pécsett, 1923–
1945, Pécs, 1989,171–189. (Baranyai Levéltári Füzetek 123.); TÓTH Pál Péter, Metszéspontok. A
Turultól a Márciusi Frontig, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1983.; UJVÁRY Gábor, Egyetemi ifjúsága „neobarokk társadalomban”. Bajtársi szövetségek, egyetemi és főiskolai egyesületek a két világháború közötti Magyarországon, in Hatalom és társadalom a XX. századi magyar történelemben,
szerk. VALUCH Tibor, 1956-os Intézet–Osiris Kiadó, Budapest, 1995, 453–459.

1606

A felsorolt szervezetekről lásd DÓSA Rudolfné, A MOVE. Egy jellegzetes magyar fasiszta szervezet, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1972; KOVÁCS M. Mária, Aesculapius militans. Érdekvédelem éspolitikai radikalizmus az orvosok körében, 1919–1945, Valóság, 1985, 8. sz., 69–83.; ZINNER
Tibor, Adatok a szélsőjobboldali egyesületek megalakulásának körülményeihez, Történelmi
Szemle, 1979/3–4. 562–576.; UŐ, Az ébredők fénykora, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1989.

1607

LADÁNYI Andor, i.m, 1979. 74–106.

552

fejenként 500 korona gyorssegélyt” adjanak, és ennek fedezetére ekkor 600 ezer koronátszavazott meg.1608
Azonban a „rendcsinálás” nagyon hamar szélsőséges antiszemita megmozdulásokba
csapott át: az egyetemi karhatalom tagjai megverték, majd kidobták az egyetemről a zsidó
hallgatókat, vagy be sem engedték őket az intézményekbe. Ezt mutatja Gaál Jenőnek, a Műegyetem professzorának visszaemlékezése is: „a zsidóság ellen nagy és tevékeny ellenszenv
mutatkozik. (...) A fiatalság az egyetemi menzán és a műegyetemen veri a zsidó
hallgatókat”.1609 Ezek az események szinte naponta megismétlődtek a budapesti egyetemeken,
a karhatalmak tagjait támogatta és bujtogatta az Ébredő Magyarok Egyesülete is, és ez aszélsőséges antiszemita közhangulat nagyban hozzájárult ahhoz, hogy 1920-ban a magyar
országgyűlés (ahol sok „ébredő” politikus foglalt helyet) elfogadja a zsidó hallgatók egyetemi
felvételét korlátozó numerus clausus törvényt.1610
Az egyetemi zászlóaljak megszüntetésében az egyetemi munkát nagyban hátráltató
antiszemita tevékenység mellett az a körülmény is közrejátszott, hogy a trianoni béke
ratifikálása és a nemzetközi megítélése miatt a magyar kormány számára is egyre terhesebbé
váltak ezek a karhatalmak, és a fenntartási költségük is magas volt (például az egyetemi
zászlóaljak finanszírozása a minisztertanács szerint 3,3 millió koronába került). Ezért akormány 1921 augusztusában határozta el a „legmegbízhatóbbnak” bizonyuló karhatalom, az
egyetemi zászlóaljak végleges felszámolását. Azonban a kényelmetlen teherré váló
tevékenység ellenére a konszolidáció kezdeti időszakában a magyar vezető rétegnek továbbra
is szüksége volt ezekre a szervezetekre, ezért a minisztertanács szükségesnek érezte, hogy
ezek „valamilyen elfogadható formában továbbra is fenntartassanak”. Ezért a tagokat be
akarták sorolni a különböző egyetemi sportegyesületekbe, internátusi elhelyezést kaptak, és avallás- és közoktatásügyi minisztérium tervbe vette külön ösztöndíj folyósítását is.1611 Ez ishozzájárult ahhoz, hogy az új típusú ifjúsági szervezetek, a bajtársi egyesületek megjelenhettek a magyar egyetemeken.
Az egyetemi karhatalom működésével párhuzamosan, 1919. augusztus 18-án jött létre a
Magyar Egyetemi és Főiskolai Országos Nemzeti „Turul” Szövetség Előkészítő Bizottsága,
melynek célja az volt, hogy társadalmi egyesületként szervezeti keretet adjon a tudományegyetemek hallgatóságának mozgalmaihoz.1612 Hasonlóan az egyetemi zászlóaljakhoz, a Turulis az egyes fakultások „kebelén belül” külön szervezeteket alkotott. Így alakult meg ünnepélyes
keretek között 1920. július 11-én az első nyolc bajtársi egyesület. A Turul Szövetség és a1608

Magyar Országos Levéltár K27 Minisztertanácsi Jegyzőkönyvek [a továbbiakban MOL K27 Mt
Jkv.] 1919. augusztus 20-i ülés, 7. szám1609GAÁL Jenő, Élmények és tanulságok, Magyar Történelmi Társulat, Budapest, 1940, 553–554.

1610

A numerus clausus törvényre vonatkozó szakirodalomból lásd BARTA Róbert, A numerus clausus
és a baloldali magyar közvélemény, Sic Itur Ad Astra, 1990. 1–2. sz., 8–32.; GYURGYÁK János, A
zsidókérdés Magyarországon. Politikai eszmetörténet, Osiris Kiadó, Budapest, 2001; HALLER
István, Harc a numerus clausus körül, Budapest, 1926; KARÁDY Viktor, A numerus clausus és azsidó értelmiség, in Vázsonyi Vilmos emlékezete. Emlékkonferencia Vázsonyi Vilmos életművéről,szerk. KŐSZEG Ferenc, AB Beszélő, Budapest, 1995; N. SZEGVÁRI Katalin, Numerus clausus
rendelkezések az ellenforradalmi Magyarországon. A zsidó és nőhallgatók főiskolai felvételéről,Akadémiai Kiadó, Budapest, 1988.

1611

MOL K27 Mt. Jkv. 1921. augusztus 5-i ülés, 28. szám

1612

A műegyetemisták bajtársi egyesülete a Hungária volt, mely a Turulhoz hasonlóan épült fel. 1921ben jött létre a katolikus jellegű bajtársi egyesület, a Foederatio Emericana, majd 1927-ben alegitimista jellegű Szent István Bajtársi Szövetség.

553

különböző bajtársi egyesületek létrejöttéhez a nagy hagyományokkal rendelkező, 19. századi
német ifjúsági szervezetek, a Burschenschaftok szolgáltak mintaként.1613 Ujváry Gábort idézve:„A nélkülözés, a túlzsúfoltság, az elhelyezkedési problémák, az elszakított területekről érkezettek gyökértelensége és identitászavara szinte parancsolták az ifjúság szervezkedését ésegyesületekbe tömörülését. Ezt segítette és erősítette, a fiatalok mozgolódását pedig politikaivágányra terelte az 1918–1919-es élmények és tapasztalatok hatása, az 1919 és 1921 közötti
kormányoknak a felsőoktatás-politikában is világosan felismerhető tehetetlensége, a frontról
hazatért egyetemisták „bajtársi szelleme”, valamint az a tény, hogy az egyetemi és főiskolai
hallgatók zöme meglehetősen homogén társadalmi közegből, a „középosztályból” és a jómódú
polgárságból került ki”.1614 A bajtársi egyesületek kezdetben csak a hallgatók kisebb részét
tömörítették, azonban Ladányi Andor szerint „az ellenforradalom első éveiben is igen nagy
súllyal rendelkeztek, elsősorban szervezettségük, fokozódó aktivitásuk és különösen az
egyetemi zászlóaljakkal való összefonódottságuk következtében”.1615
A Turul bajtársi egyesületeinek világnézetére elsősorban a nacionalizmus és az irredentizmus volt jellemző. Célkitűzéseik között első helyen szerepelt „magyar faji (nemzeti) öntudat
felébresztése, ébrentartása, a nagy magyar Birodalom megvalósítása”, de ezt „nem revíziós
szólamokkal, hanem a magyar katonai eszmények ápolásával, a fegyelem fenntartásával” kívánták elérni. Ideológiájuk másik alapja az antiszemitizmus, a „magyar fajvédelem” volt, melynek
a dualizmus koráig visszanyúló előzményei voltak, melyet felerősítettek a forradalmak,
elsősorban a tanácsköztársaság hatásai is.1616
A Turul és a hozzá tartozó bajtársi egyesületek alapszabályai 1617 kimondták, hogy a szervezet politikával nem foglalkozik, ennek ellenére le kell szögeznünk, ezektől az egyesületektől nem állt távol a politika, sőt, olykor a politika eszközeivé is váltak, és mivel a Turulegy országos hálózatot alakított ki, ebből adódóan ez egy jól felépített, talán átláthatatlannaktűnő társadalmi szervezet, egyúttal politikai „rendszer” is volt.
Rozs András megállapítása szerint az egyetemek azonos karain azonos elnevezésű bajtársi
egyesületeket szerveztek, ahol lehetett, a tudományágra jellemző nevet adtak, de nem minden
lehetséges esetben (pl. a jogi karok hallgatóságát összefogó bajtársi egyesületet mindenhol„Werbőczynek” nevezték; a névválasztás világos: Werbőczy állította össze a 16. század elején a1613

A német ifjúsági szervezetekről lásd BALDER, Hans-Georg, Geschichte der Deutschen Burschenschaft, WJK-Verlag, 2006; BRUNCK, Helma, Die Deutsche Burschenschaft in der Weimarer
Republik und im Nationalsozialismus, München, Univeristas, 1999; Zorn, Wolfgang, Student
Politics in the Weimar Republic, Journal of Contemporary History, Vol. 5. No. 1. (1970) 128–143.

1614

UJVÁRY Gábor, i. m., 1995, 453. Maguk a Turul tagjai is hasonlóan látták a „bajtársi eszme”
kialakulásának társadalmi és politikai okait egy 1930-as évek második felében terjesztett kiadványukban: „A bajtársi eszmét a világháború és az utána következett összeomlás kálváriájában akegyetlen magyar sors formálta ki az önmagukért és fajtájukért szenvedő magyarok lelkében. A
bajtársi eszme tehát a magyar sorsközösség gondolatát jelenti, nemzeti szempontból minden másértékmérőnek a háttérbe szorításával”. A Turul világnézeti irányelvei és bajtársi útmutató, szerk.
KALOTÁS Antal, SZENDRŐDY Miklós, Turul Sajtóvállalat, Budapest, 1937, 3. [a továbbiakban
Bajtársi útmutató]

1615LADÁNYI Andor, i. m., 1979, 107.

1616

A dualizmus kori egyetemi antiszemitizmusról lásd SZABÓ Miklós, Az újkonzervativizmus és ajobboldali radikalizmus (1867–1918), Új Mandátum, Budapest, 2003, 184–208, 265–270.;ERDÉLYI Ernő, A mi utunk. A Turul Szövetség története, útja, célkitűzései, K. n., Pécs, 1940, 10–12.

1617

A „Turul” Szövetség (...) és a szövetség szerves részét képező Bajtársi Egyesületek és Bajtársi Törzsek (vegyestörzsek) Alapszabályzata, K. n., H. n., 1927. A belügyminiszter 1926-ban hagyta jóvá.

554

Hármaskönyvet, amely a korszak legjelentősebb magyar jogi kézikönyve volt). Az azonos
karok azonos egyesületei azonban szervezetileg semmiféle kapcsolatban nem voltak egymással,
az egyesületek csak a helyi, kerületi vezérségüknek voltak alárendelve, a vezérségek pedig az
országos fővezérségnek (tehát például a debreceni bölcsészek „Árpád” Bajtársi Egyesülete nem
volt alárendelve a budapesti „Árpádnak”). A különböző kari egyesületek viszont egymással
egyenrangúak voltak.1618
A bajtársi egyesületek az írásbeli érintkezésre az úgynevezett „szolgálati jegy” formáját
használták. Az irat bal felső sarkában kellett feltüntetni a kibocsátó egyesület nevét, címét, ajobb felsőben pedig a küldő nevét és rangját. Középre a „Szolgálati jegy” szavakat, alá akeltezést (hely, év, hónap, nap) és a Trianon óta számított évet kellett írni. A szöveg csakis„Utasítom”, „Értesítem”, „Jelentem” vagy „Kérem” szavakkal kezdődhetett, „a befejezésnél
minden udvariassági szólam mellőzendő” volt.1619
A Turulba belépő új tagok három félévig úgynevezett daruk voltak, akik annak a karnak arendes, vagy rendkívüli hallgatói, amely mellett a bajtársi egyesület működött – mindaddig,
míg az egyetem, főiskola fegyelmi hatósága alá tartoztak, tehát oklevelük, diplomájukátvételéig. A három félév alatt a daruk a gyűléseken nem rendelkeztek szavazati- és szólási
joggal sem, tisztségekre nem voltak választhatók. A próbaidő után leventévé avatták őket,megkapták a szavazati- és szólási jogot, a tisztségre nemcsak választhatók lettek, hanem
kötelesek is voltak elvállalni azt a pozíciót, amelyre a gyűléseken megválasztották őket. Az
egyetem elvégzése után a leventék dominusok („öregurak”) lettek. Az egyesületek tagjai
voltak a patronusok („védőurak”), aki az egyetem, illetve a kar, mely mellett az illető bajtársi
egyesület működött, azon rendes, rendkívüli vagy magántanárai, kiket az egyesület nagygyűlésén, a törzsfői tábor indítványára a „Turul” Szövetség Nagy Tanácsa előzetes jóváhagyása mellett erre felkért és megválasztott. Ez a megválasztás életfogytig szólt, de látunk
majd példát arra, hogy mind a patronusok, mind a dominusok elhagyják idővel ezeket aszervezeteket. A patronusok maguk közül jelöltek az egyesületek élére magistert, tanárelnököt, akinek azonban csak kevés befolyása volt az egyesületek életére.1620 A Turul igyekezettminél hamarabb országos hálózatot kialakítani, és az 1930-as évek végére már hat regionális
kerület (Budapest, Debrecen, Szeged, Pécs, Kecskemét, Győr) és ezek keretében 85
tagegyesület tartozott a bajtársi szövetség zászlaja alá; a debreceni a harmadik legnagyobb
kerület volt a maga 13 tagegyesületével.
Mielőtt a Turul debreceni kerületének és tagegyesületeinek létrejöttére rátérnénk, érdemes
röviden szólni arról, hogy milyen volt az egyetemi egyesületi élet a bajtársi egyesületek
megalakulása előtt. A Debreceni M. Kir. Tudományegyetemet 1912-ben alapították, deszerencsétlen módon a kapuit csak 1914-ben nyithatta meg a hallgatók előtt, így az új
intézmény első évei egybeestek az első világháborúval. Természetesen – a világháború okozta
alacsony hallgatói létszám és a kevésbé hatékony oktatói munka ellenére – alakult ifjúsági
1618

ROZS András, i. m., 1989, 177.

1619

A Turul debreceni kerületének irataiból csak néhány ilyen szolgálati jegy maradt fenn, ami nagy
hátrány az ilyen egyesületek bemutatásakor. Például a helyi „Árpád” Bajtársi Egyesülethez 1932
májusa és 1933 júniusa között 158 ilyen szolgálati jegy érkezett, ugyanezen idő alatt az egyesület
vezérsége 124 iratot adott ki. Ugyan a beérkezett és kiadott ügyiratokat szabályszerűen iktatták,
azonban az ekkor keletkezett 282 szolgálati jegy közül egyetlen egy sem áll már rendelkezésünkre.
Beszámoló az „Árpád” B. E. 1932/33. évi működéséről, in Acta Regiae Scientiarum Universitatis
Hungaricae Debreceniensis de Stephano Tisza nominatae. [A debreceni M. Kir. Tisza István
Tudományegyetem Almanachjai és Évkönyvei, 1921–1945. a továbbiakban Alm. és Évk...]1932/33, Debrecen, 1933, 397. A szolgálati jegy formulájáról lásd Bajtársi útmutató, 83–84.

1620

Lásd Turul-alapszabály, i. m., II. rész, I. fejezet, 6–7.§. 13–14.

555

egyesület, az Egyetemi Kör. Azonban különösen a világháború után ez a szervezet veszített ajelentőségéből, és több forrás szerint a Kör élete inkább egy kaszinóra hasonlított, mintsem
egy hatékony, az ifjúság érdekeit képviselő egyetemi egyesületre. Éppen ezért érezhették
maguk az egyetemi hallgatók is szükségét erősebb, tekintélyesebb és az ifjúság érdekeit
markánsabban képviselő egyesület(ek) létrehozásának, amit mind a tagok, mind az egyetem
vezetése komolyan vesz.1621
Ennek ellenére a Turul Szövetség kialakulása Debrecenben lassú folyamat volt, mely
jóval az országos központ kialakulása után vehette kezdetét. Ez több okkal magyarázható.
Elsősorban azzal a körülménnyel, hogy 1920 tavaszáig a város román megszállás alatt állt,mely gátolta az „ellenforradalmi” és nacionalista szervezkedéseket. Szintén közrejátszott arománok jelenléte egy másik fontos tényező kialakulásában. Az első világháború után ahallgatói létszám nagyarányú felduzzadása figyelhető meg, de csak a főváros felsőoktatási
intézményeiben: a területi elcsatolások miatt ideiglenesen Budapesten működött a „menekült”
kolozsvári és pozsonyi egyetem is, így a frontról visszatért „háborús évfolyamok” és az új
hallgatók is főként ezekbe az intézményekbe kerültek.1622 Közöttük alakult ki az Ujváry
Gábor által is megfigyelt bajtársi szellem, amely épp a román megszállás miatt Debrecentől
még messze volt.
A Turul debreceni szervezkedése csak az 1919/20-as tanév végére ért el eredményt. Ezt
támasztja alá a bölcsészkar akkori dékánja, Rugonfalvi Kiss István az egyetemi tanácshoz
továbbította két bölcsészhallgató panaszát arról, hogy őket egy Tamássy nevű joghallgató „aTurul Szövetség nevében megakadályozta az előadások látogatásában, illetve felszólította őket,hogy az előadások látogatásától mindaddig tartózkodjanak, míg a Turul Szövetség őket nem
igazolta”.1623
Az egyetemi tanács az eset kivizsgálására bizottságot állított fel Szentpéteri Kun Béla jogi,
Rugonfalvi Kiss István bölcsészkari dékán és Erdős József professzor részvételével. A bizottság
Tamássy kihallgatásáról készített jegyzőkönyve jól szemlélteti a Turul módszereit, és
alátámasztja azt, hogy a helyi Turul az országos központ indíttatására, illetve annak irányítása
alatt jött létre. Tamássy a következőket vallotta: „Való igaz, hogy 1920. június 7-én vagy 8-án
megjelentem Pokoly professzor úr órája előtt a rektori hivatal mellett lévő bölcsészkari
teremben – több egyetemi hallgatóval együtt s ezek jelenlétében azt a kérdést intéztem atöbbiekhez, hogy van-e köztük zsidó. Mire egy nőhallgató jelezte, hogy ő zsidó. Ekkor én arraszólítottam fel, hogy addig tartózkodjék az előadások látogatásától, míg arra a Turul
Szövetségtől igazolványt nem kap”. Tamássy elismerte, hogy más alkalommal is felszólította abölcsészeket, hogy addig ne járjanak előadásra, amíg nem igazolják magukat.1624 Ez az első1621

A debreceni egyetem történetéről lásd VARGA Zoltán, A Debreceni Tudományegyetem története I,
1914–1944, K. n., Debrecen, 1967. Az Egyetemi Körről KEREPESZKI Róbert, i. m., 2006, 51–53.

1622

Jellemző adat, hogy amíg a debreceni egyetemre az 1919/20-as tanév első félévében 744 hallgató
iratkozott, másfél évvel később, az 1920/21-es tanév második félévére már csak 441. Ezzel szemben a Budapesti Tudományegyetemen az 1920/21-es tanév első félévében 5800, a Ferenc József
Tudományegyetemen (a korábbi kolozsvári egyetemen) 1291, az Erzsébet Tudományegyetemen (akorábbi pozsonyi egyetemen) 646 fő volt a hallgatói létszám. Az adatokat közli LADÁNYI Andor,
i. m., 1979, 13–15.

1623

Megjegyzendő, hogy noha Rugonfalvi Kiss István dékán „veszedelmesnek” tartotta a Turul
Szövetséget, mégis pár évvel később ő is patrónusa lett a szövetség kereteibe tartozó „Árpád”
Bajtársi Egyesületnek.

1624

Egyetemi Tanács Jegyzőkönyvei [HBML VIII.1/a. a továbbiakban ET Jk...] 1919/20-as tanév,
XXVII. rendes ülés (1920. július 12.) 196. szám, 346, 1372, 1398. etsz.

556eset, amikor a debreceni turulisták eltanácsolták a zsidó hallgatókat, ugyanakkor jellemző példaa bajtársi egyesületek módszerére: a tagok nem a saját karukon, hanem más fakultásokon
tevékenykednek, hogy a fizikailag vagy csak szóban bántalmazott zsidó hallgatók lehetőleg ne
ismerjék fel őket.
A Tamássy kihallgatásáról felvett jegyzőkönyv szerint a debreceni Turul Szövetség 1920.
május 8–9-én tartotta alakuló gyűlését az Egyetemi Kör helyiségében, a résztvevők száma
sajnos nem ismert. Az alakuláskor a helyi Turul kijelentette, hogy az összes egyetemi hallgatót
igazolja, és addig is, amíg ez meg nem történik, a zsidókat eltávolítja az egyetemről. Tamássy
azt állította, már nem emlékszik arra, hogy az alakuló gyűlésen ki elnökölt, de szerinte talán ifj.
Csánki Benjámin bölcsészhallgató lehetett az, akinek az apja a hittudományi kar dékánja volt
abban az évben. Ezért érthető, hogy a vizsgálóbizottságban a jogi és a bölcsészkari dékán
mellett miért nincs ott a teológiai fakultás vezetője.1625
A bizottság vizsgálatai során a későbbiekben újabb körülmények derültek ki, melyeket az
1921 márciusában tartott ülésen tártak az egyetemi tanács elé: először is az, hogy az Egyetemi
Kör helyiségében a Turul mellett az egyik legszélsőségesebb társadalmi egyesület, az Ébredő
Magyarok Egyesületének (ÉME) debreceni csoportja is több hónapon keresztül (!) működött. A
tanúk egybehangzó vallomása alapján megállapították, hogy a helyi Turul Szövetség pesti
egyetemi hallgatók ösztönzésére alakult meg. A katonaság támogatásával egyetemi karhatalmat
akart szervezni, illetve célja volt „a zsidóknak az egyetemre való tolulását megakadályozni és anumerus klausust [sic!] kivívni, azonban nem erőszakos eszközökkel, hanem igazolások során”.
Ennek megszervezésére és az alapszabályok szövegezésére alakult előkészítő bizottság tárgyalt
is a katonasággal, sőt, néhány egyetemi tanárral is, de a jelentés szerint a munkát nem fejeztékbe, és a szövetség „részvétlenség miatt önmagától szűnt meg” még 1920 nyarán. A vizsgálatotvégző professzorok megállapították, hogy bár a „Turul Szövetségnek volt némi antiszemita
jellege, de erőszakosan fellépni, az egyetemi rendet megzavarni nem kívánták”, továbbá, hogy
Tamássy joghallgató fellépésekor „nem hivatkozott helyesen a Turul Szövetségre, mert a Turul
Szövetség sem előkészítő bizottsága, sem közgyűlése ilyen irányú akcióra megbízást nem adott;tehát kizárólag egyéni akcióról van szó”,1626 ezért Tamássy joghallgatót az egyetemi tanács
1921. április 2-án tartott ülésén rektori megrovásban részesítették.1627
Az első bajtársi egyesületek, az orvosi „Csaba” és a jogi „Werbőczy” csak egy évvel
később, 1921 novemberében jöttek létre. Ekkor megtették, amit 1920 májusában elmulasztottak: jóváhagyást kértek az egyetemi tanácstól, mely az 1921. december 19-én tartott ülésén
már nem is ellenezte a bajtársi egyesületek megalakulását.1628 A pontos körülmények egyelőre
nem ismertek, viszont az nyilvánvalónak tűnik, hogy a meglévő ifjúsági szervezetekkel rossz
1625

Nem ez az egyetlen példa arra, hogy az egyetemi professzorok gyermekei vezető szerepet kapnak
a bajtársi egyesületekben. Tankó Béla filozófiaprofesszor fia két évig volt az „Árpád” Bajtársi
Egyesület vezére (HBML VIII.8/b. 9. d. 433/1926–27. bksz.), Darkó Jenő klasszika-filológus
lányát, Darkó Irént az 1941/42-es tanévben választották az „Árpád” kulturális egyesület alvezérévé(HBML X.301.409. 187/1941.), Bacsó Jenő jogászprofesszor fia pedig a „Werbőczy” Bajtársi
Egyesület nádora volt. HBML VIII.1/b. 65. d. 2589/1938–39. etsz.

1626

ET Jk 1920/21-es tanév, XIII. rendes ülés (1921. március 4.) 122. szám, 1398. etsz, ill. 123. szám.
Ebben a jelentésben fogalmazta meg a vizsgáló bizottság, hogy „a Turul Szövetség az egyetemi
ifjúságnak egy kérész életű mozgalma volt, mely alig jutott el a megalakulás stádiumáig és előkészületeken, tervezgetésen túl nem jutott”. Ezért a bizottság nem látta „további intézkedés
szükségességét fennforogni”.

1627

ET Jk 1920/21-es tanév, XIV. rendes ülés (1921. április 2.) 143. szám.

1628

ET Jk 1921/22-es tanév, IV. rendes ülés (1921. december 19.) 45. szám, 781. etsz.

557

lehetett az első két turulista egyesület kapcsolata, mivel a „Csaba” és a „Werbőczy” már ekkor
kizárólagos vezető szerepre törekedhetett az ifjúság életében. Erre utal Tankó Béla, az Egyetemi
Kör tanárelnökének az egyesület 1922. június 12-én tartott záróülésén mondott felszólalása is: abölcsészkar filozófiaprofesszora „reámutat arra a körülményre, hogy még mindig nincs
tisztázva az a kérdés, hogy az Egyetemi Kör az ifjúság központi szerve, szemben az újonnan
alakult egyesületekkel. Hogy az Egyetemi Kör és az újonnan alakult egyesületek között nem
történt semmiféle összeütközés, az az Egyetemi Kör eddigi tisztikarának épúgy [sic!], mint a
Kör minden egyes tagjának köszönhető”.1629
A Turul debreceni kerülete a kezdeti nehézségek után folyamatosan bővült, és fokozatosan
sikerült kivívnia a monopolhelyzetet az egyetemi ifjúsági egyesületek között. Az 1926/27-os
tanévben öt tagegyesület létezett („Werbőczy”, „Csaba”, „Árpád”, „Festetics” Bajtársi
Egyesületek, illetve a kisújszállási „Nagy-Kun” Bajtársi Törzs), melyek taglétszáma ekkor már
meghaladta az ezer főt. A Turul bővülése az 1930-as évek elején – főként a gazdasági válság
miatt – országosan és helyi szinten is újabb lendületet kapott. 1931-ben alakult a Református
Kollégium Tanítóképzőjének „Maróthy György” Bajtársi Egyesülete, egy évre rá a debreceni
teológushallgatók „Bocskai” Bajtársi Egyesülete (addig a teológusok a bölcsészkari „Árpád”
Bajtársi Egyesület „Bethlen Gábor” törzsét alkották), 1934-ben pedig az állástalan diplomásokat
tömörítő „Méhely Lajos” Bajtársi Egyesület. Az utóbbi két bajtársi egyesület testesítette meg a
két ellenpólust a Turul debreceni kerületén belül. Általában a teológusok mérsékeltebbek
voltak, a „Bocskai” Bajtársi Egyesület tevékenysége pedig élesen elkülönült a kerület többi
tagegyesületétől, például tagjai nem vettek részt antiszemita tüntetésekben, és nem követték akerületi vezérség utasításait az óralátogatások megtagadásában sem. A „Méhely Lajos” Bajtársi
Egyesület névválasztása viszont már előre jelezte a tevékenységet és az ideológiát: Méhely
Lajos a „magyar fajelmélet és fajbiológia” megalapozója, nyíltan antiszemita nézeteket valló
egyetemi professzor, antropológus volt.1630
A Turul a korszakban végig szoros kapcsolatot tartott fenn szélsőséges társadalmi szervezetekkel, mint az Ébredő Magyarok Egyesületével vagy a MOVE-val (katonai gyakorlatok), az
1930-as évektől pedig a nemzeti szocialista pártokkal is. Különösen a gazdasági válság alatt ésaz azt követő években nőtt meg a nemzeti szocialista pártok befolyása az egyetemi
hallgatóságra, illetve erősödött a kapcsolatuk a debreceni Turullal. Nem véletlen, hiszen a
debreceni nemzeti szocialista mozgalmak egyik legfőbb társadalmi bázisát az értelmiségi réteg
adta, és az egyetemi hallgatók nagy része (az 1930-as évek elején és közepén 58-63%) is ebből
a rétegből származott, de az is közrejátszott a kapcsolatok erősödésében, hogy a nemzeti
szocialista pártok követelték legerősebben az állástalan friss diplomások méltó elhelyezését.
Éppen ezért a nyilasok komoly befolyással bírtak az egyetemi hallgatókra és a bajtársi
egyesületekre. A rendőrség több alkalommal jelentette az egyetem vezetésének, ha azt tapasztalták, hogy az egyetemistákat láttak a szélsőjobboldali pártok rendezvényein. 1934 júniusában
például arról számoltak be, hogy a Nemzeti Szocialista Magyar Dolgozók Pártja gyűlésén 110en vettek részt, „akik közül 20 intelligensebb megjelenésű egyén, felismerhetőleg több
orvostanhallgató volt”. A szélsőjobboldali pártok pedig mindig az ifjúság támogatására siettek
az antiszemita jellegű demonstrációik során: 1934 januárjában a Nemzeti Szocialista Magyar
1629

Debreceni Egyetemi Kör. In Alm. és Évk. 1921/22. 198–201.

1630

A „Turul” Szövetség debreceni kerületének jelentése az 1926/27. tanévi működéséről, in Alm. és
Évk. 1926/27, 274. Ezek szerint az „Árpádnak” 151, a „Werbőczynek” 207, a „Csabának” 396, a„Festeticsnek” 200, a „Nagy-Kun” Vegyes Törzsnek 60 tagja volt, összesen tehát a Turul debreceni kerületének létszáma 1014 fő. A Turul debreceni kerületének tagegyesületeiről lásd még
MAGYARY Zoltán, Emlékirat az egyetemi ifjúság szociális gondozásának megszervezése tárgyában, Királyi Magyar Egyetemi Nyomda, Budapest, 1929, 137–138.

558

Munkáspárt (Böszörmény-mozgalom) levélben tiltakozott a bajtársi egyesületek tüntetéseivel
szemben fellépő egyetemi tanács intézkedései, illetve a megmozdulások irányítóinak egyetemről való kizárása ellen, a Nemzeti Szocialista Magyar Dolgozók Pártja pedig ugyanekkor,
ugyanebben az ügyben emlékirattal fordult az egyetemi tanácshoz kérve az ítéletek enyhítését.1631
A „bajtársak” politikai érzékenységét és irányultságát alátámasztja az is, hogy a debreceni
Turul tagegyesületei gyakran állást foglaltak politikai kérdésekben (numerus clausus, külön
memorandumok az 1930-as évek végén a zsidótörvényekért), sőt, a magyar felsőoktatást
meghatározó kérdésekben is hallatták hangjukat.1632 Mindezek ellenére a Turul és helyi
szervezetei nem csak szélsőséges és az egyetem munkáját hátráltató tevékenységet folytattak.
Rendszeresen sportrendezvényeket szerveztek, tagjaiknak igyekeztek segélyeket folyósítani,figyelmet fordítottak a tanulmányi előmenetelükre, jegyzetekkel, saját könyvtárak felállításával
segítették azt. Ezek mellett az 1930-as években bekapcsolódtak a falukutató mozgalomba is.
Gondot fordítottak a magyar nyelv ápolására, ezek, illetve a Debrecen egyik külvárosáról, aTéglavetőről, illetve a Józsa községről szóló szociográfiai kutatásaik eredményeit pedig
rendszeresen közölték időszaki lapjukban, az Új Vetésben.
A Turul debreceni kerületéhez tartozó bajtársi egyesületek történetét három szakaszra
bonthatjuk. Az első szakasz az első helyi egyesületek megalakulásától, 1921-22-től az 1927/28as tanévig tart: ekkor épült ki a Turul debreceni kerülete, bővült az egyesületek tagsága, ésugyan néhány kisebb antiszemita jellegű „heccel” nehezítették az egyetem életét, de a katonai
gyakorlatozásokon és bálozásokon kívül nem fejtettek ki jelentős tevékenységet. A második
szakasz a numerus clausus módosításával kezdődik: ekkor felélénkült a helyi bajtársi
egyesületek tevékenysége, évről évre tüntettek az eredeti törvény visszaállítása mellett, ésdemonstrációiknak újabb lendületet adott az időközben kirobbanó gazdasági válság is.1633
Azonban nem csak az antiszemita jellegű tüntetések gyakorisága és nagyobb intenzitása indokolja, hogy külön szakaszként kezeljük az 1920-30-as évek fordulóját. Ebben az időszakban
kezdtek ugyanis a bajtársi egyesületek igazán társadalmi szervezetekké válni: egyre többször
szerveztek vitatáborokat, ahol a kor politikai és társadalmi problémáit vitatták meg, előadásokat,
melyekre neves közéleti személyiségeket hívtak meg, és általában is komolyabb érdeklődéssel
fordultak a társadalmi kérdések felé. Az egyik tagszervezet 1930/31. évi jelentése szerint az
egyesület „közelebbi, szorosabb nexust akart teremteni a munkásság és a közép társadalom,közelebbről az egyetemi ifjúság között”, de fontosnak tartották az egyetemek közötti
kapcsolatok elmélyítését is: „A másik eszme, amely szintén komoly és fontos, az egyetemi
ifjúság összehozása. Kapocs létesítése a csonka ország négy egyetemének ifjúsága [...]
között”.1634 Ekkor jelent meg a helyi bajtársi egyesületek hivatalos lapja, az Új Vetés is. A
harmadik, egyben utolsó szakasz a hanyatlás és megszűnés időszaka. Noha a bajtársi egyesületek ekkor is még komoly társadalmi munkát folytattak (ekkor szervezték a nagy hatású
1631

HBML VIII.1/b. 47. d. 744/1933–34. etsz.

1632

Pl. 1933-ban a debreceni Turul tagegyesületei memorandumot juttattak el a kultuszminisztériumnak az egyetemek tervezett „megcsonkítása”, tanszéke beszüntetése ellen. A kérdésről lásdLADÁNYI Andor, A gazdasági válságtól a világháborúig. A magyar felsőoktatás az 1930-asévekben. Argumentum Kiadó, Budapest, 2002.

1633

A numerus clausus módosításáról és hatásáról lásd BARTA Róbert, A numerus clausus törvénymódosítása 1928-ban. Történeti Tanulmányok I. Acta Universitatis Debreceniensis de Ludovico
Kossuth Nominatae Series Historica XLV. 1992. 113–125. LADÁNYI Andor, A numerus clausustörvény 1928. évi módosításáról. Századok, 1996/6. 1117–1148. ill. KEREPESZKI Róbert, A
numerus clausus 1928. évi módosításának hatása Debrecenben. Múltunk, 2005/4. 42–75.

1634

Beszámoló az Árpád Bajtársi Egyesület 1930/31. évi működéséről. In Alm. és Évk. 1930/31. 419.

559

Debreceni Diétákat is1635), mégis érezhetően csökkent a Turul népszerűsége, támogatottsága és
ez a taglétszámok visszaesésében tükröződik leginkább. A végső gyengülést pedig éppen a
Turul legfőbb követeléseinek beteljesülése hozta: a zsidótörvények visszaállították, sőt a korábbinál szigorúbbá tették a numerus clausust, és a bécsi döntések révén Magyarország visszakapta
a Trianon miatt elvesztett területeinek egy részét. Ezek után, a szélsőjobboldali pártok erősödése
ellenére, érezhetően megcsappant a Turul támogatottsága, mely elsősorban a Gömbös Gyulaáltal hangoztatott jelszavakból való kiábrándulással magyarázható, majd a második
világháborút követő új világ végképp eltörölte ezeket a társadalmi-ifjúsági egyesületeket.
Összegezve elmondhatjuk, hogy a bajtársi egyesületek nemcsak az egyetemi ifjúságéletében törekedtek kizárólagos szerepre, hanem társadalmi, és bár maguk tiltakoztak ellene –politikai szervezetek is kívántak lenni, így tevékenységük, működésük és történetük bemutatása fontos a két világháború közötti magyar társadalomtörténet szempontjából csakúgy,
mint a korszellem alaposabb megismerése és megértése kapcsán is.

1635

Az egyetemi hallgatóság bajtársi egyesületei az első világháború után a jobboldali ideológiák
talaján szerveződtek, ez azonban nem gátolta meg tagságuk egy részét abban, hogy a népiek
ideológiáját is magukévá tegye. Már az 1935-ben szervezett első debreceni diétán is előadóként
felléptek a népi írók (Németh László, Veres Péter, Darvas József, Kovács Imre, Ortutay Gyula),
mely jelzi a bajtársi egyesületek másfajta orientációját (de az előadók között találjuk Rajniss
Ferencet is). De a népi gondolat nem csak a diéták előadásaiban tükröződött: a falusi élet valóságának feltárásában is szoros egységben működött az Ady Társaság hungarológiai osztálya és azÁrpád Bajtársi Egyesület. Ez nemcsak abban nyilvánult meg, hogy 1937 februárja és májusa
között húsz előadást szerveztek közösen hungarológiai témákról, de abban is, hogy megkezdődött
az egyetemisták részvétele a különböző csoportok szociológiai felmérésében is. Ez is hozzájárult a
Márciusi Front debreceni zászlóbontásához. A Turul Szövetségnek a falukutató mozgalomba való
bekapcsolódásáról lásd SALAMON Konrád, Utak a Márciusi Front felé. Magvető Kiadó, Budapest,
1983. 63–67. ill. OROSZ István, A debreceni és a sárospataki falukutatás. Zempléni Múzsa, 2004/2.
14–21.

560

MEDVECZKY ZSUZSA
Dél-német államok megítélése
a reformkori magyar útinaplók alapján
Az Augsburgi Általános Levelek rágalmai
A reformkori magyar gondolkodók nagy része fontosnak tartotta, hogy ismerje az európaifejlődési mintákat, és példaképnek tekintette a nyugat-európai államokat. A tőlünk fejlettebb
államok tapasztalatainak ismerete segítette a magyar reformmozgalom kialakulását.1636 A
tapasztalatokat azonban át kellett vetíteni a magyar viszonyokra, amelyek értelmezése nehéz
feladatnak bizonyult. Irinyi József is felhívta a figyelmet úti jegyzeteiben a külföldi példa
ismeretének szükségességére, de a magyar liberális fejlődés szempontjából ugyanilyen
fontosnak vélte a tapasztalatok objektív és racionális értékelését.
A kortárs gondolkodók ismereteik megszerzésében a politikai, gazdasági és társadalmi
témájú irodalom olvasása mellett nagy szerepet tulajdonítottak a személyes tapasztalatoknak,
melyekhez tanulmányutak során igyekeztek hozzájutni. A tanulmányutakról készített
útirajzok sajátos műfajává váltak a politikai irodalomnak, és nagyszerű tájékoztatást nyújtanak arról, mi érdekelte a korszak gondolkodóit, mely példát látták követendőnek, melyeket
elvetendőnek. Az utazások célja az volt, hogy az utazó megörökítse és hazahozza az európai
polgárosodás eredményeit, és megismertesse a hazai közönséget a nyugati alkotmányossággal, a liberális eszmék gyakorlati megvalósulásával, az intézmények és a társadalom
rendszerével, egyszóval az európai politikai élettel.1637
A kormányzat felismerte az utazások hatásait a reformer ifjúságra, ezért szükségesnekítélte az utazási feltételek szigorítását. Ezek az intézkedések az útlevél megtagadására, akülföldön tanuló magyar diákok szigorú ellenőrzésére, illetve a hazatért utazók megfigyelésére irányultak.1638
Az utazók mindegyike összehasonlításokat tett az adott ország, és a hazai állapotok között.
Ekkor megmutatkoztak a magyar elmaradottság jelei, az utazók azonban mindig büszkék
lehettek a magyar közélet pezsgésére.
A Vormärz korabeli német államok fejlődését meghatározta, hogy a Habsburg–Hohenzollern
vezetésű Német Szövetség tagállamaiként szem előtt kellett tartaniuk az államszövetség
konzervatív alapcéljait. Ennek ellenére jelentős liberális fejlődés ment végbe ezen a területen,
melynek jó fokmérői az egyes államokban létrehozott, képviseleti elvre épülő alkotmányok.
Az utazók közül részletes naplót írt dél-németországi tapasztalatáról Bölöni Farkas
Sándor,1639 aki 1830-ban; Irinyi József,1640 Gorove István1641 és Tóth Lőrinc, akik 1842-ben,illetve Vajda Simon1642 és Pompéry János,1643 akik 1847-ben jártak német földön.
1636

BARTA István, A magyar polgári reformmozgalom kezdeti szakaszának problémái, Történelmi
Szemle 1963, 3–4. sz., 322.

1637

FENYŐ István, A polgárosodás eszmevilága útirajzainkban 1848 előtt, in Két évtized, Magvető
Kiadó, Budapest, 1968.

1638

BARTA István, i. m., 22–23.

1639

BÖLÖNI Farkas Sándor, Utazás Nyugat-Európában, http://mek.oszk.hu/00600/00619/00619.htm .

561

Az útinaplók vizsgálata jelen tanulmány keretében az alkotmányosság, a közélet és az
Augsburger Allgemeine Zeitung kavarta felháborodás témakörei köré csoportosul.
Az alkotmányosságot tekintve Bölöni Farkas Sándor naplójában1644 megragadja a délnémet államfejlődés egyik legjellemzőbb sajátosságát, miszerint az uralkodó minden külső
nyomás nélkül mond le az abszolút kormányzásról, adományoz államának alkotmányt. Ez
persze csak látszólag volt így, hiszen a dél-német uralkodók saját jól felfogott érdekükből
adományoztak alaptörvényeket, ez az érdek pedig az állam egységesítése, tulajdonképpeni
bírhatása volt.
Vajda Simon visszaemlékezésében a Bódeni-tó partján állva így ír a dél-német alkotmányosságról: „Würtemberg abszolutikus országocska, sőt Bavaria is, bár névvel alkotmányos
hon, de valósággal közelebb áll a határozatlan állapothoz, mert meg van ugyan a törvényben aközadózás, katonáskodás, egyenlő hivatalképesség, szóval a törvény előtti egyenlőség és akormány felelősége, de oly sok kivételekkel és megszorításokkal, hogy azoknál fogva legtöbb
királytól, s legkevesb a néptől függ: ugyanis a felsőház részint a király által kinevezetttagokból, részint a királyi családdal szoros kapcsolatban lévő magas arisztokrácia tagjaiból
áll.”1645 A bajor alkotmányosság a magyar köztudatban negatív előjelet kapott, sokan
nevetségesnek tartották és előítélettel viseltettek iránta. Ez a vizsgált naplók mindegyikében
megjelenik, a naplóírók azzal a kérdéssel mennek Bajorországba: vajon mi igaz arágalmakból. A magyar köztudat vélekedése egyrészt a „Művész király”, I. Lajos műgyűjtő
szenvedélyén alapszik, de minden utazó kíváncsi a híres Glyptothekra és Pinakothekra.
Másrészt nevetségesnek tartják a kisebb felségsértési ügyekért járó büntetést; a király
képmásának megkövetését.1646 Harmadrészt a pezsgő közélet hiánya és a sörivás miatt nézik
szenvtelennek és élhetetlennek a bajor népet. Ezek azonban felszínes dolgoknak tűnnek. A
felmerülő kérdésre: mi a helyzet az alkotmányok tartalmával, a nyugat-európai alkotmányos
vívmányokkal, Vajda Simon azonnal válaszol: „Talán azt mondja valaki, nincs igazam, mert
hiszen nem bírnak e többen némethon statusai közül alkotmánnyal pl. Baden, Bavaria
Poroszhon; ... Mindezt megengedem, de azért tagadom, hogy Németország normális állapotban lenne olyanban t.i. melyben népe magát boldognak mondhassa. Mert az alkotmányosságot illetőleg haszinte Porosz- és Bajorhonban idővel talán ki is fog fejlődni az alkotmány,
azért a német nép még felette messze van azzal bírhatni, annyival inkább, mivel az apróbb
német álladalmakban a hatalmat bíró míg lehet bizonyosan mindig csak nagyon mérsékelt
szellemű eszmék terjedését engedi meg általában...”1647
Bajorországi tapasztalatai alapján Pompéry János így látja az állam helyzetét: „Itt a status
és kormány a király személyében összpontosul”,1648 ugyanekkor lelkesen szemléli a miniszter
1640

IRINYI József, Német-, francia-, és angolországi úti jegyzetek, I–II, Halle, 1846.

1641

GOROVE István, Nyugot, utazás külföldön, Heckenast Gusztáv Kiadó, Pest, 1844.

1642

VAJDA Simon, Visszaemlékezések, 1847. Aug-Szept, OSZKKT Oct Hung 1067

1643

POMPÉRY János, Különféle dolgozatok, Emléktöredék bajorországi utamból (1843,1847),OSZKKT Quart Hung 2645 ff 104–113.

1644

BÖLÖNI Farkas Sándor, i. m., 3..

1645

Vajda Würtemberg dolgában téved, hiszen ez az állam már 1819. szeptember 25. óta reprezentatív
alkotmánnyal rendelkezik. VAJDA Simon, i. m., 35–36.

1646

Uo.

1647

VAJDA Simon, i. m., 36–37.

1648

POMPÉRY János, i. m., 111.

562

felelősségének intézményét, Wallenstein herceget, akinek feladata elszámolni az állam
jövedelmeinek befektetésével, a koronafő udvarmestert, aki a nép érdekeiért küzd.1649
Az alkotmányosság témakörével szorosan összefügg a közélet megítélése. A reformkori
magyar politikai élet pezsgése, a társadalom átpolitizáltsága kiemelkedő jelenség volt a korabeli Európában. Ebből ered, hogy az alkotmányért küzdő magyar reformerek nem értékelik
nagyra a liberális, haladó vívmányokat elért, de lanyha közéletű dél-német alkotmányosságot.
Az útirajzírók sorra fogalmazzák meg a következő megállapításokat: „A „politika” szó az
országgyűlés idején kívül a bajor szótárban felnemlelhető;”1650 „Münchenben Némethonnak
kicsiny töredékü s halvány szinü élete foly”;1651 „Carlsruhenak életmozgalma nincs, mert közszelleme, publik spiritje nincs; szabad sajtó, esküdtszék, népgyülés, ezek, mik angolt,
francziát, magyart örökös izgatottságban tartanak, itten hiányoznak”.1652 Gorove István emunkájában külön fejezetet szentelt a müncheni és a budapesti élet összehasonlításának:„München élete egy ember életétől, Budapesté egy nemzetétől függ; Münchennek egy szintelen politicai lapja, Budapestnek hat politicai lapja van, melyeknek mindenikében zajosabban
közöltetnek a’ nemzeti érdekek.”1653Az utazónak szembeötlenek a közéleti különbségek. Ez amagyar reformmozgalom vezető személyiségeinek az érdeme. A magyar politikai sajtó erejeösszehasonlíthatatlan volt a dél-német állóvízzel. A Pesti Hírlap és több más, közvéleményt
teremtő és formáló politikai lap olvasása után a magyar körökben is forgatott Augsburger
Allgemeine Zeitung nem nyert elismerést a kortársakban: „A közönséges ujságnak 9-10 ezerelőfizetője van, nevezetes részében az osztrák birodalomban. E hirlap tehát a német vélemény
egyik vezére? Kérdezzétek meg egymást, mi színű lap az Allgemeine: – liberal, radical,
absolut, constitutionel, aristocrata democrata, reformer, conservativ? Kérdéstökre, hányan
lesztek, annyiképp feleltek, pedig e sok közül egy sem. (...) de hányszor kezembe veszem elapot s átvánszorgok rajta hidegen maradok mindég, hasonlóul mint egy szobrász akőraktárban; de a két tábor közt talán kibékítő szerepet játszik a közönséges ujság? – nem (...)
azt mondom, hogy a közönséges ujság pártot zászlói körül gyűjteni soha nem fog,
közvéleményt soha nem teremteni.”1654 A langyos német közélet magyarázatához vissza kellnyúlni az alkotmány adományozásának témaköréhez. Bölöni Farkas Sándor kifejtette;érdekes, hogy a bajor uralkodó önszántából mondott le az abszolút kormányzásról. Tehát akormányzat és a liberálisok érdekei ekkor egybe estek, nem kellett a zajos közélet az
eredmények kikényszerítéséhez, maga a király képviselte ennek szándékát.
Az Augsburgi Közönséges Levelekkel kapcsolatban azonban sokkal inkább fájó észrevételei is voltak az utazóknak. Bár elismerik az újság technikai modernitását: „gőzsajtója négyóra alatt tízezer példányban terjeszti szét az eszméket ‘s ismereteket”,1655 szinte mindegyik
naplóban felháborodással térnek ki a lap hasábjain megjelent, a magyar reformmozgalmat
támadó, lejárató tartalmú cikkekre: „De nekünk magyaroknak még más számolni valónk is
van a közönséges ujsággal, – rágalmakkal árasztja el a világot s nyíltan kilép a magyar haladó
párttal”1656 – írja Gorove. A legtöbb utazó bajor útja során betért a szerkesztőségbe, és1649

UŐ, i. m., 112.

1650

Uo.

1651

GOROVE, i. m., 21.

1652

UŐ, i. m., 165–166.

1653

Uo. 21–22.

1654

GOROVE, i. m., 26.

1655TÓTH Lőrinc, i. m., 64.

1656

GOROVE, i. m., 28.

563

felelősségre próbálta vonni dr. Gustav Kolbot, az Allgemeine főszerkesztőjét. Tóth Lőrinc isígy tett, azonban csak „Wiedmann tanárt, a külföldi levelezések szerkesztőjét” találta ott, akit
„semmiképp nem lehetett meggyőzni arról, hogy tótjainkkal jogtalanul ‘s embertelenül nem
bánunk, ‘s hogy jó dolgunkat gyakoroljuk, midőn nemzeti nyelvünk ügyében kötelesség
szerint buzgolkodunk.”1657
A legtöbb bántó cikk a magyar államnyelv bevezetésének szándéka ellen kampányolt amagyar államterület soknemzetiségű voltát felemlegetve, és a nemzetiségek – beleértve amagyarországi németeket is – elnyomását elővetítve. Ez ellen az utazók az érdekegység
szükségét említik, melynek pedig „egyik legerősb emeltyűje a nyelvegység”.1658
Tóth Lőrinc megpróbál mögé nézni az eseményeknek és felveti: „Valamely sötét hatalomműködése ez, melly titokban keresi üdvét, ‘s ezáltal nyílt bizonyságát adja tehetetlenségének?
Aljas zsoldosok e, kik hitvány bérért vállalják fel a nemtelen munkát?”1659 A sötét hatalom a
Habsburg politika tevékenységére utal, amely anyagilag támogatott német írókat, hogy azok
az Allgemeine hasábjain az udvar érdekének szócsövei legyenek.1660
Gorove István és Tóth Lőrinc is az évszázados magyar–német jó kapcsolattal érvelt: „Mi
esetben lehetne ártalmas a magyar bár mennyire erős, a németnek? – e nemzet, melly annyi
század óta vele együtt ontja vérét, melly kebelén számos németet ápol?”1661 – írta Gorove. „Amagyarok sohase támadnák meg a németeket. – Jertek ‘s nézzétek iratainkat; tisztelet leng
azokban a jámbor, erkölcsös szellemileg kifejlett német nép iránt ‘s örömmel ismerjük elbenne tanítóink egyikét.”1662 – érvelt Tóth Lőrinc. Gorove István még Georg Sanderrel, az
ismert német liberális politikussal folytatott beszélgetésében is felemlíti a magyar sérelmeket,
de Sander nem tud, vagy nem akar tudni az Allgemeine rágalmazásairól.
A szerzők végiggondolták az Általános Levelekben megjelent írások hatásait, és egyértelműen a nemzeti hitelrontást tekintik a legfőbb következménynek: „különben barátim,igaz, hogy a népek közt a sympathia nem egyéb, mint egy búkönny, egy örömmosoly... demégis, barátim a népek ellenszenve edzi az ellenség gyűlöletét, neveli vakmerőségét, fegyvert
nyújt kezébe és segíti megásni a sírt, és ezért, barátim, ne adja az ég, hogy az antipathiákmételye Európa szívét elárassza irántunk, erre munkálni jogunk, kötelességünk.”1663 – vélte
Gorove. Tóth Lőrinc hasonló veszélyre figyelmeztetett: „El kell bennünket különözni, hogy
minden physicai ‘s erkölcsi támasztól megfosztva kéntelenek legyünk egy gyalázatos
capitulátiót alá írni? Eddig közömbös erőket ellenünk kell e irányozni, hogy minden további
felemelkedés lehetetlenné tétessék?”1664 Tehát az utazók világosan látják, hogy az udvar
felismerte a pezsgő magyar szellemi élet veszélyét, és fel akarják nyitni az európai közvélemény szemét, nem igazak az ellenünk írt vádak.
Ezek után Tóth Lőrinc az egész német sajtóra vonatkozó ítéletet fogalmazott meg: „Németország időszaki sajtója sohasem emelkedett journalistikává: minden kísérlet megteremté sajátáldozatait. Csak német ujságok léteznek legfelsőbb szabadalmakkal, mellyek uraik egyen1657

TÓTH Lőrinc, i. m., 65.

1658

Uo.

1659

Uo.

1660

KÓKAY György–BUZINKAY Géza–MURÁNYI Gábor, A magyar sajtó története, G&G Kft., 2000.

1661

GOROVE, i. m., 29.

1662TÓTH Lőrinc, i. m., 71.

1663

GOROVE, i. m., 31.

1664TÓTH Lőrinc, i. m., 67.

564

ruháját viselik, ‘s teremtményeik méltók a termesztőhöz.”1665 Az Allgemeine lejárató hadjárata nem tett jót a német fejlődés magyar megítélésének. A vizsgálat a fejlődésről alkotott
szubjektív véleményt elemzi. Az utirajz írók azonban beleesnek a saját maguk által emlegetett
hibába, az antipátia méteje eltorzítja az államfejlődés objektív szemléletét. Ennek ellenére,
kevésbé hangsúlyosan bár, de megjelenik a tárgyilagos, a körülményeket és lehetőségeket
mérlegelő álláspont is. Gorove kifejtette, nem szabad a német haladást a felszín alapján
megítélni, és hogy van jó oldala is a visszafogott, csendes fejlődésnek: „Németország élete
csendben, rejtekben gyarapszik, – most egy, holnap más darab vasút, most itt holnap ott
szaporodik meg a gőzhajók száma, és míg ez igy halad, az ország hálóval szövődik által,
mellyen bizonyos állatok könnyen megfogulnak. – A kis bádeni hercegség e földterület,mellyet, mint az alkotmányos ujjá születés fejét, ugyis ösmerünk, ipar s kereskedési tekintetben is nem fog elmaradni. – Alkotmányos élete sem zajos; de vér nem omla el, kastély nem
ége meg, nem dulatott fel másnak tulajdona, és a jogban szabad parasztrend tulajdonában,földében is az leend.”1666 Megemlíti a szerző azt is, hogy ottjártakor a szabadelvű párt
többségben volt a badeni országgyűlésben, és sorra születtek a liberális határozatok. Gorove
felemlíti az 1831-es küzdelmet a sajtószabadságért, amely a badeni kamarákban sikerrel
keresztülment és csak a Német Szövetség a „frankfurti hatalom” reakciójában tört meg.
Gorove István azonban idézett gondolatmenete végén kulcskövetkeztetést vont le:„Csalódnak kik azt hiszik, hogy a német szabadság, gyermek a sok bába közt. Fejedelmeik
irányában a kamarák hamar kivívnák ezt, de van egy más erő, mellynek lehelete előtt a bimbó
első mosolyában elhal – e hatalom a szövetség.”1667 A Habsburg–Hohenzollern vezetésű
Német Szövetség állt a liberális kezdeményezések útjában, hasonlóan mint a Habsburg udvar
a magyar reformmozgalom esetében.
A magyar utazók azonban az alkotmányos vívmányok ellenére inkább a lanyha közélet ésa partikularizmus alapján ítélték meg a német nemzetet. „Mindezeknél fogva ... németföld
lakóit mindaddig csak népnek mondom s méltatlannak tartom a nemzet nevezetére míg aszabadság szeretetét, munkás szeretetét nem látom virágozni keblekben.”1668 – írjaVisszaemlékezéseiben Vajda Simon. Gorove István a német nemzet fő problémának a központ
hiányát tartja, ami a sajtó összefogó erejére is vonatkozik: „Volna hirlap, melly csak az összes
Némethonnak érdekét tartaná szem előtt, s mellyet az egész nemzet olvasna, olvashatna! az
egyik a déli hatalmaknak, a másik az északinak tömjénez, s e tömjénben a német egységfejlődő virága hervadoz, vagy apróságokkal bibelődik, a külföldről vagy kisded statusa vagy
mégkisebb városa érdekeit képviseli.”1669
Az 1848-as forradalom után a magyar kormány külpolitikai, külképviseleti bázist keresett.
A nemzetközi elismerésre a magyar vezetés legvalószínűbb reménye a Frankfurtban éppen
alakuló egységes német állam volt. A magyar kormány e törekvése sikertelen lett, mint,
ahogyan a német egységtörekvés is.1670 A német Vormärz és a magyar reformkor között sok apárhuzamos tényező. Ezekre jobban figyelve, a tartalmi elemeket jobban előtérbe helyezve,
megfelelő mintákat választva nagyobb esély van az objektív helyzetértékelésre, nagyobb esély
lett volna akkor, és nagyobb esély lenne ma is.
1665

UŐ, i. m., 68.

1666

GOROVE, i. m., 166.

1667

UŐ, 170.

1668

VAJDA Simon, i. m., 37.

1669

UŐ, 200.

1670

GERGELY András, 1848-ban hogy is volt? Osiris Kiadó, Budapest, 2001, 345–359.

565

MIRU GYÖRGY
A nemzet elve és a szabadság elve az emigráns
Kossuth politikai gondolkodásában
A reformkori magyar liberálisok kidolgozták a rendiség mint társadalomszervezeti kultúraátalakításának módozatait, ám beleütköztek a nyelvileg, etnikailag is sokszínű társadalom
problémáiba. Jogegyenlőségi programjukkal a közösségek elsősorban jogi kötelékeit szerették
volna feloldani, épp ezért újra kellett értelmezniük a közösségalakítás elveit is. Feloldhatatlan
dilemma elé állította őket az a kérdés, hogy a nyelvi-etnikai alapon szerveződő közösségeket,
miközben azok kialakítják nemzeti identitásukat, nemzetiségüket és növelni próbálják
önrendelkezésüket, milyen jogok illessék meg. A magyar nemzeti egységtörekvések részéről
többféle válasz született, majd jelentős viták után kidolgozták a politikai nemzet koncepcióját.
Úgy vélték, a jogok kiterjesztése, a szabadság biztosítása, a társadalmi átalakulás, a polgárosodás, mint közös ügy, erősebb szolidaritást fog teremteni a nyelvi-etnikai kötődésnél. Ez avárakozás nem érvényesült maradéktalanul, hisz 1848–49-ben a szabadságbővítés sodrában
felerősödtek a nemzeti törekvések. A különböző mozgalmak vezetői lépéseket tettek a
kisebbségi csoportok nemzetként történő elismertetésére és a nemzetre alapozott, területileg is
elkülönülő, nem csupán kulturális és vallási, hanem politikai-igazgatási önkormányzásérvényesítésére. Ezeket a hivatalos magyar politika elutasította, aminek következtében több
nemzeti mozgalom is eljutott a magyar kormány elleni fegyveres felkelésig. Az országban
polgárháború alakult ki, ami rontotta az alkotmányos önállóság kereteit tágítani akaró
kormányzat esélyeit.
Kossuthot csalódással töltötte el a nemzetiségi konfliktusok kiéleződése, követeléseik
mögött gyakran pánszláv izgatók vagy a bécsi politika aknamunkáját sejtette. Visszautasította
a tartományi elkülönülésre irányuló kéréseket, s olykor fenyegetően, máskor amnesztia ajánlattal, vagy iskolai és egyházi igényeik tudomásul vételével fordult a nemzetiségek felé.1671
Világos után a magyar emigráció nem mondott le a függetlenség kivívásáról, de tudatosult
benne, hogy komoly esélye egy újabb sikeres szabadságharcnak csak akkor van, ha elnyerik anagyhatalmak legalább jóindulatú semlegességét, és meg tudják oldani a nemzetiségi kérdést,
hogy az ország más nyelvű lakosai és azok országon kívül élő rokonai támogassák a magyarügyet. Azzal a kérdéssel kellett szembesüljenek, hogy milyen jellegű és milyen körű jogokat
biztosítsanak ehhez a nemzetiségeknek, illetve, hogy a politikai közösségalakításban anemzeti elvet mennyire vegyék figyelembe, vagyis olyan intézményeket kellett kialakítaniuk,
amelyekben a nemzeti elv nem rombolja a szabadság elvét. Ebben a kérdésben nemcsak amagyar és más délkelet-európai emigrációk között alakult ki vita, hanem a magyar emigráció
prominens képviselői, elsősorban Kossuth Lajos és Teleki László között is.
Kossuth a közösségi együttélés normáinak kialakításában, a politikai intézményépítésben aszabadság elvéből indult ki. Egy 1858-ban keletkezett, de töredékben maradt politikai
kézikönyv-kísérletében azt fejtegette, hogy az emberek természetes indíttatást éreznek a társas
létre, társadalmi együttélésre, az együttélés formája pedig a „természeti társas állapot”-tól a„rendezett polgári állapot” felé vezet.1672 Ez utóbbi rendezett vagy szervezett társadalmi
1671

SPIRA György, A nemzetiségi kérdés a negyvennyolcas forradalom Magyarországán, Budapest,
Kossuth, 1980, 25–30, 67; GERGELY András, Kossuth nemzetiségi politikája 1847–1853, Tiszatáj,
2002, 9. sz., 81.

1672

Magyar Országos Levéltár, Kossuth Gyűjtemény, R 90 I. 2670.
566

állapotban a jog biztosítja a társadalmi békét, azaz egyezteti az egyén szabadságát másokszabadságával, méghozzá a viszonosság, vagyis azon kötelezettség által, hogy senki se sértse
meg a másik szabadságát. Kossuth természetjogi szemlélete alapján úgy vélte, hogy a józanésszel minősíthető jogeszme hangolja össze az egyéni szabadságigényeket és a közösségi
szabadságot. Ugyanakkor érzékelhető szabadságfelfogásában a republikánus hagyomány is,miszerint szabadságon a közösség tagjainak a közügyekben történő aktív részvételét értette.
Emigrációs korszakában, magát demokratának vallva, már egyenlőségi alapon akarta kiterjeszteni a politikai szabadságot. A népet, a honpolgárok faji, nyelvi és vallási különbség
nélküli összességét tekintette a jogok kiindulásának, a legfőbb hatalom, a szuverenitás letéteményesének, ami alapján az önkormányzat minden téren, családban, községben, megyében és
az államban történő érvényesülését hangsúlyozta. A „nép akaratjának kell a legfőbb
hatalomnak lenni”, amiből az következik, hogy „minden institutionak az önkormányzat
elvén” kell alapulnia,1673 azaz „az önkormányzat elvén kívül nincsen szabadság”, vallotta.1674
Kossuth a közösségalakítás legszervezettebb formájának az államot tekintette, a függetlentársadalmak állammá alakulnak, „állami felsőséggel bíró társadalmak”, „Souverain Statusok”
lesznek, fejtegette 1858-as kéziratában. Az állam kritériumának a következőket tartotta:
legyen más államtól határokkal elválasztott független földterülete, e földterületen megtelepült
társadalom éljen, az állam más államnak alá nem rendelt területi érvényű hatósággal bírjon,
rendelkezzen polgári intézményekkel és valamilyen kormányformával. A nép szuverenitásából egyértelműen következett számára, hogy az ott élők szabadon megválaszthatják államuk
kormányformáját és dönthetnek államuk függetlenségéről, vagyis „minden társadalom
természeti joggal bír magát független állammá constituálni”. Kossuth az „isteni jogú fejedelmi souverenitás” elvét elutasította, szerinte a szuverenitás nem lehet személyes jog, nem
illetheti a fejedelmet, csak az államot, azaz a politikailag szervezett közösséget. Úgy vélte, azállam, illetve a szuverén nép megválaszthatja a kormányformát is, azaz az állami felsőség
orgánumát, ami más államok irányában jeleníti meg az államot, és így „császár, király, elnök
vagy dictator csak organumok”, csak kormányformák, amik változhatnak is, ezért a többiállam szempontjából mindegy, hogy milyen kormányformát tűr vagy választott egy állam. Az
állam létéhez elengedhetetlen feltételnek tekintette a független és sértetlen földterületet, amire
kiterjed az állam joghatósága (territorialis szuverenitás). 1675 A „territorium eszméje ahatározó, az az edény melly nélkül a status élet forrásba nem jöhet” – írta 1850. augusztus 22én Teleki Lászlónak.1676
Kossuth a számára alapvető függetlenség politikai kategóriájához a népszuverenitás elv ésaz abból levezetett politikai autonómia igény következetes végiggondolásával jutott el,ráadásul a közösségi autonómiát, legalábbis az államiság szintjén, a területiséggel kapcsoltaössze. Azzal, hogy a politikai közösséget alkotók, az állam polgárainak szabadságát egységes
szuverenitásként az államba helyezte, a modern állami szemlélethez csatlakozott és szakított arégi közjogi felfogással, ami szerint a szuverenitás megoszlott a korona és az ország között. A
régi szemlélet még akkor is tovább élt, amikor a népképviselet bevezetésével az országot
többé már nem a rendek, hanem a polgári nemzet, tehát egy új értelmű politikai közösség
1673

Uo.; Lásd még Kossuth Lajos levele Teleki Lászlónak, 1850. június 15., in Kossuth demokráciája,szerk. ÁCS Tivadar, Budapest, 1943, (a továbbiakban: ÁCS) 44; Kossuth és alkotmányterve, szerk.
SPIRA György, Debrecen, Csokonai, 1989, (a továbbiakban: SPIRA, 1989) 52–53.

1674

SPIRA, 1989, 72.

1675

MOL R 90 I. 2670.

1676

DEÁK Imre, Az első magyar–román konföderációs tervek. Kossuth Lajos konföderációs elgondolása, Magyar Kisebbség, 11. évf. (1932), 11–13, 15–23. sz., (a továbbiakban: DEÁK) 540.

567

jelentette. A kétpólusú hatalmi rendszer a trónfosztással szűnt meg, legalábbis elvileg, s afüggetlenség deklarálásával született meg a modern magyar állam.1677
Az emigráns Kossuth tisztában volt a nemzeti elv jelentőségével, a nemzetiségi kérdés
súlyával és a nemzetiségi törekvések végső céljával, miszerint „teljes nemzetiségi függetlenségre törekedni olly természetes ösztöne minden nemzetnek, melly status existentiával, snemzeti multtal bir, hogy ezen ösztönt nem is lehet kiirtani.”1678 Épp ezért határozottan
kijelentette, hogy a szabadságot nem a magyarok kiváltságának, hanem minden nép közös
kincsének tekinti.
Ha a szuverenitás forrása a nép, vagyis a népszuverenitás elve alapvető, és minden közösség „természetes ösztöne” nemcsak a társadalom, hanem a rendezett (civil) társadalom
kialakítása, akkor a nemzeti-etnikai alapon szerveződő közösségektől sem tagadható meg az
autonómia, akár a területi autonómia sem, sőt természetesnek kell tekinteni a független állami
lét megteremtésére irányuló törekvésüket is. „[T]agadhatatlan, hogy csak azon nemzetiség
biztos, melynek valahol biztosított status existentiája van” – írta Telekinek 1850. június 15én.1679 Ezért a nemzeti alapú autonómia igények és a nemzetállami törekvések nemcsak atérség politikai formációit képező birodalmakkal kerültek összeütközésbe, amik Kossuth
szerint egyébként is szabadságellenesek, hanem egymással is. Azaz a szabadságbővítés elveés a nemzeti elv egymást keresztezte a politikai intézmények kialakítása során.
Kossuth ezt a saját nézeteiben is benne rejlő ellentmondást nemcsak konkrét javaslataiban,
hanem az elvek szintjén is igyekezett feloldani.
Először is nemzet-értelmezésében tagadta az etnikai alapú nemzetfelfogás kizárólagosságát, és hogy a nemzetiséget egyedüli, vagy meghatározó államszervezési tényezőnek
tekintsék. A „nemzetiség”-et („nationalitás”), érvelt, nem lehet a nyelvvel azonosítani, hiszen„az érdekek, a jogok, a kötelességek, a történelem, de főleg az intézmények közössége” iskialakíthatja és erősítheti a nyelvileg eltérő lakosság összetartozás tudatát. Épp az EgyesültÁllamok példáján bizonygatta, hogy a többnyelvű társadalom is nemzetet alkot, nemzeti
intézményeket létesít és tart fenn.1680 1858-as kéziratában pontosan megkülönböztette anemzet és a nemzetiség fogalmát. A nemzet – a nemzetközi jogban – a személyesített állam,„állami társadalom”, azaz állampolgári társadalom, tehát az állam lakosainak összessége, detagjaik „nyelvben, fajban, származásban, vallásban, szokásokban” különbözhetnek is. A
nemzetiség viszont „nyelv, faj ‘s jellemrokonság”. Így egy nemzet lehet eltérő nyelvű, egynemzetiség pedig tartozhat különböző nemzetekhez.
Kossuth politikai tanulmányában sem a népet, sem a nemzetet nem tekintette a nemzetközi
jog alanyának, csak az államot. Azonban egy helyen úgy nyilatkozott, hogy a nemzet rendelkezik a felségi hatalommal, a szuverenitással, amikor szerződés által visszaállítja a kapcsolatot az uralkodóházzal. Vagyis a nemzettel szemben politikai-szervezeti kritériumokat támasztott.1681 Kossuth tehát nem tagadta a nemzeti elv jelentőségét, de nem nyilvánította azt azállamszervezés kizárólagos tényezőjének, a vallásokhoz hasonlította, amelyek jogot ésegyenlőséget igényelhetnek az államon belül, azt viszont már nem, hogy az állam vallási
1677

PÉTER László, Ország és királya a hatvanhetes kiegyezésben, in UŐ, Az Elbától keletre.
Tanulmányok a magyar és kelet-európai történelemből, Budapest, Osiris, 1998, 219–263.

1678

Kossuth Lajos levele Heliade-Radulescunak, 1850. szeptember 18., in DEÁK, 605.

1679

ÁCS, 43.

1680

Kossuth Lajos északamerikai beszédei a nemzetiségekről és a nemzetek testvériségéről, szerk.
BALLAGI Aladár, Cegléd, 1919, (a továbbiakban: BALLAGI) 15–17; Lásd még ÁCS, 40–41.

1681

MOL R90 I. 2670.

568

alapon legyen szervezve. Így sem egy nyelv, de „még a complet nemzetiség sem igényelheti
azt, hogy ő legyen egyedüli factora a status organismusának”.1682
Azzal, hogy elutasította az etnikai elv túlhangsúlyozását az államszervezés terén és apolitikai nemzetértelmezést részesítette előnyben, a nemzetiségeknek juttatott területi alapú éstartományi szintű autonómiával szemben is érveket talált. Alapvető érve az volt, hogy meghatározhatatlan az a lakosságszám, ami alapján a nyelvi közösség az egyenlőség érdekében
igényt formálhat külön jogokra a többséggel szemben. Már hivatkozott amerikai beszédébenúgy érvelt, hogy a tisztán etnikai elven történő területi felosztás törekvése állandó harcok
forrásává válik, amiben a hódítás szelleme nyilvánul meg, s ami zsarnoksághoz vezet, vagyis
ellentétes a szabadsággal.1683 Magyarországon ráadásul a nemzetiségek több vidéken is keverten élnek, ezért képtelenség etnikailag tiszta területi egységeket kialakítani, így a nemzeti
mozgalmak által igényelt területeken, főként a szerbek követelte Vajdaságban más nemzetiségek is élnének, s ezek kisebbséget, esetleg együttesen még többséget is képeznének.1684
Kossuth épp ezért azt javasolta a nemzetiségeknek, hogy érdekeik képviseletére és védelmére létesített önkormányzataikat ne területi alapon, hanem egyesületekként alakítsák ki.
„Társadalmilag kell azt [ti. a nemzetiségi érdeket] előmozdítani a statusban, nem pedig a
status felibe emelni, mi a status felbomlását vonná maga után.”1685 Az azonos nyelvű, egynemzetiséghez tartozó honpolgárok a közigazgatás szintjei szerint szervezhetnék meg
egyesületi életüket, határozhatnák meg annak belső szervezetét, választhatnák meg vezetőiket,
intézhetnék iskolai és egyházi ügyeiket. „[T]ársas önkormányzati teljes szabadsággal
gondoskodandnak mind azon erkölcsi s társas érdekek elő mozdításáról, miknek öszvegét»nemzetiségnek« nevezzük”.1686 Nem lényegtelen azonban az eltérés a társadalmi szervezet ésa területi önkormányzat között, az előbbi éppen területi érvényű hatósággal nem rendelkezne,így direktívái nem az adott területen élőkre, hanem csak a tagsághoz tartozó személyekre
vonatkoznának, és ez korlátozottabb önrendelkezést jelentene.
A szabadság elvének és a nemzeti elvnek az ellentmondásait Kossuth a föderalizmus
gondolatával, illetve annak sajátos transzformációjával akarta feloldani. A föderatív elv, ami amagyar politikai publicisztikában sem volt ismeretlen, az 1848-as év sodrában meglehetősen
népszerű és rugalmas gondolat volt. Épp úgy szóba jött új államalakulat szervezésénél,felélesztésénél, sőt egy egész térség politikai kapcsolatrendszerének tervezgetésénél, mint
meglévő, történetileg alakult állam vagy birodalom újjászervezésénél. Támaszkodtak rá a
Habsburg-birodalmat etnikai alapon reorganizálni akaró politikai erők, akárcsak a nemzeti
mozgalmak lendületének lefékezésére törekvők, de még a tartományok történetpolitikaijellegének erősítésén munkálkodó konzervatívokat is megérintette.1687 Kossuthot már akkor
1682

ÁCS, 41. Hasonlóan fogalmazott alkotmánytervében is. SPIRA, 1989, 54.

1683

BALLAGI, 18–21.

1684ÁCS, 40–41.; Lásd még Az Éjszak-Americai Egyesült Statusok szabad népéhez!, in ÁCS, 30–31;
SPIRA, 1989, 54–55.

1685

SPIRA, 1989, 55.

1686

Uo., 56.

1687

MÉREI Gyula, Föderációs tervek Délkelet-Európában és a Habsburg-monarchia 1840–1918,
Budapest, 1965; HEISZLER Vilmos, A „K. K. privilegierter hofliberalismus”. Az osztrák-német
liberálisok identitásproblémái, in Szabadság és nemzet. Liberalizmus és nacionalizmus Közép- és
Kelet-Európában, szerk. DÉNES Iván Zoltán, Budapest, 1993, 112–122; DEÁK Ágnes, Wesselényi
Szózata a korabeli osztrák-német és szláv röpiratirodalom tengerében, in Wesselényi emlékülés,szerk. TAKÁCS Péter, Fehérgyarmat, Kölcsey Társaság, 1996, 17–38; DEÁK Ágnes, A Habsburg
Birodalom a nacionalizmus kihívásai között. Tervek és koncepciók a birodalom újjáalakítására
(1848–1849), Aetas, 1997, 4. sz., 5–44.
569

foglalkoztatta e gondolat, amikor az Egyesült Államok intézményeit még csak olvasmányaiból ismerte, Világos után pedig a térség és Magyarország politikai jövőképének formálásábankiemelt szerepet tulajdonított neki. A föderatív elvet a politikai intézményépítés három
szintjén értelmezte.
Már a Pesti Hírlap szerkesztőjeként szívesen vont párhuzamot az amerikai föderalizmus ésa hazai megyerendszer közt, az ötvenes évek elején pedig úgy vélte, hogy a megyék
népképviseleti alapra helyezésével és a hagyományosan széles körű municipális autonómia
fenntartásával Magyarország belső politikai rendszerét közelíteni lehet a föderalizmushoz.
Ehhez persze tervbe vette a megyék közigazgatási és nemzetiségi szempontú átalakítását, azaz
csökkenteni szerette volna a területi aránytalanságokat, méghozzá úgy, hogy a területrendezésnél lehetőleg azonos nemzetiség alkosson egy megyét. „[E]gy jó territoriális felosztással
– melynél a nemzetiségek főkép tekintetbe véve legyenek, kívánom biztosítani minden
népiségek departamentalis és communalis autonomiáját, s nemzetiségi életét, szóval mindent,
amit a józanság, egyenlőség és testvériség kívánhat.”1688 Telekinek kifejtett gondolataiban,
majd alkotmánytervében a közigazgatást is az autonómia elvei szerint szervezte volna meg,
mind községi, városi, (esetleg kerületi) és megyei szinten, ahol a felettes hatóságok csak atörvényes felügyeleti jogot gyakorolnák, de nem avatkoznának be az önkormányzat ügyeibe. Az
országgyűlés második kamarájában, a szenátusban a megyék az általuk választott küldötteken
keresztül politikai képviseletet is nyernének. Az önkormányzatokban a többség döntene, többek
közt a hivatalos nyelv kérdésében is, de úgy, hogy tekintettel lenne a kisebbség jogaira is.
Kossuth úgy vélte, hogy a közigazgatási autonómia is biztosíthatja a nemzetiségi igényeket.1689
A történeti ország területének tartományokra osztását és így föderalizálását Kossuth
határozottan és következetesen visszautasította. Ebben a kérdésben 1850 nyarán Teleki
Lászlóval is vitába keveredett, aki merészebben elrugaszkodott a históriai jogtól és azt
javasolta, hogy a legerősebb nemzetiségi mozgalmaknak, a románoknak és a szerbeknek
biztosítsanak tartományi szinten is autonómiát, többek közt tartománygyűlést, persze úgy,hogy minél kevesebb magyar és német kerüljön szerb vagy román joghatóság alá.1690 Kossuth
azért utasította el a szerbeknek és a románoknak nyújtandó területi autonómiát, mert attól
tartott, hogy a szlovák, a német és a ruszin nemzetiségi mozgalmak is hasonló követeléssel
fognak fellépni. És ha Teleki javaslata szerint a nemzetiségek elhatárolt területet kapnak,
akkor „provincialis status existentiát” nyernek és sem a tartományok függő helyzete, semazok föderációja nem lesz tartósan fenntartható, mert mindegyik nemzetiség a szomszédos
vele rokon nemzethez fog vonzódni, és végezetül a nemzetiségi tartományok el fognak
szakadni, vagyis felbomlik a történeti Magyarország. Kossuth ettől a folyamattól tartott, sakár a históriai jogra is hajlandó volt hivatkozni az ország föderatív átalakításávalszemben.1691 „[É]n pedig egy territoriumot akarok Magyarországnak s ezen territoriumon aközös faj, közös szabadság, közös törvény oltalma alatt egyenlőséget minden nemzetiségnek”– írta Telekinek 1850 nyarán.1692
1688

Kossuth Lajos észrevételei Teleki László leveleire, 1850. június 15., in HORVÁTH Zoltán, Teleki
László 1810–1861, II, Budapest, Akadémiai, 1964, (a továbbiakban: HORVÁTH) 230; Lásd mégÁCS, 45.

1689

ÁCS, 44–48; SPIRA, 1989, 57–65.

1690

Teleki László levelei Kossuth Lajosnak, 1850. július közepe és augusztus 16., in Teleki László
Válogatott Munkái, szerk. KEMÉNY G. Gábor, II, Budapest, Szépirodalmi, 1961, (a továbbiakban:
TLVM) 54, 60.

1691

Kossuth Lajos levele Teleki Lászlónak, 1850. augusztus 22., in DEÁK, 539–543.

1692

DEÁK, 542.

570

A tartományi autonómia ügyében nem ez volt Kossuth utolsó szava. 1859 tavaszán Irányi
Dániel megkeresésére jelentős módosításokat tett 1851-ben keletkezett alkotmánytervén,
hogy a nemzetiségeket különböző alternatívákat felvázoló javaslataival próbálja megnyerni.
Horvát-Szlavónország esetében ismét felkínálta, bizonyos feltételekkel, az állami önállóságot,egyébként a teljes függetlenség mellett létesített társországi viszonyt preferálta, a kapcsolatot
a közös ügyekre szorítva. Erdély esetében a románok megnyugtatására az alternatívát a szoros
adminisztratív egység vagy a belkormányzati önállóságot biztosító politikai egység jelentette.
A szászoknak és székelyeknek municipális autonómiájukon túl területi érvényű adminisztratív
egységét és önállóságát is biztosította volna, megválaszthatták volna főtisztviselőjüket és az
országgyűlésen is politikai képviseletet nyertek volna. A szerbeknek „nemzetiségük társas
egységé”-nek megalakítását, elöljáró választását, független egyházkormányzatot kínált, de ha
ezt kevesellnék, felajánlotta, hogy a szerbek által „compact”-an lakott városokból és
helységekből a Szászföldhöz hasonlóan megalakulhasson a Szerb Vajdaság. Ugyan alternatív
javaslatainak egy részét nem engedte, hogy Irányi publikálja, de azokat kisebb-nagyobb
módosításokkal megismételte Dunai Szövetség címen elhíresült tervezetében 1862-ben.
Ebben felvetette Erdély autonóm állammá válását, de ez esetben is ragaszkodott ahhoz,
hogy Magyarországhoz perszonálunióval kapcsolódjon. A tervezethez fűzött „felvilágosításaiban” erről a lehetőségről már nem szólt, miként a szászok és a székelyek autonómiájáról sem,a választást Erdély adminisztratív uniója vagy autonómiája közt állította fel. „Felvilágosításaiban” perszonáluniós kapcsolatot javasolt Horvát-Szlavónország és Magyarország közt is, haaz az önálló államiság útjára lépne. Nem említette a Szerb Vajdaságot sem, hanem a szerbek
lakta területekből két új megyét alakított volna ki, akár egybe nem függő területtel, ahol aszerb nyelv politikailag is érvényesülhetett volna. Ugyanakkor e helyen is kijelentette, hogyaz „ország territoriális integritása s politikai egysége” át nem léphető határ számára a nemzetiségeknek juttatott engedményekben, s hogy az „országnak nyelvek szerinti feldarabolását spolitikai egységének nyelvek szerinti szétszaggatását” elutasítja.1693
Kossuth tehát a föderációt nem az ország föderatív átalakításaként értelmezte, hanem afüggetlen Magyarországnak más független államokkal történő államszövetségi kapcsolataként, azaz konföderációként. „Én Magyarországot akarom foederalva látni Szerbiával,Croatiaval, Moldva-Oláh és Lengyel Országgal stb., de Magyarországot foederált az az egymástól független provinciákká felosztva látni: nem.”1694 Azaz nem tekintette a konföderáció
feltételének azt, hogy Magyarországot nemzeti alapon tartományokra bontsák, s érvelését az
Egyesült Államok példájával támasztotta alá, mondván ott „egymástól független statusokat”
föderáltak, azaz „territoriumokat foederaltak, nem nemzetiségeket, s ép azért nem félhetnek
nemzetiségi tekintetben dissolutiotól [felbomlástól]”.1695 Úgy vélte, hogy Magyarországnak
csak akkor van jövője, ha szövetségre lép a szomszédságában élő kisebb nemzetekkel, mert
csak ez a szövetség képes megvédeni szabadságukat és függetlenségüket a nagyhatalmak
expanzív törekvéseivel szemben, és így biztosítani nemzeti fejlődésüket.1696
1693

Kossuth Lajos levele Irányi Dánielnek, 1859. április 26., in Iratok a Kossuth-emigráció történetéhez 1859, szerk. KOLTAY-KASTNER Jenő, Szeged, 1949, 66–70; Dunai szövetség. Felvilágosítások a Dunai Confoederatio projectumához, in Kossuth Lajos iratai, VI, szerk. KOSSUTH Ferenc,
Budapest, 1898, (a továbbiakban: KLI) 9–23.

1694DEÁK, 542.

1695

Uo.

1696

ÁCS, 41–44; Lásd még ÁCS, 25–26; Kossuth Lajos levele Ilija Garasaninnak, 1851. január 18., inHORVÁTH, 213–214; Kossuth Lajos és Batthyány Kázmér megbízólevele Carosini számára, 1850.
január 18., in A Kossuth-emigráció Törökországban, szerk. HAJNAL István, I, Budapest, Magyar
Történelmi Társulat, 1927, (a továbbiakban: HAJNAL) 663–664.
571

A térségben létesítendő konföderációról szintén Teleki tett említést Kossuthnak még 1848őszén, majd ismét szóba hozta 1849 tavaszán. Kossuth Viddinben többek által is bekapcsolódott a konföderációs tervezgetésekbe, értesült róla Henningsentől, a lengyel emigránsoktól,
de tudott a románok terveiről is, később személyesen is tárgyalt velük, s megemlítette aszövetséget Garasaninnak is a szerbekkel történő tárgyalások megindításakor. Élénken
foglalkoztatta a kérdés más emigránsokat, főként Telekit, de Vukovicsot és Szemerét is, míg
Kossuth 1850 nyarán részletesen ki nem fejtette elképzeléseit, s 1851 tavaszán alkotmánytervében is kitért rá.1697
Kossuth Magyarországot a létesítendő konföderáció centrumának tekintette, amely magába
foglalná a cseh, lengyel, román, szerb, szlavon, horvát, dalmát és magyar nemzetiségeket,
akiknek „saját históriai terrenumán status existentiáját” biztosítaná. A konföderáció függetlenállamok közt létesülne, amelyek egymás területi és önkormányzati függetlenségét nem
csorbítanák, így Kossuth határozottan visszautasított minden olyan tervet, ami megbontaná
Magyarország területi integritását. A szövetség elsősorban védelmi szövetség lenne és gazdasági közösség, a térséget fenyegető nagyhatalmi, elsősorban orosz törekvések elhárítására,
meghatározott közös ügyekkel és azokat kezelő intézményekkel.1698
A konföderációs tervezgetések és tárgyalások 1851 tavaszán szakadtak meg, a magyar
emigráció ajánlata nem ment el addig a pontig, ahol a szövetségesként szóba jött nemzeti
mozgalmak elvárásai kezdődtek. Kossuth 1862-ben ismét felvállalta a térségben létesítendő
konföderáció programját, némileg módosítva korábbi elképzelését. Az államszövetség
funkciója és intézményi szervezete nem sokban változott, de már nem ragaszkodott Magyarország centrális szerepéhez, a konföderáció tagjai pedig az integer Magyarország mellett
Horvátország, Szerbia, Románia és reményei szerint a Magyarországgal politikai egységben
maradt Erdély lett volna. De ekkor is leszögezte, hogy a konföderációban különböző
nemzetek, különböző államok szövetkeznek egymással, néhány közös érdek végett, s nem
mondanak le „állami personalitásukról”.1699
Kossuth politikai gondolkodásában ellentmondás keletkezett a szabadság elve és a nemzeti
elv között, nem tudta a két elvet következetesen egyensúlyban tartani. Ezért a hazai nemzetiségek vonatkozásában csökkenteni próbálta a nemzeti elv jelentőségét, eszerint alakította
nemzetértelmezését, utasította el területi autonómia igényüket és tagadta következetesen az
ország belső föderalizálását, azaz a nemzeti elvet alárendelte a szabadság elvének. A magyarok vonatkozásában viszont a szabadság, az autonómia elvét a nemzeti közösségalakításerősítésére, hangsúlyozására alkalmazta. E megkülönböztetés indoklásában a históriai joghoz
is visszanyúlt, miszerint nemzetként, politikailag, jogilag és területileg is elkülönülő közösségként csak azokat a közösségeket ismerte el, amelyek a történeti múltban is rendelkeztek
politikai-területi szervezettséggel. Míg Teleki azt javasolta, hogy a függetlenség kivívásáig
tartózkodjanak a politikai intézmények tervezgetésétől, Kossuth nagy gondot fordított azok
kialakítására, megtervezésére. Ennek során arra törekedett, hogy meghatározza az egyéni szabadság és a közösségi szabadság köreit, figyelmét elsősorban a politikai részvétel kiterjesztésére, a politikai egyenlőség megteremtésére összpontosította, miközben megpróbálta értelmezni és
kiegyensúlyozni a közösségi autonómiák rendszerét és azok egymáshoz fűződő viszonyát.

1697

Az előzőeken kívül lásd még TLVM 16, 19, 27–28.; MARCZALI Henrik, A nemzetiségi kérdés
megoldásának első kísérlete 1849-ben, Pesti Hírlap, 1927. november 13., 6; DEÁK, i. m.; HAJNAL,
527–539; HORVÁTH, 199–210, 219, 221–229, 236–240, 264–281; SPIRA, 1989, 75.

1698

ÁCS, 41–44.

1699

KLI 9–23.

572

PÁL JUDIT
Unió vagy „unificaltatás”?
Elképzelések Erdély helyzetéről a kiegyezés körül
Erdély és Magyarország uniójának kérdése a reformkorban került be a köztudatba. Elsősorban
Wesselényi Miklós állította az unió kérdését politikai tevékenysége középpontjába, ebben
látva az erdélyi magyarság jövőjét, de egyben Erdély demokratizálódásának és fejlődésének
feltételét is. Wesselényi és a reformkori liberális nemzedék az uniót szoros kapcsolatban
képzelte el az általános emancipációval és a demokratikus jogok kiterjesztésével. Az 1840-esévekben a magyar közvéleményben már gyökeret vert az unió gondolata és általánosóhajtássá vált. Ennek következményeként 1848 márciusában a forradalmi követelések közé isbekerült, sőt a kolozsvári „Tizenkét pont”-ban egyenesen az első helyen szerepelt az unió.
A 19. század közepére a magyar politika egyik kulcskérdésévé vált az unió, Erdélyben
azonban igencsak megosztotta mind a politikusokat, mind a formálódó közvéleményt. Az
erdélyi román és szász politikusok túlnyomó többsége ugyanis Erdély autonómiájának
fenntartásában látta nemzetiségük megmaradásának és fejlődésének zálogát. Az 1848. évi
erdélyi országgyűlésen összecsaptak a nézetek, de elsősorban az országgyűlés összetételének,azaz a magyar többségnek köszönhetően végül is megszavazták az uniót. Ez azonban nem
volt hosszas életű; 1849-ben az osztrák adminisztráció ismét visszaállította a forradalom előtti
állapotot, súlyosbítva ezt a helyi autonómiák felszámolásával. Az unió ügye ezzel egy időre
lekerült a napirendről.
A hatvanas évek olvadása azonban ismét felszínre hozta a gondolatot, hiszen a magyar
politikai elit csak 48-as alapokról volt hajlandó tárgyalásokba bocsátkozni. Ennek kapcsán
természetes volt, hogy helyreállítják az uniót is. Mivel azonban 1848–49-ben az idő hiánya ésa körülmények miatt az unió életbeléptetése következtében felmerülő gyakorlati problémák jó
részének megoldására nem született javaslat, most ezen is el kellett gondolkodni. Eötvös
József Mikó Imréhez írt levelében az erdélyi állapotokra reflektálva írta: „Erdély állapotjai
Magyarországon sokak előtt ismeretlenek, s igen kevés található, ki régi törvényes
viszonyaitokat, az egyes osztályok s vidékek érdekeit tisztán fogná fel, s mégis ki tagadhatja,
hogy az uniónak állandósága attól függ, hogy annak keresztül vitele, amennyire csak lehet,
minden jogi viszonyok és érdekek kímélésével történjék.”1700
Jól jellemzi a várakozásokat és félelmeket, de az egyezkedésre való hajlandóságot is a két
egykori iskolatárs, George Bariţiu és gr. Wass Samu nyílt levélváltása 1860 őszén. Bariţiu
szerint a román nemzet egyetért a célban a magyarral, ami a valóságos szabadság elérését
illeti, de az eszközökben különböznek. „A magyar nemzet, úgy látszik, hogy teljes szabadságát csakis a történeti törvényes téren hiszi elérhetőnek”, de a románok irtóznak a történeti
tértől, majd így folytatta: „Méltóságod előtt nem titok, hogy a román nemzet (értem csak itt
Erdélyben), valahányszor az unióról van szó, abban nemzeti lételinek és jövendőjinek
legbiztosabb elfojtása módját látja. Hasonló veszélyesnek látja pedig a román mind Magyarországgal való uniót, mind pedig az Unionem trium nationum(!) itt Erdélyben. Az elsőben azt
hiszi, hogy a román elem a magyar–szláv–német elemek közepette akármiféle formális
garantiák mellett is egy fertály század alatt elfogna fonnyadni s utoljára el is enyészni vég1700

Eötvös József levele Mikó Imréhez 1860-ból. EÖTVÖS József, Búcsú Erdélytől, in Hazai utazók
Erdélyben, kiad. MOLTER Károly, Kolozsvár, 1942, 197–199.

573

képpen. A másodikban pedig ő sohasem látott egyebet, mint a három nemzeteknek permanens
conspirátióját ellene. Hogy a magyarországi uniótól románaink irtódznak, az onnan is jön,
mert ennek az uniónak tiszta és úgy mondván őszinte definitióját még eddigelé senki seközölte velünk.”1701 Bariţiu javasolta, hogy az uralkodó hívjon össze egy tanácskozást,amelyre egyenlő számban hívnának meg magyar és román jól képzett, hazafias és szabadságszerető férfiakat. Ennek lenne feladata tisztázni az elképzeléseket Erdély jövőjéről. Itt amagyarok kifejthetnék, hogyan is képzelik el az uniót: „S ha az unió mégis megtörténnék,
lesz-é Erdélynek is egy kis külön kormánya és egy »tartományi gyűlése« vagy nem lesz? S
hát az unió után micsoda öszveköttetésben (Verband) marad Erdély az Osztrák kormányhoz?
Vagy talán félre fog dobatni a Diploma Leopoldinum de 1691 sat. sat.?”1702 A fő kérdés tehát,
hogy az unió teljes politikai egységet vagy föderalizmust jelent-e. Bariţiu néhány javaslatot iskidolgozott: a románok addig nem hajlandók az unióról tárgyalni, amíg az uralkodó aDiploma Leopoldinumot és más olyan törvényeket vissza nem von, amelyek Erdély különállását szentesítették. Itt tehát mégis a „történeti térre” tévedt, ettől remélte a kérdés elodázását, mivel ekkor még bizton lehetett számítani arra, hogy Bécs ellenezni fogja az uniót.
Továbbá kérte, hogy az erdélyi országgyűlésen egy ünnepélyes törvényben vonják vissza
mindazon törvényeket, amelyek sértik a románokat, „és ezen nemzet mint az Erdélyiállamnak valóságos tagjává ismertessék el”. Legyen két hivatalos nyelv: a magyar és a román,
mivel a szászok túl kevesen vannak, ezért nem tarthatnak igényt a német hivatalos nyelvre. A
hivatalnokok választása bizonyos kulcs szerint történjék, azaz legyenek tekintettel a különböző nemzetiségek és vallások arányos képviseletére. A választásokat pedig egy mérsékelt
cenzus alapján rendezzék.1703
Wass Samu válasza némiképp kiábrándult. Bariţiu levelét megmutatta több magyarországi
politikusnak is, köztük Deák Ferencnek és Eötvös Józsefnek, akik úgy vélték, hogy lehetegyezkedni, de meglepte őket, hogy „ős constitutionalis alapunk tagadását tegyék a kiegyezkedés főfeltételéül”. „Mi óhajtjuk a polgári teljes egyenjogúságot, önök is akarják, de azt anemzetiségekhez akarják alkalmazni” – írja Wass, ezzel a kérdés lényegére tapintva. Ezzel
nem ért egyet, részben mert a nemzetiségek nincsenek elkülönülve egymástól, részben pedig arománok csekély számú értelmiségére hivatkozik. Szerinte az arányos képviselet azt jelentené,
hogy egy-egy megyei választmány majdnem azonos lenne a románok papok zsinatával.1704
Az Októberi Diploma kiadása (1860. október 20.) után – amely ismét életbe léptette az
egyes történeti országok és tartományok belső önigazgatását – visszaállították a magyar és
erdélyi udvari kancelláriát; a kancellár gr. Kemény Ferenc, a Főkormányszék elnöke gr. Mikó
Imre lett, mindketten csak ideiglenes jelleggel. Szükségessé vált most a régi törvényhatóságok
szervezése, erre a következő évben került sor.
Bécsben a visszaállított udvari kancellária keretében a románok nagyobb befolyást kívántak szerezni. Bár Kemény Ferenc kancellárnak előírták, hogy a kinevezéseknél legyen tekintettel a nemzetiségekre és felekezetekre, ő igyekezett a magyar elem túlsúlyát biztosítani. A
négy tanácsos közül egy református magyar, egy katolikus székely, egy evangélikus szász és
egy görög katolikus román volt, míg a görög-keleti románok csak egy titkári állást kaptak.1705
1701

George Bariţ magyar levelezése, sajtó alá rendezte Ioan CHINDRIŞ és KOVÁCS Ferenc, Bukarest,
1874, 43.

1702

Uo.

1703

Uo. 44–45.

1704

Uo. 51–55.

1705

SASHEGYI Oszkár, Az abszolutizmuskori levéltár, Budapest, 1965, 391. (A magyar országos
levéltár kiadványai. I. 4.)
574

A Diplomát és a Februári Pátenst az erdélyi magyarok aggodalommal fogadták. Teleki
Domokos a következőképpen írt Vay Miklósnak erről: „A f. h. 20-án kelt pátensek Erdélyről
felette felületesen és hiánosan gondoskodnak. Az unio, mely Erdélyre nézve életkérdés sMagyarországra is legnagyobb fontossággal bír, egy meglevő törvény teljesítése helyett a
vitatkozások, a nemzeti nyilvánulatok terére van áttéve.”1706
Az Erdélyre vonatkozó október 20-i legfelsőbb kézirat előírta a kancellárnak, hogy hívjon
össze egy tanácskozmányt a különböző nemzetiségek, vallások és osztályok köréből, aholjavaslatokat dolgoznak ki az alkotmány korszerűsítésére nézve. Ez Erdély mindhárom
nemzetisége körében felbolydulást okozott. A szászok kezdetben különböző szintű komiték
létrehozását és petíciók szerkesztését látták szükségesnek, végül is komiték helyett a szász
egyetem helyreállítását kérvényezték. 1707 A szászok körében igazában most is megoszlottak avélemények: az unióbarát csoport szerint a szászoknak jobb, ha a mérsékelt magyarokhoz
csatlakoznak, mint Deák és Eötvös, és mindent megtesznek a szász egyetem autonómiájának
biztosításáért. A másik tábor szerint az unió 1848-ban nem volt törvényes, veszélyezteti aszász nemzetiséget, és a magyarok úgysem tartanák meg az ígéretüket; a többség tehát
továbbra is a „Gesamt-Österreich”-ban reménykedett.1708
Kemény kancellár 1861. február 11-re Gyulafehérvárra hívta össze a várt értekezletet,amelynek feladata az országgyűlés előkészítése és egy választójogi tervezet kidolgozása volt.
A románok elégedetlenek voltak a konferencia összetételével, amely még a régi rendi
szemléletet tükrözte, kiegészítve persze a románokkal: 8-8 személyiség képviselte a magyarokat, a székelyeket, a szászokat, a románokat és a városokat. Mivel ez utóbbiak szintén
magyar, illetve székely többségűek voltak, a magyarok többségben voltak az értekezleten.
Az elsőként felszólaló Haynald Lajos katolikus püspök a magyarok álláspontját fogalmazta
meg: ragaszkodnak az unióhoz és a 48-as törvényekhez. Ezért külön erdélyi országgyűlésnek
nincs már helye, az erdélyi képviselőket meg kell hívni a magyar országgyűlésbe. Şuluţiu
görög katolikus érsek ezzel szemben Erdély autonómiájához ragaszkodott és kifejtette arománok főbb követeléseit: a román nemzet egyenjogúsítását, arányos képviseletet stb. Az
unióról legfeljebb ezután lehetne beszélni, de mindenképpen szükséges az erdélyi országgyűlés új alapokon való összehívása. Konrad Schmidt a szászok nevében ugyancsak ragaszkodott az erdélyi országgyűlés összehívásához, amely biztosítaná a nemzetiségek jogait, bár a
48-as törvények egy részét elfogadhatónak tartotta.1709 A felek álláspontja tehát élesen eltért
egymástól, és meg sem próbáltak valamiféle kompromisszumot keresni. Ahogy az események
egyik résztvevője, Ioan Puşcariu kommentálta: Gyulafehérvárra úgy érkeztek, hogy
mindhárom félnek meg volt kötve a keze, ezért egyezkedni nem is lehetett. 1710 Igazából nem
belülről, hanem kívülről várták mindannyian a megoldást.
Az 1861-es megyei képviselőbizottmányi választások sok helyen éles konfliktusokhoz
vezettek a magyarok és románok között. A magyarok ragaszkodtak – a magyarországi minta
nyomán – a 48-as állapotok restaurálásához, azaz az akkori bizottmányt csak kiegészíteni
akarták. A románok ezzel szemben arányos képviseletet szerettek volna. A másik fő vitás
1706

Emléklapok vajai báró Vay Miklós életéből, bev. LÉVAY József, Budapest, 1899, 325.

1707

ÜRMÖSSY Lajos, Tizenhét év Erdély történetéből. 1849 julius 19.–1866 április 17., Temesvár,
1894, IV. könyv. 242–243.

1708

Fr. TEUTSCH, Die Siebenbürger Sachsen in Vergangenheit und Gegenwart, Hermannstadt, 1924,
228–229.

1709

SZÁSZ Zoltán, Az abszolutizmus kora Erdélyben (1849–1867), in Erdély története III., főszerk.
KÖPECZI Béla, Budapest, 1987, 1477–1478.

1710

Ioan cavaler de PUŞCARIU, Notiţe despre întamplările contemporane, Sibiiu, 1913, 54.

575

kérdés a nyelvhasználat volt. Ezeknek kapcsán több megyében is heves vitákra került sor, ígyKolozs, Torda, Alsó-Fehér megyékben és Fogaras vidékén.
Közben 1861 áprilisában összeült a magyar országgyűlés. A felirati vita kapcsán felmerült
Erdély ügye is. Lónyay Menyhért beszéde jól érzékelteti a felirati párt álláspontját, de az uniót
a határozati párt is éppúgy akarta: „Erdélyre nézve nem szükséges-e megmondanunkegyenesen, határozottan és oly módon, hogy sikere legyen, a létező hatalomnak, miszerént
addig szó se lehet a koronázásról, a kötés megújításáról, míg az országgyűlés kiegészítve,azaz az erdélyi választókerületek meghíva nem lesznek?”1711
Erdély kérdésében akkor mindkét párt nagyjából azonos álláspontot képviselt. A határozati
párt javaslatában kitértek a történeti előzményekre és visszautasították, hogy az unió 1848ban törvénytelen módon jött volna létre. Igaz ugyan – érveltek –, hogy az akkori országgyűlés
még a régi rendi alapon ült össze, de „éppen ez mutatja népies és testvéries szellemét, mert akiváltságosok képviselete a népképviseletet az unióval együtt léptette életbe, fényes jeleitadván ez által úgy a szabadság, mint az egyenlőség ott uralkodott elveinek”. Továbbá
felhívták a figyelmet, hogy a magyarok küzdeni fognak az unió fenntartásáért: „De téves
jogfogalom is az, hogy egy rendesen alkotott és szentesített törvény, azért mert egy vagy másérdeknek terhére lenni látszik, már az önkéntes megsemmisülés magvait hordja magában. Ha
ez állana, akkor nem lehetne a törvénynek jövője, mert nem létezik oly intézkedés, mely egy
nemzetnek minden részét tökéletesen kielégíthesse, s az unio megszüntetésének kimondása
már ezen elvnél fogva is lehetetlenné válnék, mert feltéve, de meg nem engedve, hogy aszászokat és románokat kielégítené, a magyarok és székelyek azonban bizonyosan avégletekig készek lennének küzdeni ezen unio fentartásáért.”1712
A felirati párt részéről Deák felirati javaslata hasonlóképpen érvel, azaz az akkoriországgyűlés törvényességével, hiszen a korábbi magyarországi törvényeket – beleértve a
Pragmatica Sanctiót is – a kiváltságos osztály képviselői szavazták meg, de ez nem
befolyásolja érvényességüket. Végül Deák feltette a szónoki kérdést: „Nem tudjuk, miképpen
veszélyeztethetné az egyesülés Erdély nem magyar ajkú lakosainak nemzetiségi érdekeit.
Hiszen ugyanazon törvény, mely az egyesülést megállapította, Erdélyben is felszabadította anépet, kimondotta az egyenjogúságot, a polgári s politikai jogokat a népnek mindenosztályaira s nemzetiségére kiterjesztette, s az egyesülésnek legelső következése az volt, hogy
azon különbség, mi jogok tekintetében egy részről a magyar, székely és szász nemzet, másrészről a román nemzet között előbb fennállott, azonnal meg lőn szüntetve. Mi Erdély nem
magyar ajkú lakosainak nemzetiségi érdekeit szintúgy teljes mértékben fogjuk méltányolni,
mint a magyarországiakét.”1713 Szükséges azonban, hogy éppen a nemzetiségi érdekek
kérdése fölött ők is jelen legyenek a tanácskozásokon. Erdély a Szent István koronájához
tartozik, következésképpen képviselőit meg kell hívni a magyar országgyűlésre.
A magyar liberálisok megígérték általánosságokban a nemzetiségi követelések teljesítését,de az egységes magyar politikai nemzet eszméje határozta meg az engedmények határát.
Lónyay naplójában is megtaláljuk azt az általánosan elterjedt véleményt, hogy a nemzetiségeknek az egyéni jogokat meg kell adni, és ha „egyszer urak leszünk saját házunknál”,
akkor majd hivatalokkal le lehet szerelni az elégedetlenséget, különben is „a magyar nemzetértelmiségi és vagyoni felsőbbsége tért fog mindenütt foglalni, és büszke lesz mindenki arra,
1711

Lónyay Menyhért naplója 1860–1861, szerk. DEÁK Ágnes, sajtó alá rendezte, a jegyzeteket írta:BERKES Hajnalka, LASZLI Mariann, NAGY Anita, Budapest, 2004, 198.

1712

Uo. 137–138.

1713

Uo. 187–188.

576

ha magát magyarnak nevezheti, ismét úgy, mint a régi jó időkben”.1714 Az országgyűlés
kiküldött egy a nemzetiségi törvényt előkészítő bizottságot is, amelyben a nemzetiségek
képviselői is helyet kaptak, ez ki is dolgozott egy széleskörű jogokat biztosító javaslatot,
azonban a magyar politikai nemzet fogalmához ebben is ragaszkodtak. A nemzetiségeket ez ajavaslat sem elégítette ki, bár végül is az országgyűlést anélkül oszlatták fel, hogy ennek
elfogadására sor került volna.
A 48-as állásponton túlmenő elképzeléseket igazában csak az emigrációban fogalmaztak
meg. Kossuth különböző terveiről, tárgyalásairól a román vezetőkkel már rengeteget írtak.
Kossuth a magyar politikai elit engedményeit túl kevésnek tartotta, és óvott a következményektől. Azzal azonban az emigráció politikusai is tisztában voltak, hogy otthon ezeket agondolatokat nem fogadnák túlzott lelkesedéssel. Ezt jól mutatja Kossuth Duna-könfederációs
tervének fogadtatása is. Még az ennél jóval szerényebb engedményeket sem igazán lehetett
elfogadtatni a 48-as jogfolytonosság visszaállításáért küzdő magyar politikai elittel. A külön
erdélyi tartománygyűlésről például Teleki László azt írta Kossuthnak – egy Cuzának szóló
1860. évi emlékirat kapcsán –, hogy „erre nincs az erdélyi uraknak nagy kedvük”.1715
Az Októberi Diploma tehát nem váltotta be a kezdetben hozzáfűzött reményeket. A
magyarok hamarosan passzivitásba vonultak vissza és bojkottálták az 1863–64-ben Nagyszebenben ülésező tartománygyűlést is. A szebeni tartománygyűlés különösen a románok
szempontjából hozott néhány fontos törvényt, ezeket később is hivatkozási alapként
tekintették: a román nemzet egyenjogúsításáról, a három nyelv – magyar, román, német –egyenjogú hivatali használatáról, a román egyházak egyenjogúsításáról.1716 A magyaroknélkül azonban nem volt lehetséges tartós rendezés, ezt érezték a román politikusok is. A
konzervatív szász politikusok is úgy tekintettek vissza erre a korszakra, mint a szép
eredmények, remények és kilátások korára.1717
Az események alakulását azonban megint csak a külső történések szabták meg. Erdély
autonómiája már rég csak illúzió volt. A kormányzat most is saját céljai érdekében „használta
fel” a tartományt, csak ez most a magyaroknak kedvezett. 1864 végén megkezdődtek a titkos
tárgyalások, amelyek majd a kiegyezéshez vezettek. Deák ekkor is ragaszkodott fent
ismertetett álláspontjához. Az egyik kortárs szerint Deák „nem bízott a magyar nemzet
erejében kizárólag és feltétlenül; féltette ezt a nemzetiségektől idebent és az európai nemzetközi viszonyoktól és érdekektől odakint”.1718 1865 őszén Deák egy nagyobb cikk megírását
tervezte Erdélyről, hogy „a remény és aggodalom között hányatott kebleket” megnyugtassa,
tisztázza a helyzetet és óvjon a túlzott reményektől és csalódásoktól, illetve irányt mutasson akérdésben, tekintve a számos valós és valótlan hírt, amely lábrakapott ebben az időben. Az
Erdélyről szóló cikktervezetében is a Pragmatica Sanctióból indult ki, erre alapozta érvelését.
Az uniót – írta Deák – egy szentesített és eddig meg nem változtatott törvény is kimondja,
amelyet Erdély törvényes országgyűlésén fogadtak el. „Ha tehát a Verwirkungstheoria
1714

Uo. 299.

1715

Teleki László levele 1860. nov. 7., idézi KOVÁCS Endre, A Kossuth-emigráció és az európaiszabadságmozgalmak, Budapest, 1967, 364.

1716

MESTER Miklós, Az autonom Erdély és a román nemzetiségi követelések az 1863–64. évinagyszebeni országgyűlésen, Budapest, 1936.

1717

W. BRUCKNER, Die politische Entwicklung von 1860–1876, in Hundert Jahre sächsischer
Kämpfe. Zehn Vorträge aus der Geschichte der Siebenbürger Sachsen im letzten Jahrhundert,
Hermannstadt, 1896, 251.

1718

HANÁK Péter, 1867 – európai térben és időben, sajtó alá rendezte SOMOGYI Éva, Budapest, 2001,
144.

577

megszűnt, fönn kell állani a jogilag meg nem szűnt s el nem vesztett alkotmánynak.” Éppen
ezért az erdélyieket meg kell hívni az 1865 végére összehívott magyar országgyűlésre.1719
Deák számba vette a románok azon kívánságát is, hogy ismerjék el őket Erdély negyedik
nemzetének. Hosszas jogi és történeti fejtegetés során bemutatta a sajátos erdélyi rendszert,
amely eltér a magyar alkotmánytól. Kifejtette ez alkalommal is a magyar politikai nemzet
tételét, amely ekkor és később is annyi vitát kavart: „Vannak itt is többféle nemzetiségek (ti.
Magyarországon), azoknak lehetnek, sőt vannak is nemzetiségi jogos igényeik; de nincs
elkülönzött politikai állásuk, nincs kikerekített külön territoriumjok, nincsenek oly jogaik,
melyek őket egyenesen és egyedül mint politikailag külön nemzetet illetnék. Itt minden föld
Magyarország földe, minden lakos Magyarország polgára, s nemzetiségénél fogva senki nincs
gátolva polgári jogainak élvezetében. S valamint e fogalomban »Magyarország« az ország
területének minden része bennfoglaltatik, bármily nemzetiségű honpolgárok lakják is azt, úgye fogalom, »magyar nemzet« nemcsak a magyar ajkúakra van szorítva, hanem az ország
minden más ajkú lakosaira egyaránt kiterjed; s valamint a haza érdekében van, és minden
polgárnak kötelessége jövendőre is fönntartani e történelmi s közjogi alkotmányos alapon
nyugvó politikai egységet, mely nélkül az ország rövid idő alatt szétfoszlanék, úgy másrészről
Magyarország azon polgárainak, a politikai értelemben vett magyar nemzet azon tagjainak,
kik nem a magyar nemzetiséghez tartoznak, minden valóságos nemzetiségi jogos igényeiket
igazság és méltányosság szerint figyelembe venni, s az ország közérdekének kockáztatása
nélkül teljesíteni kötelességünk.”1720 És végül számba vette az eshetőségeket: ha fennmarad ateljes unió, ahogy azt 1848-ban kimondták, akkor a románok követelése alapját veszti, mert amagyar alkotmány nem ismer külön territóriummal bíró „nemzeteket”, amúgy pedig mindenállampolgár egyenlő. Ha Erdély megőrzi bizonyos fokú különállását, ebben az esetben több
forgatókönyv is elképzelhető. Vagy felszámolják a politikai nemzetek rendszerét, és így akívánság ismét csak tárgytalanná válik, vagy fennmarad a rendszer, ebben az esetben
igazságos és méltányos, hogy a románokat is nemzetként ismerjék el. Mindenképpen
azonban, bárhogy dől el az unió ügye, Deák leszögezi: „a teljes, tökéletes egyenjogúság az,
mit a románoktól sem lehet megtagadni, s minél többet ők sem kívánhatnak”.1721
A vita Erdélyben is a kiegyezési tárgyalások megindulása nyomán lángolt fel újra. Az
erdélyi magyar elit túlnyomó részének még inkább meggyőződésévé vált, hogy az unió nélkül
tarthatatlan a magyarok pozíciója Erdélyben.
1865 nyarán Nádasdy helyett gróf Haller Ferencet nevezték ki erdélyi kancellárrá, és 1865
november 19-re Kolozsvárra új országgyűlést hívtak össze, amelynek egyedüli tárgya az
1848. évi uniós törvény revíziója volt. A szászokat, de különösen a románokat hirtelen jöttcsapásként érte a fordulat. Az egyik kortárs jellemzése szerint a változások a románok
számára olyanok voltak, mint derült égből a villámcsapás, a nagy részük elvesztette a fejét; ahelyzetük a hajótöröttekéhez hasonlított, amikor kétségbeesésében mindenki a másik hajába
kapaszkodik.1722 Ennek következtében is a két román érsek között elmérgesedett a rivalitás, ésa románok vallási megosztottsága egyre inkább politikai színezetet is nyert: a görögkeletiŞaguna a politikai aktivizmus, míg Şuluţiu görög katolikus érsek és hívei a passzivizmus
taktikája mellett álltak ki. Şuluţiu Balázsfalvára nemzeti kongresszust akart összehívni,Şaguna azonban, aki jobban volt értesülve a kormányzat álláspontjáról, a következő híressé
1719DEÁK Ferenc, Tervezett cikk Erdélyről, in UŐ, Válogatott politikai írások és beszédek II., 1850–
1873, vál., sajtó alá rend. és jegyzetek MOLNÁR András, Budapest, 2001, 332.

1720

Uo. 337.

1721

Uo. 338.

1722

PUŞCARIU, i. m., 84.

578

vált szavakkal utasította vissza a felkérést: „flere possem sed iuvare non” (sírni tudok, segíteni
nem).1723 A görög katolikus tábor erre Şagunát nemzetárulónak kiáltotta ki.
Az országgyűlés összehívása még inkább felélénkítette a vitákat, és több nézet bontakozott
ki Erdély jövőjét illetően, még az unió hívei között is. Bár egyértelmű volt, hogy a magyarokegységesen az uniót támogatják, azonban a kolozsvári gyűlés mégsem volt tét nélküli. A
románok és szászok ha kevéssé reménykedhettek is abban, hogy az uniót sikerül megakadályozni, de hogy hogyan is történjék az unió az ekkor még senki előtt sem volt világos.
Kemény Zsigmond még 1865 nyarán így írt a Pesti Naplóban: „midőn uniót akarunk, nem
akarunk unificaltatást, mely ne tűrjön Erdélyben autonomicus életet, ...az erdélyi nemzetiségek sajátos helyzete miatt óvatosan kerülünk minden unificalási irányt”.1724
Ez tehát még reményeket nyújthatott a nemzetiségek számára, bár a nemzetiségi – ésfőképpen a román – politikusok körében az unió merev elutasítása vált szinte „kötelezővé”, ez
pedig kizárta az egyezkedés, a kompromisszumkeresés útját. A szászok körében most ismegoszlottak az álláspontok, akárcsak 48-ban. A szász történetírók véleménye szerint a
brassóiak unióbarát álláspontját nagymértékben meghatározták a gazdasági érdekeik, ésezekben az években különösen az erdélyi vasútról folyó vita, amelyik valóságos Érisz almája
volt a szászok között. A brassóiak ugyanis a szebeniekkel szemben a Nagyvárad–Kolozsvár–
Brassó vonalat támogatták.1725
Az erdélyi magyarok körében most még egységesebb volt az álláspont, mint 1848-ban. A
diéta elnöke Kemény Ferenc 1861-ben kancellár volt, de ahogy az egyik román politikus írta,most egészen más ember volt, mint 1861-ben: akkor konzervatívként Erdély autonómiájának
híve, most uniópárti, mivel a szebeni diéta a legkonzervatívabb magyarokat is arra a
meggyőződésre juttatta, hogy számukra az egyetlen járható út a Magyarországgal való teljesösszeolvadás.1726
Ilyen körülmények között ült össze 1865. november 19-én az utolsó erdélyi országgyűlés.
Már megnevezése körül is bizonytalanság van, mert abban egységes volt az álláspont, hogy
tulajdonképpen egyik nemzetiség sem ismerte el a kolozsvári országgyűlés törvényességét. A
magyarok úgy vélték, hogy a 48-as unió továbbra is érvényes, tehát nem lehet külön erdélyi
országgyűlést összehívni, ezért ez egy regnikoláris tanácskozásnak tekintendő, amely
megerősíti az uniót és utána a képviselők elfoglalhatják jogos helyüket a magyar országgyűlésen. A románok a szebeni diéta folytatását követelték, csak a szászok ingadoztak. A
kolozsvári uniós gyűlés végül is a román és a szász képviselők egy részének tiltakozása
mellett 166 szavazattal (4 román és 6 szász mellette, 29 román és 26 szász ellene szavazott)elfogadta a Zeyk Károly által beterjesztett indítványt az unió jogszerűségéről. Zeyk megismételte az ismert érveket: a történeti-jogi érvektől egészen az unió gazdasági célszerűségéig.
A nemzetiségeket igyekezett megnyugtatni, hogy „jogai, érdekei és igényei az eggyéalakulás
részletezésénél illően tekintetbe lesznek véve, s a jogegyenlőség és méltányosság alapján
kielégítve úgy, hogy minden honpolgárnak egyenlő joga legyen.”1727 Şaguna érsek a románok
nevében, Jakob Rannicher a szászok nevében különvéleményt csatoltak: a románok a szebeni
diéta által meghatározott kedvezőbb cenzus alapján új országgyűlés összehívását sürgették, aszászok pedig a nemzetiségi jogok biztosításától tették függővé az unió elfogadását. Ennek
1723

Uo. 88.

1724

Pesti Napló, 1865. június 30. Idézi: SZÁSZ, i. m., 1504.

1725

W. BRUCKNER, i. m., 253.

1726

PUŞCARIU, i. m., 92.

1727

Idézi SZÁSZ, i. m., 1506.

579

azonban már nem volt gyakorlati jelentősége: 1866. január 10-én megérkezett a királyi leirat,
amely „megengedte”, hogy az erdélyi képviselők résztvegyenek a pesti országgyűlésen, bár az
uniót a különböző nemzetiségek és vallások jogigényeinek kielégítésétől tette formálisanfüggővé. Ezzel tehát az unió ismét valósággá vált és Erdély történetében egy új fejezetkezdődött.
Erdély uniójára tehát végül is az 1867-es osztrák–magyar kiegyezés folyományaként ésannak egyik feltételeként került sor. A magyar politikai elit számára a 48-as jogalap és az
ország területi egységének helyreállítása olyan sarkalatos pontot képezett, amely nélkül nem
volt lehetséges a kiegyezés. Az unió kérdésében tehát egységes és határozott álláspontot képviselt a magyar politikai elit, de hogy mi is legyen utána, azaz hogyan integrálják Erdélyt, arranem volt kész válasz, nem volt kidolgozott elképzelés, és ez még jobban nehezítette az amúgy
sem könnyű feladatot. Még egy ideig mintegy „ideiglenes állapot” uralkodott, amelyben
legalábbis elvben lehetőség volt a helyi nézetek érvényesülésének is.1728
A történész és publicista Kőváry László a következőképpen foglalta össze az álláspontokat
1867 tavaszán: „Az erdélyi románok semmi uniót, a szászok feltételes uniót, az erdélyi
magyarság nagy része feltétlen uniót, a Deák párt a P. Napló-ban uniót, de nem unificatiót, aTisza-párt nem uniót, hanem teljes beolvadást – kíván.” Kőváry véleménye szerint: „Erdély
bármily anomal elemekből van is összealkotva, nem lehet tagadni, hogy egy ezredéven át itt
az államéletnek bizonyos egyensúlya létezett, mi a kor igényei szerint igen könnyen tovább
fejthető az unió alapján; míg ellenben a „teljes beolvasztási elmélet” alkalmazása által
Erdélyben az egyensúly felbomlanék, s azon politikai áramlat, mely századunkat elfogta,értjük a nemzetiségi dulakodást, Erdélyt a Királyhágótól a Bucsesdig elöntené.”1729
A lavírozás a különböző érdekek között nehéz feladatnak bizonyult. A hatalomra került
magyar liberálisok többsége előtt egy központosított nemzetállam ideálja lebegett, ezt
azonban nem igazán lehetett összeegyeztetni az erdélyi autonómiák rendszerével. A rendszer
mindenképpen elavult volt, a rendi társadalom felszámolásával együtt anakronisztikussá vált,
és a gyakorlati közigazgatást is igen megnehezítette. Volt olyan vármegyéje Erdélynek, amely
több mint egy tucat darabra tagolódva volt szétszórva, és beékelődve más törvényhatóságokközé. A szászok is rendi kiváltságaik bástyája mögé vonultak vissza, körömszakadtáig
ragaszkodva a szász egyetem autonómiájához. A kormány és a magyar politikai elit úgyérezhette, hogy a modernizációt képviseli, amikor a középkori eredetű autonómiák tarka
szövevénye helyett az egységes közigazgatás mellett kardoskodott.
Egyelőre azonban a közigazgatás átszervezését elnapolták, a kormány a királyi biztoson ésa megyék élére állított új főispánokon keresztül próbálta meg a törvényhatóságokat kézben
tartani. Az unióval szemben ellenséges magatartást tanúsító szász ispánt hamarosan leváltották. A csalódott románok 1869 márciusában a politikai passzivizmus mellett döntöttek.
Úgy értékelték, hogy a dualizmus egy átmeneti kísérlet, és a kivárásra játszottak.
A magyarok és székelyek lelkesedése mögött is sokféle – sokszor egymással ellentétes –érdek és elvárás húzódott meg. A közigazgatás átszervezése és a központosítás kérdésében
köreikben is megoszlottak a vélemények. Nemcsak a szászok ragaszkodtak a régi állapotokhoz, hanem az erdélyi magyar elit egy része is. Magának Péchynek is az volt a vélekedése:„Erdély jól felfogott érdekében az unio fenntartása és állandósítása életkérdéssé vált,
elkerülhetetlen szükségesnek tartom, és pedig magának az unio consolidatiójának érdekében,1728

Lásd PÁL Judit, Kiegyezés és unió, in Emlékkönyv Csetri Elek születésének nyolcvanadik évfordulójára, szerk. PÁL Judit–SIPOS Gábor, Kolozsvár, Erdélyi Múzeum-Egyesület, 2004, 344–355.

1729KŐVÁRY László, Hogyan egyesítsük Erdélyt? Beolvasszuk-e, vagy csak uniáljuk? II., Korunk VII.
évf. (1867. ápr. 3.). 40. sz.

580

hogy a centralisatio és a közigazgatási unificatio csak annyiban terjesztessék ki Erdélyre,amennyiben azt a törvényhozás és kormányzás egységének, szóval az unio consolidatiójának
biztosítása szükségessé és kívánatossá teszi”. 1730 Péchy álláspontját azonban végül is nem
fogadta el a kormány, a vitából a centralizált, egységes közigazgatás elve került ki győztesen.
A nemzetiségektől való félelmükben a centralizációt támogatta az erdélyi magyar politikusok többsége is. Ez az álláspont jól megmutatkozott a szász nemzeti egyetem autonómiájának
megszüntetése körüli vitákban is. A történész Jakab Elek vázolva a magyarok félelmeit, vonta
le a következtetést: a szász autonómia fenntartása ellenkezik a magyar nemzet vitálisérdekeivel, első lépés egy föderatív államrendszer felé, „ami rövid időn Magyarország teljes
szétrombolására és megsemmisülésére vezetne”.1731 Ugyanebben a vitában Tisza Kálmán
miniszterelnök is felszólalt, feltéve a szónoki kérdést: a nemzetiségek egyenjogúságáról szóló
törvényben ő azt olvassa, hogy Magyarországon nincs más politikai nemzet, csak a magyar;
hogy állíthatja szembe ezzel bárki „azt a szász politikai nemzetet, amelynek területét nem
szabad bolygatni”?1732
A magyarok és a nemzetiségek között tehát két homlokegyenest ellenkező nézet ütközött
össze, és a kettő között nem vagy csak nagyon nehezen lehetett volna kompromisszumos
megoldást találni. A dilemma lényege: Magyarország egységes nemzetállam legyen-e, ahogy
a magyar politikai elit és a közvélemény is kívánta, vagy a nemzetiségek kívánságára
alakítsák át föderalista szerkezetté. Az 1868-i évi nemzetiségi törvény a nemzetiségi jogokat
az egyéni szabadság és az állampolgári jogegyenlőség elve alapján kívánta megoldani, míg anemzetiségek ragaszkodtak a kollektív jogokhoz és autonómiához. A központosított állam
versus helyi autonómiák vitából végül is az előbbi került ki győztesen, bár ez meglehetősen
pürrhuszi győzelemnek bizonyult.

1730

MOL, K 26 Miniszterelnökség, 1871-IX-1817.

1731

JAKAB Elek, A királyföldi viszonyok ismertetése I., Pest, 1871. 28–32.

1732

Az 1875. évi augusztus 28-ára hirdetett országgyűlés képviselőházának naplója, szerk. NAGY Iván,
Hiteles kiadás, Budán, 1876, VI. köt. 114. ülés, 1876. márc. 22., 13.

581

Történelmi portrék582

H. KAKUCSKA MÁRIA
Ki volt Franciscus Tolnay de Goellye?
Franciscus Tolnay de Goellye, Geollye vagy Göellyei Tolnay Ferenc aktualitása Wolfenbüttelben évekkel ezelőtt megtalált leveleivel még sejthető sem volt. Sem azt nem lehetett
tudni, hogy a Göblye-ként is számontartott személlyel, sem azt, hogy a Hungaria című, asárospataki Református Kollegium Könyvtárában egyetlen példányként számontartott műszerzőjével azonos. Az előzőekből szinte már törvényszerűen következik, hogy az egyetlenírását tartalmazó kolligátum1733 a szovjet csapatok által Nyizsnij Novgorodba elvitt könyvek
csoportjához tartozik, amelyet majd Putyin orosz elnök hosszú tárgyalások eredményeként
2006 februárjában budapesti látogatásakor személyesen fog visszaadni. A Göellyei Tolnay
Ferenc személye körül felvetődő kérdések közül a „Mi tudható még az 1675-ben Heidelbergben
megjelent mű kiadásának körülményeiről és szerzőjéről? Mit tartalmaz az állítólag egyetlen
példányú hungarikum? Kihez íródtak levelei?” válaszolható meg egyértelműen. Mindemellett
reménykedünk abban, hogy valamikor teljesen megnyugtatóan fény derül arra is, megérdemelten tartották-e őt „Arisztotelesz”-ként számon a németországi Kurpfalz tartományban.
Sajnos nagyon keveset tudunk Göellyei Tolnay Ferencről. Nyomtatott forrásaink közül aRégi Magyar Könyvtár III. kötetének 2. részében:1734 „Tolnai (Franciscus). Hungaria. Cujus
Antiquitates et Statum Praeside Paulo Hachenberg, Eloquent, & Hist. Profess. & Acad.
Rectore Proponit & examinandum subijcit Franciscus Tolnay de Goellye, Nob. Hungarus. Ad
diem... Septembr. In Audit, Phil. H. L. Q. S. Heidelbergae, Typis Wilhelmi Walteri, Sereniss.
Elect. & Acad. Typogr. 1675. 4r. 20 lap. Ell: czíml. Ajánlja Károly Lajos bajor herczegnek.
Spatak ref. Coll.: Tolnai, (Tholnai, Tholnensis, Tolnay, Tolnay Franciscus de Goellye,)
Ferenc (*?–†?)” olvasható róla. Szinnyei József Magyar írók élete és munkái1735 címűművéből a következők tudhatók meg: „Tolnay Ferencz de Geollye, tanuló a heidelbergi
egyetemen. Munkája: Hungaria. Cujus Antiquitates et Statum... Proponit & examinandamsubijcit... Heidelbergae, 1675.” Ő maga öt esetben Tolnay de Göellye, kettőben Tolnay de
Göllye formában írta nevét. Feltételezhetően a tolna megyei Gölle faluból származott s nevét
lakóhelyétől kölcsönözte.
Tolnay Ferenc személyét igazán érdekessé leveleinek megtalálása tette, mely tulajdonság
inkább kapcsolataiban rejlik, mint „tudományos” munkásságában. A korábbi, heidelbergitartózkodásához köthető tudományos „működés”, azaz tanulmányai befejezésének tekinthető
disputáció sikeres megvédése sokban hozzájárulhatott a majdani, a levelei által tanúsított
1733

A kolligátum (valószínűleg) 11 írást tartalmaz. Az első: Disputatio theologica de bis-mortuis.
Quam Juvante Deo Optimo Maximo praeside Excellentissimo ac Doctissimo Viro, D. Georgio C.
Comarino, SS.Theologiae Doctore, ejusdemque facultatis in illustri Schola Debrecina Professore.
Publice defendet Gregorius P. Sz. Mihalyi, Die Febr.hora locq; solitis.Varadini, Apud Abrahamum
Kertész Szenciensem, Anno MDC LVI.; Goellye műve a 3. Sárospatokon a jelzete: 1943/44. A
kéziratos katalógusban Göblyeként szerepel. Az elvitt könyvekről készített és az Internetről
letölthető katalógusban nem szerepel szerzőként.

1734SZABÓ Károly, Régi Magyar Könyvtár I–III, Budapest, 1879–1898; III/2. kötet, szerk., SZABÓ
Károly–HELLEBRANT Árpád, Magyar szerzőktől külföldön 1480–1711-ig megjelent nem magyar
nyelvű nyomtatványoknak könyvészeti kézikönyve 2, 548–4.837. sz. (1671–1711 pótlék),
névmutatók SZABÓ Károly, HELLEBRANT Árpád, 1898, 55.

1735

SZINNYEI József, Magyar írók élete és munkái, Budapest, 1914.

583

wolfenbütteli kapcsolatokhoz. Disputációja címleírása szerint 1675-ben Heidelbergben, Paul
Hachenberg professzor elnöklete alatt adta elő és védte meg téziseit, melyeket a hozzájuk írtelőszóban I. Károly Lajosnak, a 15. pfalzi választófejedelemnek ajánlott. Az Ad diem. ...
Septembr[is] in Audit[orio] Phil[ologiae] ... H. L. Q. S, Haeidelbergae időponttal, a Nob.[ilis]
Hungarus nemzetiségű, ekkor még Franciscus Tolnay de Geollye formában kinyomtatott névvel megjelent Hungaria című műnek létezik még egy példánya,1736 melyet az Österreichische
Nationalbibliothek nyilvántartásának sajátossága miatt bonyodalmas volt megtalálni. A könyvecske Bécsben megőrizte eredeti alakját, mert nem kötötték egybe más művel. Különlegessége még egy kéziratos, fekete tintás bejegyzés: „1702. Soc.[ietate] Iesu, Viennae”. Így tehát
a két, eddig ismert példány közül hajdan az egyik a bécsi jezsuitáknál, a másik a sárospataki
Református Kollégium Nagykönyvtárában volt hozzáférhető. A kiadvány húsz oldal terjedelmű, latin nyelvű és negyvenkét bekezdésből áll. Magyarország földrajzi elhelyezkedésének
ismertetésével kezdődik, majd a tájegységek, folyók, Duna, Tisza, Maros, Száva leírását az
egymás után itt lakó népek – avarok, alánok, gepidák, gótok, hunok – követik fejedelmeik
felsorolásával: Szvatopluk, Attila vagy Etele, Géza, Szent István, Gyula. Hosszadalmasabban
foglalkozik a népnév „hungarus” eredetével, magyarázatával. Ír a honfoglalás mondájáról,Szvatoplukról. Részletesebben említi a Hunyadiakat, Mátyás királyt. Művének utolsó,
negyvenkettedik részében mintegy összefoglalását adja az addig elmondottaknak a török
hódítást és pusztításait megemlítve, de nem részletezve. Írása a disputáció műfajának megfelelően kora tudományos tekintélyeit és műveit használja fel, nemcsak helyesbítve, kiegészítve, hanem kritizálva is ezeket. A szokásos szerzők és művek pl. Ptolemaios, Salvianus,
Agathias, Procopios, Jordanes, Aeneas Silvio Piccolomini, Bodin, Paulus Ritius, Hieronimus
Ortelius, Zsámboky János, Freising II. Frigyes, Bonfini Decades, Cuspiniaus De Bello
adversus Turcorum mellett használta például Sigebertus Gemblacensis világkrónikáját,Sigismund Herberstein császári követ Rerum Moscoviticarum Commentarii, 1549 úti írását,Oláh Miklós Atthiláját, Johannes Aventinus alias Thurmayr Bajor krónikáját, Johannes
Barclayus Evphormionis Satyrici icon animorumából a magyarokra vonatkozó részeket, és
többszöri hivatkozással, a lelőhely megadásával Bethlen János Erdély történetét. Tolnaynak
az a Paul Hachenberg a professzora, aki II. Károlynak,1737 a trónörökös pfalzi választófejedelemnek volt a nevelője 1664-től. A pfalzi választófejedelem, I. Károly Lajos1738 fia
nevelését olyan neves tudósokra bízta, mint a teológus Ezechiel Spanheim, a jurista SamuelPufendorf és a heidelbergi Hohe Schule jogi doktora, a történelem és az ékesszólás, aBeredsamkeit professzora, Paul Hachenberg. Hiába volt minden igyekezet, II. Károlynak nem
volt kedvére a kormányzás és apja, I. Károly Lajos elhunytával a politikát kezdetben volt
tanárára és bizalmasára, Hachenbergre, majd az udvari prédikátorra, Johann Ludwig
Langhannsra hagyta. Depresszióját (Schwermütigkeit), amelyet szülei állandó veszekedése1739
idézett elő, vadászattal, hadi játékokkal, allegorikus felvonulásokkal és színházi játékokkal próbálta kúrálni. II. Károly nevéhez egy emblematikus mű, a Philotei Symbola
1736

A kiadvány mérete: 18,5x15,5 cm, 20 l., melyet a Collegium Hungaricumtól 2005-ben kapott bécsiösztöndíj ideje alatt találtam meg. Feltételezhető továbbá, hogy ugyanazon okokból, mint az
osztrák Nemzeti Könyvtárban, másutt is lehetnek még példányok.

1737

II. Károly (1651. március 31.–1685. május 16.) vagyis Karl II. Kurfürst von der Pfalz.

1738

I. Károly Lajos (1617–1680), azaz Karl I. Ludwig a „Téli király” néven ismert V. Frigyes fia volt.
1648 után Pfalz tartomány újjáépítését szorgalmazta. Magyar vonatkozásban a „Téli király” 12.
gyereke, Henriette Marie (Haag, 1626–Sárospatak, 1651. május 16.) Rákóczy Zsigmond (1622–1652) felesége lett. Gyulafehérvárott, a Szent Mihály-templomban helyezték örök nyugodalomra.

1739

I. Károly Lajos és Charlotte von Hessen-Kassel (1627–1686) 1650-ben kötött házasságot, melymár 1653-ban javíthatatlanul rossz volt. Vitatott válás után elvette Luise von Degenfeldet, 13gyerekük született.

584

Christiana1740 kapcsolható. A mű olyan sikeresnek bizonyult, hogy német fordítása már 1679ben megjelent Frankfurt am Mainban Philotei Christliche Sinne-Bilder címmel. Később kiadták
latinul, németül, hollandul, sőt Augustin Erath (1648–1719) ágostonrendi szerzetes emblematikus lexikonába is felvette. II. Károly 1680–1685 között a pfalzi grófok Simmern-i ágának
utolsó képviselőjeként uralkodott. Utód nélküli halála miatt robbant ki a pfalzi örökösödési
háború 1688–1697-ben, testvére az a levélíró Elisabeth Charlotte (1652–1722, Saint-Cloud,Párizs mellett), ismertebb nevén „Pfalzi Liselotte”, aki férje1741 révén Orléans-i hercegnő és így
XIV. Lajos francia király sógornője volt. A francia uralkodó testvére nevében a személyes és az
uralkodói tulajdonra egyaránt bejelentette örökösödési igényét, melyet I. Lipót császár
elutasított. Így a háború s Heidelberg elpusztulása1742 már kikerülhetetlennek bizonyult. Az
időközben a választófejedelem titkos tanácsosává lett Hachenberget 1680-ban ebben a tisztségében érte a halál és Heidelbergben, a Szent Péter templomban helyezték örök nyugodalomra.1743
Írásai közül a Germania media publicis Dissertationibus in Academia Heidelbergensi
praeposita1744 érdekessége a VII. rész 4. paragráfusában a régi német zenéről írott gondolatok.
Tolnay Ferencről 1675. szeptemberétől, disputációja megvédésének idejétől 1679. januárjáig nem dokumentálható mit cselekedett. Ekkor volt Ansbachban, a Brandenburg–Ansbach-iőrgróf, Johann Friedrich1745 udvarában, 1679 januárjában, Johann Wolfgang Franck1746 Die
1740

KARL, Pfalz, Kurfürst, Philotei Symbola Christiana, quibus idea hominis Christiani exprimitur,
Frankfurt am Main, Zubrod, 1677, 204 S. A kötetet a huszonhét éves trónörökös herceg adta ki,
aki a pfalzi udvar perifériáján, egy nem kedvelt dán hercegnő férjeként élt. Egyre inkább
visszavonult és érdeklődése a misztika, az erbauliche felé fordult. Hatalomra jutásakor politikáját
apja toleranciája helyett a szigorú kálvinista irány követése jellemezte. Az Emblémakönyv-belimunkájának nagysága, önállósága nem állapítható meg pontosan.

1741

Az Orléans-i herceg, I. Philipp (1640–1701) XIV. Lajos öccse volt. 1671-ben adták hozzá politikai
céllal Liselotté-t, hogy elkerüljék – a mégis elkerülhetetlennek bizonyult – pfalzi örökösödési háborút.

1742

A pfalzi örökösödési háború (1688–1697) során kétszer, 1689-ben és 1693-ban gyújtatta fel XIV.
Lajos Heidelberget és környékét Ezéchiel de Mélac tábornokkal.

1743

Die Kunstdenkmäler des Amtsbezirks Heidelberg. (Die Kunstdenkmäler des Großherzogtums
Baden, Bd. VIII, 2), Tübingen, 1913, S. 165 ff. Die Grabmale der St. Peterskirche in Heidelberg
im Jahre 1913; nach Adolf Oechelhäuser (Bearb.): „...Innen, im Chor” belül, a 20. szám alatt
Hachenberg „sírja +1680” dátummal. Egyéb helyeken 1681 van megadva halálozási évként.

1744Paul HACHENBERG, Germania media publicis Dissertationibus in Academia Heidelbergensi, 1686,
Jena, 2°. 14 művel hozható kapcsolatba közlőként, közreműködőként, illetve némelyik mű több
kiadásban látott napvilágot. A legkorábbi kiadás 1672, legkésőbbi 1743-ból való.

1745

Johann Friedrich Brandenburg–Ansbach-i őrgróf (1654–1686). Az ansbachi hercegség eléggé
változó területi hovatartozású volt, melyet a Hohenzollern Ház mellékágai vezettek 1791-ig,
ezután Poroszországhoz, majd 1806-tól a Bajor Királysághoz tartozott.

1746

Johann Wolfgang Franck (1644–1719) zeneszerző és udvari muzsikus, akit legújabban az első német
opera vagy daljáték (Singspiel) megalkotójának tartanak. Ansbachban udvari muzsikus 1665-től,majd 1673-tól a hercegi udvari zenekar vezetője volt. Még 1679-ben, a Cecrops bemutatásának évében gyilkosság miatt elmenekült Hamburgba, ahol 1682–1685 között a Dom kántorja volt. Legalább
12 operát írt még. 1690-ben Angliában koncertezett, ahol valószínűleg meg is halt. Ami J.W. Franckéletét és működését illeti, eltérőek az adatok, mi főképpen Werner BRAUN tanulmányára támaszkodunk [„Die drey Töchter Cecrops”. Zur Datierung und Lokalisierung von Johann Wolfgang Francks
Oper, Archiv für Musikwissenschaft, 40. Jahrg., H., 2. (1983),102–125.] Hans Michel SCHLETTERER, Das deutsche Singspiel von seinen ersten Anfängen bis auf die neueste Zeit, Augsburg, 1863;
Friedrich ZELLE, Ein Beitrag zur Geschichte der ältesten deutschen Oper, Berlin, 1889; HansAlbrecht KOCH, Das deutsche Singspiel, Stuttgart, 1974; Curt SCHMIDT, Christian BERGER, Operund Singspiel; F. STIEGER, Opernlexikon, II/1, Tutzing, 1977, 360., etc., művei mellett.

585

drey Töchter Cecrops1747 című mitológiai tárgyú operájának bemutatása, amikor a következőket jegyezték fel: „...Ezután szólt <Aristoteles> (a pfalzi választó kamarása Göellyei Tolnay
Ferenc), aki jókívánságaiban az utód iránti reménységnek adott hangot...”1748 E megjegyzés
mindenképp sorsa szerencsés fordulatát adja hírül: a hasonlat eszességét, kamarási állása
tevékenykedésének sikerét jelenti, melyet a fenti sorok szerint valószínűleg a pfalzi választó
fejelem, I. Károly Lajos mellett tölthetett be. A „daljáték” bemutatásának érdekességét
fokozza még, hogy legújabban e műve miatt tartják Franckot az első német opera megalkotójának, bár napjainkig csak a librettója maradt fenn. Tovább fokozza a mű érdekességét, hogy
az ovidiusi Metamorphosis-on1749 alapuló történet írójának a Voltaire által „két évszázadleghíresebb asszonyá”-nak tartott Maria Aurora Königsmarck1750 grófnő bizonyult. Az a tény,hogy a zeneszerzőnek épp a bemutató napján elkövetett gyilkossága miatt kellett elmenekülnie, növeli a szerzemény és kompozitora körüli érdekességeket. A Brandenburg–Ansbach-iőrgróf, Johann Friedrich1751 1673-ban, uralkodásának kezdetekor az addigi udvari zenészt,Johann Wolfgang Franckot a hercegi udvari zenekar vezetőjévé nevezte ki. Johann Friedrichőrgróf felesége 1673-tól Johanna Elisabeth von Baden–Durlach (1651–1680) volt, s az opera
vagy más minősítés szerint, a „daljáték” bemutatásakor jókívánságait kifejező Tolnay az
1679-ben megszületendő, rövid életű Charlotte Sophie (1679–1680) nevű gyermekükre
gondolhatott. Valószínűleg II. Károly Lajos 1685-ben bekövetkezett halála és a pfalziörökösödési háború (1688–1697) következményeként nincsenek adataink Tolnayról elsőbraunschweigi, 1696. május 30-i levelének dátumáig. Feltételezhetően Hachenberg és a pfalzi
1747

Cecrops, Athén első királya, félig ember, félig kígyó testű volt. Pandrosos, Herse und Aglauros
voltak leányai. A történet alaptémája Ovidius Metamorfózisok-ja [2. ének]. Königsmarck grófnő
műve az udvari élet által a cselekedeteikben és érzelmeik szabad kifejezésében erősen korlátozottnők érzéseit, tapasztalatait mondja el.

1748„...Danach sprah „Aristoteles” (der kurpfalzische Kammerer Franz Tolnay de Goellye) in einem
Glückwunsch die Hoffnung auf Nachwuchs aus ...” l. a 13. jegyzetet, Werner BRAUN, i. m.

1749

AZ utalás helye: Publius OVIDIUS NASO, Metamorphosen, übersetzt und hersausgegeben vonHermann BREITENBACH mit einer Einleitung von L. P. WILKINSON, Philipp Reclam jun., Suttgart,
2003; II. ének, a következő sorok: 554-565, 784, 797, 806.

1750

Maria Aurora von Königsmarck (1662. ápr. 28.–1728.) Erős Ágost kedvese, Amandine Aurore
Lucie Dupin (1804–1876), azaz George Sand francia írónő őse. Nemcsak szép, de nagyon művelt,
tehetséges hölgy volt, költeményeket, daljátékokat és elbeszéléseket írt, melyeket egy másik neves
tisztelője, a wolfenbütteli Anton Ulrich herceg a Römische Octavia című művébe beolvasztott. Az
események tovább bonyolódtak azáltal, hogy a grófnő öccsét, Philipp Christoph von Königsmarckot (1665–1794) állítólag gyengéd szálak fűzték a hercegi család másik ágában boldogtalanházasságban élő Sophie Dorothea hercegnőhöz, aki életfogytig tartó fogsággal, míg a gróf életével
fizetett gyengéd viszonyukért. Lehet, hogy a gróf csak a rossz légkörből való menekülésben lettvolna a hercegnő segítségére. Kideríthetetlen körülmények között tűnt el gróf Königsmarck, aki aszász választóval, a későbbi lengyel királlyal, Erős Ágosttal jó viszonyban volt. Felkeresésére
indult nővére végül is Erős Ágost kedvese lett, e frigyből származott Szász Móric, francia marsall.
A következő tanulmányok mindegyike a grófnő életével, illetve a dalmű szerzőségének kérdésével
foglalkozik: Daphnis, Zeitschrift für Mittlere Deutsche Literatur, Bd. 17, (1988), Heft 2,
következő oldalain 441–480: Helene M. KASTINGER RILEY, Liebe in der Sicht der Frau des 17.
Jahrhunderts, 441–456, különösen a 446; Jean M. WOODS, Aurora von Königsmarck’s Singpiel.
‘Die drey Töchter Cecrops’, 457–466; Solveig OLSEN, Aurora von Königsmarck’s Singspiel. ‘Die
drey Töchter Cecrops’, 467–480.

1751

Johann Friedrich Brandenburg–Ansbach őrgróf (1654–1686). Az ansbachi hercegség eléggé
változó területi hovatartozású volt, melyet a Hohenzollern ház mellékágai vezettek 1791-ig, ezután
Poroszországhoz, majd 1806-tól a Bajor Királysághoz tartozott.

586

választófejedelem tanácsára, közbenjárására vagy a velük való kapcsolat révén kerülhetett
Göellyei Tolnay Ferenc a wolfenbütteli hercegi udvarral, pontosabban August Wilhelm(1662. március 8.–1731. március 23.) herceggel érintkezésbe. Wolfenbüttel 1753-ig volt a
Braunschweig–Wolfenbüttel hercegség fővárosa, ahol 1691–1716 között nem kisebbszemélyiség, mint Leibniz ügyelt, más elfoglaltságai mellett a „világ nyolcadik csodájaként”
számon tartott könyvtárra. Ez az az időszak még, amikor a francia jezsuita teológus JacquesBénigne Bossuet (1627–1704) az Histoire des variations des Eglises protestantes [Aprotestáns egyházak bizonytalanságának története] című 1688-ban nyomtatásban megjelentírásának hatásaként levelezés útján folytatott vitában nem kevesebbről folyt a szó Leibniz,
illetve Gerard Wolter Molanus1752 között, mint a keresztény, azaz a katolikus és a protestáns
egyházak újra egyesítésének lehetőségéről. Magyar vonatkozását Christoph Rojas y
Spinola1753 püspök-diplomata jelentette a De confessione orthodoxae fidei Hungaricarum
Ecclesiarum című, 1692-ben megjelent traktátusával. Spinola 1683-tól levelezett Leibnizcel,1754 aki életrajzát is meg akarta írni. Leibniz 1691-ben járt Bécsben és Spinolával közösenművet írtak Leopold császárnak az egyház egységének kérdéséről. 1755 Leibniz és Spinola
levelezése Bossuet1756 Oeuvres posthumes első kötetében, 1753-ban jelent meg nyomtatásban.
A vallás kérdéseiben kibékítőleg működni akaró Leibniz példaként olvashatott olyan XVI.
századi tudósokról, mint Erasmus és Vives,1757 akiket félreállítottak eretnekség vádjával,ahelyett, hogy toleranciájukat értékelték volna, ahogyan Bossuet írta e két szerzőről, akiket
IV. Pál pápa 1559-es dekrétuma a tiltott könyvek listájára tett. Bár a tiltás Joannes Ludovicus
1752

Heinz Weidemann, Gerard Walter Molanus. Abt zu Loccum, Bd. 2., Göttingen, 1929.

1753

Christoph Rojas y Spinola (1626–1695), apja Diego de Gentil, a spanyol hadseregben katona;
anyja Isabella de Rojas y Spinola volt. Ferences rendi szerzetes lett, 1657-ig Kölnben tartottteológiai, filozófiai előadásokat, majd IV. Fülöp spanyol király 1666-ban diplomáciai feladattal
Lipót császárhoz, Bécsbe küldte. A török veszély ellen pápai segítséget kívánt közreműködésével
Lipót császár szerezni, ezért 1664-ben, 1677-ben Rómába küldte. Tina püspöke, majd 1685. július
27-én Bécsújhely püspöke lett. Többször járt császári megbízással Magyarországon is, 1681-ben
Sopronban volt a magyar protestánsokkal egyezkedni, majd 1691, 1692-ben is. L. HermannTÜCHLE, Neue Quellen zu den Reunionsverhandlungen des Bischofs Spinola und seines Nachfolgers, in Joseph RATZINGER–Heinrich FRIES, Einsicht und Glaube, Freiburg, Basel, Wien, 1962,
405–437. A rövidség kedvéért Spinolának nevezzük a püspököt, a Francisco de Rojas-szal valóösszekeverés elkerülése végett.

1754

Gottfried Wilhelm LEIBNIZ, Sämtliche Schriften und Briefe, hrsg. von der Preußischen Akademie
der Wissenschaften, Reihe I., Allgemeiner, politischer und historischer Briefwechsel, Bd. 3.,
Leipzig, 1938; Bd. 5–7, 9–11, Berlin, 1954–1983.

1755

Paul Eisenkopf, Leibniz und die Einigung der Christenheit, Überlegungen zur Reunion derevangelischen und katholischen Kirche, Paderborn, 1975, 216.

1756

Edmond HUGUES, Leibniz et Bossuet,Essai sur le protestantisme,Montauban, 1871; J.-B.
BOSSUET, Oeuvres complètes... publiés... par Francois Lachat, Paris 1864. A jezsuita Bossuet
egyébként vallási kérdésekben türelmetlen (intranzigens) volt, Leibniz-cal ellentétben, l., J.-B.
Bossuet, Cogitationes privatae de methodo reunionis ecclesiae protestantium cum ecclesia
romano-catholica, az Összes művek, 17. k., 467, „azaz a katolikusoknak a tanban (a dogmában)lehetetlen bármiféle változtatás”, Molanus nyitottabb volt, lehetségesnek tartotta a protestánsok
visszatérését a tridenti zsinat értelmében, a katolikus egyházba.

1757

Juan Luis Vives(1492-1540) katalán származású pedagógus, filozófus, a XVI. században Thomas
Morus, Rotterdami Erasmus alkotta körhöz tartozott. Legjelentősebb művei, Joannes Ludovicus
VIVES, De tratendis disciplinis, Brugis, 1531; UŐ, De concordia et discordia in humano genere,
Brugis, 1529; Liber de pacificatione, Brugis, 1529; a De subventione pauperum, Brugis,1526; és a
De Europae dissidiis et bello Turcico, Brugis, 1526.

587

Vives és néhány művének egészen a XVIII. századig tartó nagy népszerűségét csak mérsékelten korlátozta, mert mind a katolikusok, mind a protestánsok – kálvinisták, lutheranusok
etc. – ismerték és használták műveit. A wolfenbütteli udvarban1758 és a helmstedti egyetemen
is a kedvelt és tisztelt szerzők közé tartozott.1759 Az 1696–1698 közti időszakban Rudolf
August (1627–1704) a kormányzó herceg; 1704-től az irodalommal, a költészettel isfoglalkozó nagyhírű öccse, Anton Ulrich (1633–1714), őt követte 1714-től 1731-ig kevésbé
tehetségesnek tartott idősebb fia, August Wilhelm.
Tolnaynak hét darab – részben a tinta helyenkénti fakósága, részben a kézírás miatt – elégrosszul olvasható levele maradt fenn. Az 1697-es évből, nem tudni, mi okból, nincs egy sem.
Második levele 1698. február 21-én Braunschweigból, az „államtitkárnak”, Papének címzettborítékkal őrződött meg. Az elég homályos utalásokból arra következtethetünk, hogy Tolnayelsősorban August Wilhelm herceg szolgálatában állt, tevékenykedett, de az ekkor még
társuralkodó és trónörökös herceg, Anton Ulrich-kal is kapcsolatban állt. A leveleinek hangvétele, célzásai azt sugallják, hogy „két úr” szolgája lehetett Tolnay. Ki a második, rangban
alacsonyabb „herceg”, még nem tudható. Az utalások némelyikére több mint háromszáz év
távlatából nem vetődik kellő fény. Tolnay missziója sikerében reménykedik, mely nem
azonos August Wilhelm tervezett párizsi útjának intézésével, ahol 1701 májusában járt aherceg. A többnyire Braunschweigban tartózkodó August Wilhelm herceg egész életében apjaárnyékában állt, és még azt is el kellett viselnie, hogy öccse, Ludwig Rudolf volt a kedvenc.
Anton Ulrich hercegnek azonban igaza volt fiai megítélésében. August Wilhelm kegyencekkel, elsősorban Detlev von Dehn intrikáival és rossz módszerekkel csődbe kormányozta ahercegséget. Némiképp azonban igaztalan vele az utókor, hiszen apja halálakor annak
pompakedveléséből származó kiadások mellett az eltervezett, illetve elkezdett építkezéseket
és ezek költségeit is örökölte. A harmadik felesége1760 örökségeként kapott braunschwegi
Grauenhof-ban tartózkodott többnyire. Jelentősen az egyházpolitikába avatkozott be, a lutheriirányt támogatta, felesége biblia- és vallási tárgyú írások gyűjtőszenvedélyétől is segítve.1761
Göellyei Tolnay Ferenc titokzatos tevékenységének nem tudjuk, mi volt a célja. 1698.
novemberétől – egyelőre – nincs adat a „pfalzi Arisztotelesz”-ről.

1758

Mária H. KAKUCSKA, Einige Gedanken hervorgerufen durch die „Linguae Latinae Exercitatio” vonJoannes Ludovicus Vives. (Előadás Budapesten a 13. Neo-Latin konferencián, 2006. augusztus 6–13.)

1759

Verzeichnis der im deutschen Sprachbereich erschienenen deutschen Drucke des XVI. Jahrhunderts, I, Abteilung, Bd. 21., 1994, 285–307, (VD16) és ibid. des XVII. Jahrhunderts (VD17);
Ingrid HENZE, Der Lehrstuhl für Poesie an der Universität Helmstedt, bis zum Tode Heinrich
Meiboms der Ältere († 1625). Eine Untersuchung zur Rezeption antiker Dichtung im lutherischen
Späthumanismus, Hildesheim, 1990, 59–60, 65–66.

1760

August Wilhelm első felesége 1681-ben Christine Sophie von Braunschweig–Wolfenbüttel lett,aki Rudolf August herceg leánya volt; a második 1695-ben Sophie Amalie von Holstein–Gottorp,
és a harmadik 1710-ben Elisabeth Sophie Marie von Holstein–Norburg. Három házasságából nem
származott utód.

1761

Az „okeri róka” névvel is illetett apja, Anton Ulrich társuralkodóként lényegében bátyja helyett isvezette a hercegség ügyeit. Wolfenbüttel folyója az Oker, innen az elnevezés. Anton Ulrich
unokája, Elisabeth Christine (1691–1750) a leendő császárral, VI. Károllyal tervezett házasságnak
feltétele a hercegnő katolizálása volt. E házasságban született 1717-ben Mária Terézia osztrák
császárnő és magyar királynő. Anton Ulrich már 1704-ben két irénikus beállítottságú teológus, ahelmstedti Fabricius és a Corvey-i Florenz van de Velde tanácsát kérte „a vallásváltoztatás lélekre
való nem káros hatásairól”. 1709 karácsonya körüli katolizálásának a következő év márciusi
nyilvánosságra hozatala nagy riadalmat keltett.

588SUDÁR BALÁZS
Egy török utazó a magyar Szent Koronáról1762
A Szent Korona a keresztény magyar államiság egyik legfontosabb jelképe. Bár történetének
megismerése régóta foglalkoztatja a kutatókat, a közelmúlt eredményei azt bizonyítják, hogy
még alapvető kérdésekben is lehet újat mondani, s rendkívül fontos volna egy új, szisztematikus forrásfeltárás, különösen kora és modern kori történetére vonatkozóan.1763 Jelen
tanulmányunkkal e munkához kívánunk hozzájárulni, egy Magyarországon eddig jószerivel
ismeretlen leírás – terjedelmi okokból sajnos csak részleges – közreadásával. A jeles török
utazó, Evlia cselebi ugyanis 1665 nyarán – állítása szerint legalábbis – saját szemével látta a
hatalmi jelvényt, amelynek történetéről útleírásának több helyén is hosszasan értekezett.
Evlia munkáját Szekfű Gyula 1916-ban írott kritikája óta a gyanú árnya lengi körül.1764Erről azonban a 17. századi utazó csak részben tehet: számos probléma a Karácson Imre által
készített magyar fordításra vezethető vissza, amelyet a magyar kutatók java része – többek
között Szekfű is – forgatott. Karácson munkája a maga korában rendkívül komoly tudományos teljesítménynek számított. Az útleírás török kiadásának – számos magyar vonatkozású
részt tartalmazó – 5. és 6. kötete 1898-ban és 1901-ben jelent meg Isztambulban.1765 Ez
utóbbi munkálatainál – Vámbéry ajánlására – már maga Karácson Imre is segédkezett: őkorrektúrázta a kinyomott íveket – de persze a kéziratot nem látta.1766 E kiadások alapján
készítette el a magyar fordítás első, 1904-ben megjelent kötetét, amely egyúttal az első Evliafordítás is a világon.1767 Karácson később Isztambulba utazott, ahol kutatásai során rádöbbent,
hogy a 7. könyv jelentős része is magyar vonatkozású. A politikai okokból igencsak gyanakvó
török hatóságok akadékoskodásai ellenére 1907 végére lefordította a kérdéses részeket,

1762

A tanulmány az OTKA F 048 361. sz. pályázatának támogatásával készült.

1763

Például: Váczy Péter kutatásai arra hívták fel a figyelmet, hogy a Szilveszteri adományozás
filológiai háttere igen bizonytalan, s a pápa valószínűleg nem küldött koronát Istvánnak. VÁCZY
Péter, Merseburgi Thietmar a magyar királykoronázásról, Történelmi Szemle 1985/4, 628–642.
Iván László bizonyította, hogy 1529-ben a hatalmi jelvényt Perényi Péter koronaőr nem vitte
magával siklósi várába, így a korona megszerzésének – a szakirodalomban is oly gyakran idézett –romantikus története egyszerűen nem igaz. IVÁN László, A visegrádi vár története a kezdetektől
1685-ig, Visegrád, 2004, 138–139. Pálffy Géza egy olyan balesetet ismertetett, amely akár akereszt elferdülésének magyarázatát is adhatja. PÁLFFY Géza, Az elcserélt kulcs. Mikor ferdült el a
Szent Korona keresztje? Magyar Nemzet, 67:142. sz. (2004. június 5., szombat), 36. UŐ, A Szent
Korona és a koronaláda balesete 1638-ban, (kézirat). PÁLFFY Géza, Koronázási lakomák a 15–
17. századi Magyarországon. Az önálló magyar királyi udvar asztali ceremóniarendjének koraújkori továbbéléséről és a politikai elit hatalmi reprezentációjáról, Századok, 138(2004):5, 1005–
1101.

1764

SZEKFŰ Gyula, Bevezetés (Kútfőkritikai tanulmány a hódoltság korabeli török történetírókról), in
Török történetírók III, Budapest, 1916, 1–63, főleg: 7–33.

1765

EVLIYÂ Çelebi, ~ seyâhatnâmesi. Haz: Ahmed CEVDET. V, VI. İstanbul, 1315/1898, 1318/1901.

1766

Evlia Cselebi török világutazó magyarországi utazásai 1660–1664, fordította és jegyzetekkel
kísérte Dr. KARÁCSON Imre, Budapest, 1904, XI, XIII. (A kötet FODOR Pál előszavával és
szómagyarázataival 1985-ben újra megjelent.)

1767

EVLIA, 1904.

589

amelyek 1908-ban Budapesten nyomtatásban is napvilágot láttak.1768 Az a furcsa helyzet álltelő, hogy a mű 7. kötete előbb jelent meg magyarul, mint törökül, időközben ugyanis a török
cenzúra leállíttatta a kiadást, amely csak közel 30 év múlva indulhatott újra.
A fordítás körülményei erősen meghatározták annak minőségét is. Az 5. és a 6. könyv
szövege hiányosan, Ahmed Dzsevdet kiadói elképzelései és az oszmán cenzúra tilalmai által
megcsonkított formában jutott el Karácsonhoz, aki hiába tudott remekül oszmánul, fordítása
szükségképpen a kiadás összes hibáját magán viselte. A 7. könyv fordítása azonban egy – az
autográfhoz igen közel álló – kézirat alapján készült. Sajnos a hatósági tiltás, a rossz
munkakörülmények és az időhiány nem adtak lehetőséget igazi minőségi munkára: a magyar
fordítás második kötete is számos hibát rejt.1769
A minket érdeklő részek az 5. és a 7. könyvben olvashatóak, de a magyar fordításból a fent
említett okok miatt javarészt kimaradtak. Nagy többségük azonban hozzáférhető mind az
1928-ban napvilágot látott törökországi arab betűs,1770 mind a közelmúltban megjelent, s az
autográfnak tekinthető példány1771 alapján készített latin betűs kiadásban is.1772
Evlia cselebi két alkalommal ír hosszan a koronáról: bécsi, 1773 valamint a Volga melletti
Szaráj1774 városában tett látogatása kapcsán. A két, többé-kevésbé megegyező leírásban
olvashatjuk mindazt, amit utazónk a magyar koronáról érdemesnek tartott elmondani: annak
történetét és leírását is. További három esetben a korona históriájának egy-egy részletével
foglalkozik, egy-egy, a hatalmi jelvény szempontjából meghatározó helyen – Visegrádon,1775
Pozsonyban1776 és Csáktornyán1777 – tett utazásával összefüggésben. A korona történetének
három szakasza került kiemelésre: a hatalmi jelvény Magyarországra kerülése illetve eredete,a Szülejmáni idők eseményei, és Evlia jelenkora, az 1660-as évek közepe. Vizsgálódásunkat
ez utóbbival kezdjük, mivel itt kerül sor a hatalmi jelvény tényleges leírására is.

Evlia Bécsben
A jeles utazó Kara Mehmed pasa kíséretében érkezett Bécsbe 1665. nyarán. A történészek
szeme elől szinte rejtőzködő Evlia cselebi ezen utazását levéltári forrás is igazolja: a török
1768

Evlia Cselebi török világutazó magyarországi utazásai II, 1664–1666, ford., jegyz. Dr. KARÁCSON
Imre, Budapest, 1908. (Török–magyar kori történelmi emlékek II, Írók.)

1769

FODOR Pál, Evlia Cselebi útleírása, Keletkutatás, 1990 ősz, 51–53.

1770

EVLIYÂ Çelebi Seyâhatnâmesi. 7. Cild. İstanbul, 1928. (Devlet Matbaası)

1771

Valójában nem autográf: Evlia minden bizonnyal tollba mondta a szöveget írnokának. Az elsőköteteket azután saját kezűleg javította.

1772

EVLIYÂ Çelebi b. Derviş Mehemmed Zillî: Evliyâ Çelebi Seyahatnâmesi. Topkapı Sarayı
Kütüphanesi Bağdat 307 Yazmasının Transkripsiyonu – Dizini. 5. Kitap. Haz. Yücel Dağlı–Seyit
Ali Kahraman–İbrahim Sezgin. İstanbul, 2001. (a továbbiakban: Evliyâ 5); UŐ, Evliyâ Çelebi
Seyahatnâmesi. Topkapı Sarayı Kütüphanesi Bağdat 308 Numaralı Yazmanìn Transkripsiyonu –Dizini. 7. Kitap. Haz. Yücel Dağlı–Seyit Ali Kahraman–Robert Dankoff. İstanbul, 2003. (atovábbiakban: Evliyâ 7)

1773

EVLIYÂ 7., 117–118. (magyarul csak egy egészen rövid részlet olvasható: EVLIA, 1908, 187.)

1774

EVLIYÂ 7., 313. (magyarul nem jelent meg)

1775

EVLIYÂ 7., 49–50. (magyarul egy részlet: EVLIA, 1908, 88.)1776

EVLIYÂ 7., 130–131. (magyarul egy részlet: EVLIA, 1908, 206.)1777

EVLIYÂ 5., 280–282. (magyarul részletei: EVLIA, 1985, 68, 70.)590

követség elszállásolási lajstromában ő is szerepel.1778 Előkelő rokonsága révén a delegáció
tekintélyes tagjai közé tartozott, ezért minden bizonnyal részt vett a császári audienciákon.
Más kérdés, hogy magát a koronát tényleg láthatta-e? Evlia szerint 1663-ban a hatalmi
jelvényt Pozsonyból Bécsbe, majd Prágába menekítették, nehogy az Érsekújvár ellen
felvonuló oszmánok kezébe kerüljön. 1665-ben azonban Kara Mehmed pasa tiszteletére –mint ahogy a jelentősebb eseményeknél szokásban volt – Bécsbe hozták. E leírás azonban
több sebből vérzik. 1663-ban ugyan valóban Bécsbe vitték a koronát, de távolabbra már nem
szállították. 1664 őszén pedig visszakerült Pozsonyba, mivel a magyar rendek ragaszkodtak
hozzá, hogy az államiság jelképét a Magyar Királyság területén őrizzék.1779 Tudnunk kell azt
is, hogy a hatalmi szimbólumot igen ritkán, szinte kizárólag csak a koronázások alkalmával
vették elő, teljesen valószínűtlen tehát, hogy 1665-ben Bécsbe szállították volna.1780 De van
egy másik bökkenő is: a vasvári békét az oszmán szultán és a Habsburg Monarchia uralkodója– akinek legmagasabb rangja a német-római császári cím – kötötte egymással, így semmi sem
indokolja a magyar királyi korona használatát az uralkodói reprezentációban. Az a magyar
királykoronázások mellett csupán a császártemetéseken kapott reprezentatív szerepet, deakkor is csak másolatban, miként a német-római és cseh felségjelvények.1781 Ha valaminek,
akkor a német-római birodalmi koronának kellett volna jelen lennie, amelyet azonban a 15.
századtól Nürnbergben őriztek, s ugyancsak nagyon ritkán, a császárkoronázások alkalmával
vettek elő. Fontosabb reprezentációs alkalmakkor ennek is különféle másolatait használták,
amelyek kinézetéről, történetéről jelenleg még viszonylag keveset tudunk.1782
Lássuk ezek után, milyennek találta Evlia a „magyar koronát”! Az óriási, egy vagy két
ruméliai kile1783 súlyú ékszer 18, ékkövekkel gazdagon díszített láncon függött a császári trón
felett, s még két párkányra is támaszkodott. Így aki a császár elé járult, úgy látta, mintha az
uralkodó fején lenne. Maga a korona egy ékkövekkel gazdagon feldíszített, csúcsos bőrsüveg,amelynek tetején ékköves karika szolgál a már említett láncok rögzítésére. A tárgyat a fehérés a zöld szín jellemzi.
A leírás némiképp elbizonytalanítja az olvasót. A nagy méretek és a felfüggesztés nem
annyira valódi koronára, mint inkább valamiféle baldachinra utalnak. Különös a koronatetején megjelenő karika említése is. A magyar koronát alapvetően a képek jellemzik, s nem
az ékkövek, ezekről Evlia mégsem beszél. Azt hiszem, ha Evlia látott valamit, az semmiképpen sem lehetett a magyar hatalmi szimbólum, de talán még annak másolata sem; talán acsászári korona valamiféle reprezentatív célból alkalmazott imitációját szemlélhette meg. A
fontos inkább az, hogy Evlia ez esetben a magyar koronát akarta látni. Mert hogy érdeklődött
iránta, az nem kétséges.
1778

FODOR, 1990, 42.

1779

Lippay György, Wesselényi Ferenc, Szelepcsényi György, Nádasdy Ferenc, Pálffy Miklós, Zichy
István és Osztrosics Mátyás átvételi elismervénye a korona Bécsből történő visszahozataláról,1664. december 19. (Magyar Országos Levéltár, N 48. Lad. K. Nro1. No 34. Az adatért Pálffy
Gézának tartozom köszönettel.) A korona hazatéréséről: T AKÁTS Sándor, A mi Szent Koronánk, in
UŐ, Régi idők, régi emberek, Budapest, é. n., 462.

1780

PÁLFFY, Kézirat.

1781PÁLFFY Géza, Magyar címerek, zászlók és felségjelvények a Habsburgok dinasztikus-hatalmi
reprezentációjában a 16. században, Történelmi Szemle 47 (2005) 3–4. sz. Tóth István Györgyemlékszám, 241–275.

1782

KRAMP, Mario ed., Krönungen. Könige in Aachen – Geschichte und Mythos. Katalog der Ausstellung, 2. Bde. Mainz, Philipp von Zabern, 2000. (Az adatot Pálffy Gézának köszönöm.)

1783

Török súly és űrmérték: 36,5 kg.

591

A korona őstörténete
Evlia a korona őstörténetét csak vázlatosan meséli el, elsősorban a fontosabb uralkodók nevét
említi. Szerinte a jelvény eredendően Húseng sahé, a perzsa mitológia jeles királyáé, a Písdádí
dinasztia alapítójáé volt,1784 akiről a Volga mellett fekvő Szaráj városa kapcsán ír hosszabban.
Itt meglátogatta az uralkodó sírját, amelyen a korona – a Bécsben látottéval megegyező –márványba faragott képét is megtekintette. Húseng nem akárki, az első emberek egyike, aperzsa Prométheusz, a tűz megszerzője, s számos mesterség – pl. a vasművesség – feltalálója.
Ő az első uralkodó, így ő az első, aki hatalmának megjelenítéseképpen koronát viselt.1785(Megjegyzendő ugyanakkor, hogy Evlia úgy tudta, hogy a később említendő Menúcsehr apját
is Húsengnek hívták.)
A következő, emblematikus személy Iszkedner, azaz Nagy Sándor: a korona többnyire az ő
nevével szerepel, mint iszkenderi korona. Ő a muszlim gondolkodásban az ideális – vitéz,bölcs, igazságos – uralkodó jelképe. Bár néhány száz évvel Mohamed előtt jött a világra,mégis megismerkedett az igaz hittel, hódításaival ennek elterjesztését szolgálta. E közben az
egész világot uralma alá hajtotta. Ő tehát a hitharcos uralkodók mintaképe, az igazi gázi,
akinek példáját követni kell.1786
Néhány száz évvel később Menúcsehr, egy másik legendás perzsa uralkodó szerzi meg anagymúltú hatalmi szimbólumot. Menúcsehr Feridún leszármazottja – többnyire unokájaként
vagy dédunokájaként említik –, s legfőbb tett a testvérgyilkos Túr legyőzése és elpusztítása. A
családi belviszály nyomán lángolt fel Irán és Túrán harca, amelynek azután maga Menúcsehris áldozatul esett.1787
Menúcsehr mellett kerül említésre Núsínreván is, aki valós történeti személy: II. Hoszrau
szászánida uralkodó (531–579), aki a muszlim gondolkodásban igazságosságáról közismert.
Állítólag Mohamed is nagy elismeréssel nyilatkozott róla, és kvázi-muszlimnak tekintette.
Tőle az ékszer Menúcsehr gyermekeihez vándorol vissza. Az uralkodónak Maszúdí szerint
hét fia volt, apja után a legidősebb, Novzar örökölte a trónt. Egyik fivérével együtt azonban
elesett a turániak elleni harcban, s bukása után Iránt 12 évig Afraszjáb – aki állítólag a török
Alp Er Tongával azonos – birtokolta.1788 Ezzel többé-kevésbé összevág Evlia közlése, mely
szerint Menúcsehr négy fia belháborúk következtében volt kénytelen elmenekülni Adzsemből
(Perzsiából) vagy a Máveráünnahrból (azaz a Turáni alföldről). A hercegek a Kárpátmedencében találtak új hazára, ahol utódaik megsokasodtak, leszármazottaik a magyarok.
A magyar korona „keleti” eredete nem Evlia leleménye. 1529-ben, amikor a korona
Szülejmán szultán kezébe került, Ibrahim pasa nagyvezír mint Núsínreván – az Evlia által
említett II. Hoszrau szászánida uralkodó – idejéből való jelképet mutatta be a pasák és a1784

Az azonosítást fiának, Tahmuresnek az említése teszi bizonyossá. (EVLIYÂ 7, 313.)

1785

H. MASSÉ, Hūshang. Encyclopaedia of Islam, III, Leinden–London, 1971, 637–638.

1786

FODOR Pál, A szimurg és a sárkány. Az Oszmán Birodalom és Magyarország (1390–1533), in
Közép-Európa harca a török ellen a 16. század első felében, szerk. ZOMBORI István, Budapest,
2004, 34.; NYITRAI István, Seyyed Loqmân Kiegészítése és a perzsa történeti eposz az Oszmán
Birodalomban, Budapest, 1995, 112–165. (Kandidátusi disszertáció, kézirat)

1787

Cambridge History of Iran, 3/1, The Seleucid, Parthian and Sasanid Periods, Ed. Ehsan
YARSHATER, Cambridge, 1983, 433–436.

1788

C. E. BOSWORTH, Pīshdādids. Enciclopaedia of Islam, VIII, Leiden, 1995, 312; Tahsin YAZICI,
Efrâsiyâb, in Türkiye Diyanet Vakfı İslam Ansiklopedisi 22, İstanbul, 2000, 478–479.

592

bégek előtt.1789 Kátib Mehmed krónikájában (1577/78) már arról ír, hogy a korona ténylegesen is a híres szászánída uralkodóé volt.1790 Ibrahim Pecseví, a jeles, pécsi születésű török
történetíró szerint pedig a magyarok azt állítják, hogy a korona Nagy Sándortól származik, s
Núsínrevánon keresztül került hozzájuk (1640 körül).1791 Evlia tehát egy régóta létező
hagyományt jegyzett le, a korábbi forrásoknál sokkal részletesebben. Korábbra teszi azonban
a korona eredetét, amikor Húseng sahhoz köti, s újat mond akkor is, amikor a magyarokat
Menúcsehr utódainak, így perzsa eredetűnek tünteti fel. (Megjegyzendő, hogy a magyaroknak
is volt valamiféle elképzelésük a Nagy Sándortól származó koronáról: a Bocskainak küldöttkoronát több kortárs is a nagy makedón uralkodónak tulajdonította.)

A Szent Korona Szülejmán kezében
A korona következő néhány száz éves történetét Evlia röviden intézi el: a magyar uralkodók
kezében volt. Annál hosszabban mesél a szülejmáni idők eseményeiről. (A történetet a jobb
elemezhetőség kedvéért részekre bontottuk.)a.) Evlia úgy tudja, hogy „amikor Szülejmán szultán a várat elfoglalta, Iszkender koronája
a visegrádi várral együtt Szülejmán szultánhoz került, s a szultáni kincstárban volt.” Megszerzésének történetét a vár leírása kapcsán meséli el részletesen: 1544-ben Jahjapasazáde
Mehmed budai beglerbég megostromolta és feladásra kényszerítette a várat, ahol azonban akivonuló magyarok „ottfelejtették” a koronát. Amikor ráeszméltek hibájukra, megpróbáltak
visszafordulni, de a janicsárok felmorzsolták őket. A korona Budára került, ahol három évigőrizték.
b.) „Amikor Szülejmán szultán Budát az erdélyi királynak, János bánnak ajándékozta, ahitetlenek Iszkender koronájára vágyakoztak. [...] Szülejmán szultán János királynak ajándékozta a koronát. János király e koronát a hitetlenek nagy ünneplése közepette Székesfehérváron a fejére tette, s független budai király és magyar császár lett [...] a hitetlenek törvényeszerint a koronát egy bánnal őriztette.”c.) „Egy Perényi Péter nevezetű hitetlent – Siklós hercegét – nevezték ki a korona őrzésére,
aki hol Visegrád várába, hol Esztergomba, hol pedig Siklós várába vitette azt. Egy nap Pécs
kapitánya, egy Püspök nevű átkozott tízezer lovas katonával a korona őrét, Perényi Pétert
megtámadta, őt magát és háza népét megverte, a koronát elvette, és Sopron várába vitte.”d.) A hatalmi jelvényt Sopronban őrzik a „német császár számára”. „Azután Szülejmán
szultán 938-ban [1531. aug. 14–1532. aug. 2.] az Alamán [a Habsburg Birodalom] elleni
hadjáratba menet Sopron várát elfoglalta, Iszkender koronáját újra megszerezte, s a szultáni
kincstárba őriztette.”e.) „Azután amikor Szülejmán szultán a német királlyal megegyezett, hogy Zrínyioglut ésBattyányoglut, röviden a hét herceg urat és kutyát elpusztítja, a [megegyezés] feltételei szerint
a koronát Szülejmán szultán kincstárából kihozták, és Ferdinándnak, a német királynak
odaadták. [...] Azután az egyezmény feltételei szerint, amikor a császár kérte, Szülejmán
1789

FERIDÚN beg, Münseátu’sz-szalátín, I, Isztanbul, 1858, 576. Magyarul: Török Történetírók I, ford.
THÚRY József, Budapest, 1893, 343–344; FODOR Pál, Magyarország és a török hódítás, Budapest,
1991, 142.

1790

Török történetírók II, ford. THÚRY József, Budapest, 1896, 381–382.

1791İbrahim PEÇEVÎ, Târîh, İstanbul, 1866, I, 139. magyarul: THÚRY József, Pecsevi viszonya amagyar történetíráshoz, II. közlemény, Századok 26(1892). 344.

593

szultán Zrínyioglu tartományából 140 várat kézre kerített, s békével a szerencsés kapuhoz[Isztambulba] visszatért. Azóta Húseng sah koronája a német császárnál van.”A korona Habsburg-kézre kerüléséről azonban Evlia egy másik történetet is feljegyzett:„Hogy Szülejmán országaikon bosszút álljon, Siklós bevételekor a Zrínyieknek, aNádasdiknak és a Batthyányiaknak adta a koronát. E hét herceg pedig zöld bársonykalapotöltött, melyek az oszmánoktól származtak, s aztán elmentek. Azután Szülejmán szultán anémet császártól elfoglalta Budát, Esztergomot és Székesfehérvárt, röviden szólva 76 darab
várat.” „Szülejmán szultán Iszkender goronának nevezett koronáját ezeknek ajándékozta, s azöreg Zrínyi a királyságot követelte”, „amikor Szelim szultán Isztambulba ment, a német
császár kivonult Zrínyioglu ellen [...] Három évnyi kemény harc után nagyon helytelenül akoronát a német császárnak odaadták.”
Bár a história – a végét leszámítva – első pillantásra kerek egészet alkot, valójában önmagában is ellentmondásos, jelenlegi történeti ismereteinknek pedig jószerivel folyamatosanellentmond: egyszerű fantazmagóriának tűnik. Mégis érdemes megvizsgálnunk: a hiteltelenfelszín alatt kitapinthatók Evlia forrásai.
a.) A visegrádi ostrom menetének leírása során Evlia a jeles történetíró, Ibrahim Pecseví
krónikáját követi. Bár a két szöveg itt-ott szó szerint is egyezik, Pecsevínél nem esik szó akoronáról. Érdekes módon a vár bevétele kapcsán Evlia is csak azt említi, hogy a kapitányt ésaz erősség kulcsait elküldték a szultánhoz, a koronáról egyszerűen elfeledkezik. Annak
Budára kerüléséről sem itt, hanem Visegrád leírásának egy másik részében olvashatunk.
Furcsa az is, hogy Evlia történetének szigorú belső kronológiája e helyen sérül: Visegrád
ostromát – Pecseví nyomán – 1544-re teszi, ám a folytatás már 1529-ben játszódik. A zavar
abban is mutatkozik, hogy Evlia szerint a koronát Budára, Szülejmán szultánhoz küldték – akiazonban 1544-ben nem tartózkodott a hódoltságban. Ráadásul a hatalmi jelvény ebben azidőben Izabella királyné, Szapolyai János özvegye birtokában volt, s nem a Habsburg-kézenlévő Visegrádon őrizték.
A fenti ellentmondások azonban feloldhatóak. Evlia valószínűleg két különböző
történetből gyúrta össze saját históriáját. Tudta, hogy a magyar királyok korábban többnyire
Visegrádon őrizték a koronát, s azzal is tisztában volt, hogy innen került Szülejmán
kincstárába. Ibrahim Pecseví krónikájából pedig ismerte Visegrád bevételének történetét. A
két eseményt összekapcsolta, de – nem először és nem utoljára – túlságosan könnyelműen járt
el: a vár ugyanis 1529-ben is az oszmánok kezére jutott, s ekkor szerezték meg a hatalmi
jelvényt. Így a korona „ottfelejtésének” históriáját a magam részéről utazónk leleményének
tekintem, amelyet talán az 1544. évi ostrom után kivonuló, ám végül véres közelharcban felkoncolt őrség története ihletett. Számunkra azonban az a fontos, hogy a korona megszerzését
Visegrád várához köti – mint Iván László nemrég bizonyította1792 –, helyesen.
b.) 1529-ben Szülejmán valóban átadta a koronát Szapolyai Jánosnak. Evlia téved azonban,
amikor azt állítja, hogy Szapolyait ez után koronázták volna meg – erre már három évvel
korábban Székesfehérvárott sor került (1526. november 11.). Így azonban azt a látszatot
keltheti, mintha Szülejmán kegye adott volna erre módot, s a nagy hódító lenne János király
hatalmának a forrása. (Amiben persze ha formális szempontból nem is, de lényegileg igazavan, hiszen 1529 végétől Szapolyai királyságának fennmaradása a szultán akaratától függött.)c.) Perényi Péter elfogatásának történetét Evlia a Magyarországon széltében-hosszában
elterjedt változat szerint meséli el. Ezt Pecseví krónikájából ismerte, aki viszont Istvánffy

1792

IVÁN, 2004, 138–139.

594

munkájából fordíttatta magyarra az ominózus részletet. 1793 A szöveg tartalmilag – a datálást
leszámítva – mindenben megfelel Istvánffynak. A Siklósról Sárospatakra tartó koronaőrt
Szerecsen János kinevezett pécsi püspök fogta el, akinek bonyolult közjogi helyzetét
meglehetősen jól adja vissza Evlia (illetve Pecseví) a „Pécs püspök nevű bégje” kifejezéssel.
Perényi ezek után alsólendvai Bánffy (Bánfi) János kezébe került, aki Kőrös megyei várába,
Szaploncára vitette,1794 amelyet Soproncának, Soproniának is neveztek. Ez utóbbi alakbanszerepel Istvánffynál és közel egykori fordítójánál, Tállyay Pálnál is,1795 Ibrahim Pecseví
krónikájában viszont már egyértelműen Sopron formában olvasható – így vette át Evlia is.1796
Evlia úgy állítja be az eseményt, mintha az 1529 ősze, Szülejmán elvonulása után történt
volna. Valójában a kajdacsi incidensre 1529. július 25-én került sor, amikor Szülejmán Buda
felé közeledve még a Dráván sem kelt át.1797d.) Evlia a Pecsevítől ismert Sopront a nyugat-magyarországi várossal vélte azonosnak, smivel tudta, hogy az 1532-ben meghódolt Szülejmán előtt,1798 úgy vélte, hogy a magyar
korona ekkor kerülhetett újra az oszmánok kezére. A korábban látott módon tehát egy tényleges forráson alapuló, de rosszul értelmezett adatot kapcsolt össze egy valós eseménnyel,1799 s
így egy teljesen fiktív históriát alkotott.
A történet pikantériája, hogy – számos jeles tudós állítása ellenére – a korona valójában
nem volt Perényi poggyászában, nem került Szerecsen János kezébe, s nem Báli bég vitte
Szülejmán szultán táborába: Visegrádon őrizték, onnan szerezte meg Szülejmán, ahogy feljebb már láttuk. A kalandregénybe illő jelenetet sajnos ki kell húznunk koronánk történetéből.
e.) A szultán kezéből valamikor Ferdinánd császárhoz került a korona – Evlia cselebi
szerint. A körülményekkel valószínűleg nem egészen lehetett tisztában, mivel két homlokegyenest ellentmondó történetet is lejegyzett (amelyek azonban közel sem egyeznek a miismereteinkkel.)
1793

Evlia Pecseví munkáját használta, bár a krónikást név szerint nem említette. EREN, Meşkûre,Evliya Çelebi Seyahatnâmesi birinci cildinin kaynakları üzerinde bir araştırma, İstanbul, 1960,
88–92. Pecseví eme szöveghelyének kapcsolatát Istvánffy krónikájával Thúry József emelte ki.
THÚRY, 1892.

1794

BENDA Kálmán–FÜGEDI Erik, A magyar korona regénye, Budapest, 1979, 118–119. Perényit
innen Szülejmán elé vitték, de nem a tolnai táborba, hanem Budára. A szultán augusztus 20-án
Bátaszékről küldte el érte Kücsük Báli zvorniki béget – Buda későbbi második pasáját –, 500
szpáhival, tehát meglehetősen jelentős csapattal. A bég azonban csak két hét múlva, szeptember 4én érte utol foglyával a szultánt Budán. Szulejmán hadjárati naplója, 1529, in Török történetírók,I, 332, 334.

1795

Istvánffy Miklós Magyarok dolgairól írt históriája Tállyai Pál XVII. századi fordításában, sajtó alá
rend. BENITS Péter, Budapest, 2001, 281–282.

1796

PECSEVÎ, 1864. I. 152. Ş-o-p-r-o-n betűkkel írja.

1797

BENDA–FÜGEDI, 1979, 118–119. A szultán július 17-én kelt át a Száván Belgrádnál, és augusztus
elején is még csak Eszéknél járt. Török történetírók I, 329.

1798PEÇEVÎ, 1864, I. 165. (Pecseví forrása pedig Dzselálzáde Musztafa munkája volt, akitől szinte szó szerint vette át ezt a részt. Geschichte Sultan Süleyman Kânunîs von 1520 bis 1557 von Celâlzâde Mustafa
gennant Koca Nişâncı, prepared for publication by Petra KAPPERT, Wiesbaden, 1961, 193a–b.)

1799

Sopron valóban meghódolt a törökök előtt: „A padisah... szefer havának 2. napján [szeptember 3.]
a gyauroknak Sopron nevű nagy városához érkezett, ... a bezárkózott tévelygők a félelem porába
hullva eltiportattak. Ezek is kegyelmet kértek és meghódoltak.” Dzselálzáde. Török Történetírók,II. 211. „muharrem 29 [augusztus 31]... Ma elfoglalták Sopron várát.” Hadjárati napló. Török
Történetírók, I. 356.

595

Az egyik változat szerint Szülejmán békét köt a „német királlyal”. A megegyezés része adél-dunántúli és horvátországi vezető nemesek1800 elpusztítása, az oszmán szultán pedigátadja a koronát. Evlia – különböző forráshelyeken – teljesen különböző dátumokhoz köti azeseményt. Annyi bizonyosnak látszik, hogy a bécsi hadjárat (1532) után, de Szülejmán halálaelőtt (1566) került rá sor. Egy helyütt úgy tűnik, mintha a szultán a Zrínyi és társai ellenvezetett büntetőhadjáratból még hazatért volna, így erre 1541-ben vagy 1543-ban kerülhetett
volna sor. Feltűnő azonban, hogy az események kapcsán mindig szó esik Szülejmán haláláról
is, ez azt sugallja, hogy esetleg mégis az 1566. évi hadjáratra gondolt Evlia. Visegrád
elfoglalásakor (1544) arról ír, hogy a korona három évig pihent a szultáni kincstárban. Így amegegyezés esetleg a drinápolyi békével volna azonos (1547. június 19.), ahol ugyan nem
esett szó a jelvény átadásáról, sem a dél-dunántúli nemesség elpusztításáról,1801 de a magyar
rendek valóban elégedetlenek volt vele, s megpróbálták rávenni az uralkodót, hogy ne
ratifikálja az előnytelen békét. A dátumok tehát nemigen segítenek a megoldásban.
Ám Evlia ismer egy másik históriát is. E szerint éppen Zrínyiéknek adja Szülejmán akoronát, mintegy a Habsburgok ellenében, akik később erővel vennék el azt. Az átadásra
Siklós bevételét (1543) követően, míg Csáktornya Habsburg ostromára Szülejmán halála utánhárom évvel (1569) került volna sor. Figyelemreméltó, hogy a történetet csak Evlia
csáktornyai látogatása kapcsán olvashatjuk. Nem elképzelhetetlen, hogy az utazó a helyszínen
hallott valamit Zrínyi hatalmi törekvéseiről, s esetleg ezek félreértésével és visszavetítésével
alkotta meg saját változatát. Érdekes, hogy az oszmán utazó a korona átadásához köti
Csáktornya lerombolását és újjáépítését is, amire valóban sor került, s a munkálatok még aszigetvári hős Zrínyi Miklós életében megkezdődtek.1802 Másfelől ez a motívum – egy vár
teljes lerombolása, majd sokkal erősebb formában újjáépítése a korona őrzése céljából –Pozsony esetében is feltűnik, így akár toposz is lehet. (Bár a 17. századi átépítések során
valóban nagy mértékben – ha nem is alapjaitól – átépítették ezt a várat is.)1803
De elképzelhető az is, hogy nem félreértés, hanem egészen más ok áll e történetek háttérben. Evliának meg kellett ugyanis magyaráznia, hogy a szerinte oszmán kézbe került korona
hogyan is vándorolt a Habsburg uralkodóhoz. Valójában a hatalmi jelvény 1529-ben Szapolyaihoz került, majd halála (1540) után özvegye, Izabella őrizte, aki azonban megegyezett a
Habsburgokkal, s átadta nekik a koronát (1551. július 21).1804 Minthogy az oszmánok
Szapolyait vazallusuknak tekintették, akinek ők maguk ajándékozták oda a koronát, sőt 1541ben fia, János Zsigmond választott magyar királyságához (electus rex) is hozzájárultak, atovábbadás is felfogható egy – legalább hallgatólagosan jóváhagyott – oszmán gesztusnak.
Valójában a korona átadása éppen az oszmán szorításból való kibújásként értelmezhető:Fráter György titokban megegyezik a Habsburgokkal (1549), majd a szerződés nyilvánosságra
kerülése után megveri az ellene küldött csapatokat – a törököket is –, sőt, Izabella királynét ost1800

A Zrínyi fiak, a Batthyányiak és a Nádasdyak a török köztudatban a nyugat-magyarországi magyar
nemeseket jelképezték, akik a „bécsi királyt” tekintették uruknak, azaz nem hódoltak be az oszmánoknak. E három név toposszá vált, hozzájuk kötötték a nyugat-magyarországi eseményeket.
Az általánosítás valószínűleg az 1570-es és 80-as évek „békekorszakára” megy vissza, amikor ecsaládok tagjai sok gondot okoztak az oszmánoknak. Birtokaik tágabb értelemben a hódolatlan
Dunántúlt jelképezik. FODOR, 1991, 153–154.

1801

PETRITSCH, Ernst Dieter, Der habsburgisch–osmanische Friedensvertrag des Jahres 1547,
Mitteilungen des Instituts für Österreichische Geschichtsforschung 38(1985), 49–80.

1802

SZATANEK József, Zrínyiek büszke vára: Csáktornya. Várak, kastélyok, templomok 2(2006):1, 39.

1803VARJÚ Elemér, Magyar várak, Budapest, 1932, 126–132.

1804

BENDA–FÜGEDI, 1979, 122–125.

596

rommal keríti hatalmába, és rákényszeríti a korona átadására.1805 Az események tehát ezúttal nem
az oszmánok elképzelései szerint alakultak. Evlia esetleg a fiaskót, a hatalmi szimbólum elvesztését próbálja magyarázni és adománynak álcázni? Vagy tőkét akar kovácsolni a veszteségből: így próbál jogigényt teremteni a császárságra is? A szöveg alapján nem tudjuk eldönteni, sőt
még azt sem tudjuk, hogy az utazó ténylegesen tudott-e az 1551-ben bekövetkezett eseményekről.
A hatalmi szimbólum
Az oszmánok a hódítás kezdete óta tisztában voltak a magyar Szent Korona kiemelkedő
fontosságával. Kiderül ez az 1529. évi oszmán hadjárati naplóból éppúgy, mint Szülejmángyőzelmi leveléből. Írtak erről a török történetírók is, Dzselálzáde Musztafa1806 éppúgy, mint
Kátib Mehmed záim vagy Ibrahim Pecseví. Evlia is többször beszél fontosságáról, bár
korántsem annyit, mint elődei: „János király e koronát a hitetlenek nagy ünneplése közepette
Székesfehérváron a fejére tette, s független budai király és magyar császár lett.” „És ebben az
említett belső várban lévő palotába jönnek el először a királyok, és országgyűlést tartanak. S
hogy a királyok trónra üljenek, ide jönnek, a koronát a fejükre teszik, a legfőbb érsek-pap
kardot köt a derekukra, azután Bécsbe mennek. De mivel Iszkender goronának nevezettkoronája Pozsonyban marad, a német nép e várost úgy tiszteli, mint a szent Jeruzsálemet.”
A részletekben rejlő bizonytalanságok ellenére Evlia mondanivalója világos. A magyar
Szent Korona Húseng sahtól, az első koronás uralkodótól származik. Aki e jelvényt viseli,joggal nevezi magát „imperátor császárnak” (a török szövegben is ezekkel a szavakkal), s ez
egyúttal magyarázza a 17. század közepi politikai realitást is: azt, hogy az oszmánok a
Habsburgokat egyenlő félként voltak kénytelenek kezelni. Másrészt a korona, s egyúttal amagyarság perzsa eredete a magyarok és a törökök összetartozásra utal, szemben az „idegen”
Habsburgokkal, akik ráadásul elbitorolták a koronát: az oszmánok joggal háborúznak tehátellenük – legalábbis az 1520-as években. Később, amikor Szülejmán adományképpen juttatja
a koronát a Habsburgoknak, akkor tulajdonképpen a szuverén uralkodó és a vazallus viszonya
alakul ki közöttük. Ferdinánd „imperátor császár”, de csak Szülejmán kegyelme folytán – aszimbólumok csatáját így az oszmánok nyerik, legalábbis Evlia olvasatában.1807Összefoglalva a fentieket: Evlia valószínűleg – határozott állítása ellenére – nem látta amagyar koronát (csupán a császári korona egy szimbolikus imitációját), s az általa adottkoronatörténet is javarészt fiktív, illetve tévedések sorozatától terhes. Utazónk persze nem,
vagy elsősorban nem történészként közelíti meg tárgyát: őt nem az események láncolataérdekli, hanem az, hogy egy-egy, általa meglátogatott helyhez, vagy általa látott tárgyhoz
minél több érdekességet tudjon fűzni, ha éppen a történelem területéről, akkor onnan.
Kíváncsi ember, aki a kuriózumokra vadászik, s ezekkel szórakoztatni akar, ha mást nem, hát
saját magát. Érzésem szerint azonban gondolkodásába nem fér bele, hogy teljesen fiktív
históriákat találjon ki – ez a játék lényegét sértené –, elmondásai mögött mindig lappangvalamiféle tényleges információ. Láthattuk, hogy a korona regényes története mögött is valós
adatok bújnak meg – talán ott is, ahol még nem sejtjük. S az mindenképpen figyelemreméltó,hogy az oszmánok ekkora figyelmet tanúsítottak egy olyan hatalmi szimbólum iránt, amely asaját reprezentációjuktól alapvetően idegen volt.

1805

BARTA Gábor, Az erdélyi fejedelemség születése, Budapest, 1984, 104.

1806CELÂZÂDE, 193a–b.

1807

Az oszmán hódító ideológiájával és annak reprezentációjával Fodor Pál foglalkozott sokat: FODOR
1991; FODOR, 2004.

597

Xenológia

598BÍRÓ BÉLA
Az asszimiláció bosszúja
Euripidész Médeiája az idegenség élményét fokozhatatlanná sűrítve éli át. Médeia nemcsak„barbár” a hellének között, nemcsak nő egy alapvetően férfijogú társadalomban, nemcsak ősi
titkok és varázslatok tudója egy tökéletesen titok- és varázstalanított államban, hanem erkölcsi
lény is egy erkölcseiből kivetkőzött világban, amelyben – a kar szavaival – „A szent folyamok vize vissza, felfele fut, / megfordul a jog, s valamennyi dolog. / Csellel a férfiak élnek,
nincs szilárd / isteni szó, hites eskü / [...] az égbe repült fel a tiszta erkölcs.”1808
Médeia a történet kezdetén mindent odaadott az idegenekért és az idegeneknek. Ezt
természetesen csak és csakis akkor tehette meg, ha az idegenségben önnön énje legsajátabb
vonásait fedezhette fel, ha Jászónban egy olyan „másságot” pillanthatott meg, mely a„sajátnál” is közelebb állt hozzá.
Választania kellett, hiszen amint azt Bernard Waldenfels A normalizálás határai címűművében megállapítja: „Az egyik rend alternatívája a másik rend, miképpen az egyik nyelv
alternatívája a másik nyelv.”1809 De a rendek annál inkább önvédelemre szorulnak, minél
radikálisabbak. Az a rend, mely képtelen az idegen elemek integrálására, önmagát szolgáltatja
ki az idegenség destruktivitásának, az egyént a széthullás kockázatával járó választásokra
kényszerítheti. Annak a társadalomnak, mely el szeretné kerülni a dezintegrációt, nem
asszimilálnia, hanem integrálnia kell. A rendszer megsemmisülését Waldenfels szerint
pusztán „önmaga biztosításának és rögzítésének megfelelő rendszabályok bevezetésével lehetújból és újból kivédeni. A rend éppen az ezt lehetővé tévő instanciát testesíti meg. A rendszéttagozódásának és univerzalizálásának a folyamatai lehetségesek, illetve bizonyos
körülmények között elkerülhetetlenek, ám ezek végső soron az adott rend lehetőségeinekszámát és hatósugarát gyarapítják csak.”1810
Euripidész Médeiájának alaphelyzete kizárja a másság integrálását. Jászón Kolkhisz
legféltettebb kincsét rabolja el, Médeia pedig az övéi ellenében segíti őt. Az integráció gondolata csupán görög részről merülhetne fel. De onnan sem merülhet, hiszen Médeia egymagában kerül a görögök közé. Az egyén számára pedig csakis az asszimiláció útja járható.
Médeiának az egyik rendet a másikkal kell felcserélnie. Megteheti. Döntése úgy tűnik, nem
jelentheti személyisége és identitása megszűnését. Az új rend szilárdabb garanciákat kínálhat
legbensőbb énjének megőrzésére, ezért aligha lehet idegen számára, relatív „idegenség”
gyanánt korábban is énjének részét képezhette.
„Az idegenség nem pusztán rajtam kívül található, [...] létezik idegenség a sajátban [is] –véli Waldenfels. – [...] A beszédem, a cselekvésem, az érzéseim soha nem teljesen az
enyémek, hiszen akkor nem lehetne megmagyarázni, hogyan képes az Én meghasadni ésönmagától elidegenedni. [...] A saját az elsajátítás soha véget nem érő folyamatai révén
keletkezik. [...] Nem létezik totális idegenség, mivel az idegen csupán mint meghatározott
idegen emelkedik ki a sajátból.”1811
1808

EURIPIDÉSZ, Tíz tragédia, Európa Könyvkiadó, Budapest, 1964, 66–67.

1809

WALDENFELS, Bernard, A normalizálás határai, Gond-Cura Alapítvány, Budapest, 2005, 138.

1810

WALDENFELS, i. m., 138.

1811

WALDENFELS, i. m., 181–182.

599

Különleges helyzet akkor alakul ki, ha az idegen a saját gyanánt „felfedezett” idegenségben találhat teljesebb önmagára. Ekkor a „normalizálás” egyfajta „tükörképe” jön létre. Nema saját közösség fogadja magába az idegenséget, oly módon, hogy waldenfelsi értelemben
kiterjeszti a „normalitás” határait, hanem az idegen „normalizálja” önmagát, önként leszűkítve önnön idegenséget is integráló „identitásának” határait. Ami egyben azt is jelenti, hogy az
új rendbe betagozódó egyén a közösség korábbi tagjainál szigorúbban érvényesíti – önmagára
és másokra vonatkozóan – a befogadó társadalom normarendszerét. Az idegen „normálisabbá” válik a „normálisaknál”, akik önnön „idegenségükkel” is szembesülve, az otthonosság
biztonságából ösztönösen is a rend kiszélesítésére, az egyéni mozgástér kiterjesztésére
törekszenek. Ezzel azonban az asszimiláns ki is szolgáltatja magát a többségnek, hiszen akedvezőtlen versenyhelyzetbe került „normálisakat” arra késztetheti, hogy azok – mintegyönvédelemből, „anormalitását” bizonyítva – kitaszítsák maguk közül. És ezt játszi könnyedséggel megtehetik, hiszen származása, gesztusainak és látásmódjának leküzdhetetlen idegensége bizonyos mértékig szándékai ellenére is megőrződnek.
Dolgozatom alaptétele, hogy az asszimiláció – mint a „normalizálás” elhibázott stratégiája– előbb-utóbb szükségszerűen megbosszulja magát.
Ma már kevesen tudják, de a nagy francia forradalom vezető személyiségei még alternatívákban gondolkodtak. Az asszimilációra alapozott központosított nemzetállam modelljével,melyet a jakobinusok próbáltak kikényszeríteni, a girondisták az integrációra alapozott
föderalista berendezkedés alternatíváját állították szembe.1812 Az a tény, hogy a forradalmi
küzdelmekből a jakobinus koncepció került ki győztesen, korántsem valamiféle történelmi
szükségszerűség, hanem a jakobinus terror és főként a napóleoni centralizáció következménye
volt. A forradalom óta eltelt időben a svájci államszövetség képében a másik alternatíva isfolyamatosan tovább élt. S a 21. század ezt a föderatív alternatívát ma már Európa egészére
kiterjeszteni látszik. Az úgynevezett egységes nemzetállam fikciója, az egységesülő, denemzeti sajátosságait továbbra is őrző Európa távlatából fokozatosan az egyetemes államfejlődés baljós – egyebek közt két világháborút is előidéző – közjátékának bizonyul.
A nagy francia forradalom és a liberalizmus ideológiája révén kikristályosodó nemzetállami nacionalizmus a modern világ államainak fejlődését alapvetően meghatározták. De
nem érdektelen felvetni a kérdést, mi történt volna, ha 1793-ban nem a jakobinusok, hanem agirondisták kerülnek hatalomra, s az eseményeket folyton-folyvást erőszakos közbelépésekkel
befolyásoló Párizsi Községtanács hatalmát megtörve, az egységes nemzetállam helyettvalaminő – a helyi társadalmak önrendelkezését messzemenően tiszteletben tartó és a vidéki
Franciaország erőire alapozó – szövetségi állam születik?
Nem ez történt. A föderalizmust a hivatalos francia propaganda két évszázadon át mint azállam elleni legsötétebb merényletet bélyegezte meg. S ez a látásmód az újonnan létrejövő és
súlyos kisebbrendűségi komplexusokkal küszködő kelet-közép-európai államok politikai
elitje számára nagyon is kapóra jött. Ezek az államok a kisebbségi közösségek lerombolásával
próbálták kialakítani önnön állampolgárinak álcázott kultúrnemzeteit. A föderalizmus itt is azállam gyengeségének és sebezhetőségének szinonimájává vált. Ami a franciák gondolkodásmódjára is visszahatott. A második világháború után Németország és Ausztria is főként
francia nyomásra és mintegy büntetésből váltak föderális államokká. Föderális állam –spontán társadalomfejlődés révén – csupán a perifériákon maradhatott fenn, illetve jöhetett
1812

FURET, Francoise–OZOUF, Mona, Dictianaire critique de la Révolution Francaise, Flammarion,
Paris, 1988, 87–91; EÖTVÖS József, A francia forradalom története, Szépirodalmi Könyvkiadó,
Budapest, 1990, 104–107, 169.; LAMARTINE, Alphonse de, A girondiak története, 1–10. köt., ford.
Jánosi Ferenc, Kisfaludy Társaság Kiadása, Budapest, 1865.

600

létre. Az Európa többi részétől az Alpok által elzárt Svájcban, illetve az amerikai kontinensen.
De ezek a föderalizmusok is erősen magukon viselték és viselik a francia nemzetállam
hatását. A forradalom alatt egy ideig Svájc is a nemzetállami modellel kacérkodott, s végül akantonrendszer is nyelvi asszimilációra kötelező mini nemzetállamok szövetsége gyanánt
intézményesült. Nyelvileg és kulturálisan az Amerikai Egyesült Államok is a francia modell
rugalmasabb változatát valósította meg.
A nemzetállam korszerű alternatívájának tekintett multikulturalizmus is a spontánnaktermészetesnek nevezett asszimilációra épül. A nyugati társadalmak úgy nyilvánítják magukat
multikulturálisnak, hogy a különböző kulturális közösségekből származó egyének
együttélését a nyelvi-kulturális asszimiláció körülményei közt tételezik lehetségesnek.
Azzal a társadalomtudomány mind ez ideig nem vetett számot, hogy spontán-természetes
asszimiláció nincsen. Valóban természetesnek pusztán a két vagy többnyelvűség tekinthető.
Minden asszimiláció természetellenes, amennyiben az ember nyelvi-kulturális identitását sohanem önként adja fel, a változtatásra minden esetben külső körülmények (sokszor súlyos
traumák) kényszerítik.1813 Az egyén megpróbál ellenállni ezeknek a kényszereknek, atöbbségi társadalomban munkáló ellenérzések azonban előbb-utóbb arra kényszerítik, hogyszembeforduljon saját közösségével, azaz meginduljon az asszimiláció útján.
Az így értelmezett multikulturalizmus tehát alapvetően paradox jelenség. A kisebbségi
közösségek úgy kapnak lehetőséget kultúrájuk megőrzésére, hogy közben kénytelenekátvenni a többségi társadalom e kultúrákra vonatkozó ellenérzéseit is. Hogy miről is van szó,
azt egy nemrégiben végzett amerikai kísérletsorozat – nézetem szerint – világosan megmutatta. A kutatók – amint azt Marosán György a New Scientist egyik cikke nyomán az Életés Irodalom július 22-i számában megfogalmazza1814 – „közvetlenül bepillantva a kísérleti
személyek – »fehérek« és »feketék« – agyába, egyértelműen kimutatták: a fehér amerikaiaköntudatlanul is negatív érzésekkel viseltetnek a »feketék« iránt.” Ez önmagában nem volna
meglepő, ami a meglepetést okozza, az az, hogy a kísérletek tanúsága szerint „mintha a»feketék« is osztanák a fehérek »rasszista« beállítódását”, agyuk amigdalája („vészjelzője”)
egy fekete arc láttán, a fehérekéhez hasonló rejtett negatív érzelmeket jelző aktivitást mutat.
A kísérlet, bár annak értelmezésében a New Scientist szerzői óvatosságra intenek, minden
kétséget kizáróan azt igazolja, hogy az asszimiláció alapja valóban a saját közösséggel
szembeni ellenérzések elsajátítása.
Ez a gyakran öntudatlan folyamat azonban a második generációs asszimiláltakkal
kezdődően komoly kognitív disszonanciákat eredményezhet, hiszen ők már többséginektudják magukat. Az irántuk érzett többségi ellenérzéseket – főként, ha azok meglétét, illetve
létjogosultságát a hivatalos propaganda még tagadja is – csak súlyos trauma gyanánt élhetik
meg. S ez a trauma bizonyos esetekben, amint azt az angliai állampolgárságú arab fiatalokáltal elkövetett terrorcselekmények is jelzik, egészen szélsőséges indulatokat is generálhat.
Mindazonáltal a kérdést a nyugat-európai társadalomtudomány máig nem gondolta végig.
Annak ellenére sem, hogy az asszimiláció varázsszere egyre több nyugati államban bizonyul
ismételten illuzórikusnak. A elméletnek a praxis mögötti lemaradása azért is meglepő, mert afolyamat drámai modellje már Euripidész Médeiájában világosan kirajzolódik.
A Jászónnal tartó Médeia megtanulja a hellének nyelvét, elsajátítja értékeiket, szokásaikat,
magyarán a „teljes asszimilációt” választja, a dráma jelenében mégis szembesülnie kell
1813

DAHL, Robert A., Forradalom után?, Osiris–Readers International, Budapest, 1995, 20.

1814

MAROSÁN György, Kényes ügy, Élet és Irodalom, 2005. július 22.; SARTRE, Jean-Paul, i. m., 2005,
9.)

601

Jászón jellegzetesen „nemzetállami” argumentumaival, melyeket a Kreón által kilátásba
helyezett száműzetés perspektívájában csakis kegyetlen gúnyként értelmezhet: „...többet
kaptál megmentésemért, / mint adtál, – s nyomban azt is elmondom miért. / Először is nálunk
laksz barbár föld helyett, / Hellászban, megtanultál rendet és jogot, / törvény szerint élsz, nem
tipor le nyers erő...”1815 Sőt, a szeretett férfi még azt is megkövetelné tőle, hogy helyeselje ahellén erkölcs és magasabbrendűség nevében elkövetett nyilvánvaló árulást és esküszegést.
„Hogyan nyerhettem volna én a hontalan /nagyobb szerencsét, mint királylányt hitvesül! [...]
Hogy jót tegyek / veled, s királyi vérből nemzzek gyermeket, / testvérül két fiunknak, támaszul nekünk.”1816 S nemcsak a barbárt, a nőt is igyekszik porig alázni: „Beláthatnád, de ágyad
pusztasága bánt. / Mert erre néztek csak ti nők: azt vélitek, / minden tiétek, hogyha rendbenágyatok; / de hogyha nászotokra bármi baj szakad, / a legszebb és a leghasznosabb dolgokban
is / hibát kerestek. Bárcsak mástól nemzene / az ember gyermeket, s ne lenne női nem; / nemérné akkor a halandókat semmi rossz.”1817
Nemcsak a hellén hitvesi hűség bizonyul szerfelett csalókának, de a hellén rend és jog ismerő önzéssé és számítássá silányodik. Racionális látszatokba csomagolt, lényeg szerinti
barbársággá!
Nem csoda hát, ha a Dajka már az első jelenetben azt közli velünk, hogy Médeia „kiáltva
(Jászon) esküjét idézi, jobbkezét, / s adott szavát: az istenek tanúk reá, / Jászon szent fogadkozása mennyit ér. / Csak fekszik étlen, fájdalomnak adva át / testét, könnyekbe oldva napjait,/ mióta tudja, férje mit tesz ellene; / szemét föl nem veti, a földtől nem szakítja el / tekintetét:
mint szikla vagy tengermoraj, / baráti szóra intelemre úgy figyel. / Fehér nyakát csak nagyritkán fordítja meg, / mikor siratja kedves apját, otthonát, / s hazáját: mind mit árulón cserbenhagyott / e férfiért, ki ily csalárdul bánt vele. / Szerencsétlen, balsorsa megtanítja most, /szülőföldünk ha elveszítjük mit jelent.”1818
Médeia arra kényszerül, hogy ismét a sajátnak véltben fedezze fel a lényét elborzasztó
idegenséget. Jászón képmutatását immár kertelés nélkül leleplezi: „Okod nem ez volt: úgyvélted, rossz hírbe hoz, / ha barbár nővel élsz késő vénségedig.”1819 Médeia keserűsége azért
is fokozhatatlan, mert Jászón árulásával minden szempontból légüres térbe került. A görögök
közt nem maradhat, az övéihez nem térhet vissza már. Nincs alternatív rend, melyre az ismét
csak álságosnak bizonyult „rendet” felcserélhetné. S Jászón végül még gyerekeitől is meg
akarja fosztani. Ami azonban a legelviselhetetlenebb számára, az, hogy ellenségei kinevethetik. Cselekedeteinek legmélyebb rugója emberi-női önérzetének megmentése. „Ellenség
rajtam nem kacag, szeretteim.”1820 És később: „...Tán bosszulatlanul / nevessenek ki ellenségeim? Soha! / Kell hogy legyen hozzá erőm! Rút gyávaság, / ha lágy szavakkal megpuhítom
szívemet.”1821
Jászón azzal, hogy az ő háta mögött terveli ki házasságát a királylánnyal, s ő minderről
mint kész tényről vehet csak tudomást, Médeiát barbárként, nőként és anyaként egyaránt semmibe veszi. Csak a hellén látószög láttathatja úgy velünk, hogy Médeia elvakult szenvedély1815

EURIPIDÉSZ, i. m., 69.

1816

EURIPIDÉSZ, i. m., 71.

1817

EURIPIDÉSZ, i. m., 70.

1818

EURIPIDÉSZ, i. m., 53–54.

1819

EURIPIDÉSZ, i. m., 71.

1820

EURIPIDÉSZ, i. m., 79.

1821

EURIPIDÉSZ, i. m., 87.

602

ből, a barbár bosszú oltárán gyilkolja le gyermekeit, valójában az emberi méltóság, a szó
legközvetlenebb értelmében vett erkölcsi világ védelmében áldozza fel őket. S hogy azáldozat valóban a kizökkent idő helyretolásával egyenértékű, azt Médeia utolsó szavai isjelzik, hiszen „..mostantól fogva Sziszüphosz / földjén nagy ünnepség lesz évről évre itt, /engesztelésül szörnyű, gyilkos tettemért...”1822
Érvelése a fékeveszett szenvedés és indulat dacára is minden ízében racionális, hellénérvelés, szavai minden fontos vonatkozásban előrevetítik Arisztotelész idevonatkozó fejtegetéseit a Retorikából: „A semmibevétel értéktelen tárgyra vonatkozó vélemény kinyilvánítása.
Három válfaja van [...]: a lenézés, a megvetés és a sértés. Mert aki lenéz valakit, azt semmibe
veszi; [...] A sértő is semmibe vesz valakit; [...] A sértés következménye a sértett becsületénekelvesztése; aki más becsületét elrabolja, az őt semmibe veszi. Mert ami semmire – sem jóra
sem rosszra – nem jó, annak nincs becsülete. Ezért mondja a haragvó Akhilleusz:a király vélem nyomorultul
bánt: az ajándékot, mely enyém, elvette erővel
és meggyalázta
mint egy jövevényt, kit semmibe vesznek.
Ez az oka annak, hogy haragra gerjedt. [...] Továbbá akkor is haragszunk, mikor olyanok
sértenek bennünket, akiktől méltán jót várhatnánk. Ilyenek azok, akikkel jót tettünk vagy jót
teszünk, vagy mi vagy miattunk valaki, vagy embereink közül valaki, és azok, akikkel jót
akarunk vagy akartunk tenni. [...] Haragra gerjed az ember akkor is, amikor az ellenkezőjét
várja annak, ami bekövetkezik. Mert a váratlan nagyobb fájdalmat okoz, ahogy nagyobbörömet is, ha az következik be váratlanul, amit kívánunk. [...] Azokra haragszunk, akik
kinevetnek, kigúnyolnak és kicsúfolnak bennünket, mert sértenek bennünket. És azokra, akik
olyan dolgokat követnek el ellenünk, melyek sértő szándékuk jelei. [...] És azokra, akik
leszólják és lenézik azt, amit mi leginkább becsülünk... [...] Barátainkra jobban haragszunk,mint az ellenségeinkre, mert úgy véljük, jobban kiérdemeljük jó szolgálataikat, mint az
ellenkezőjét. [...] Azokra is, akik örülnek szerencsételenségünknek [...] És azokra, akik nemtörődnek azzal, hogy bennünket megbántanak.
Azonkívül azokra is haragszunk, akik megvetőleg nyilatkoznak rólunk ötféle ember előtt:akiktől tiszteletet várunk, akit csodálunk vagy akitől elvárjuk, hogy minket csodáljon, akielőtt szégyelljük magunkat vagy aki előttünk szégyelli magát. [...] És azokra, akik ironizálnak
komolyságunkon, ugyanis a lenézés jele az irónia... „1823
Nyilvánvaló, hogy Euripidész Jászónja szinte már enciklopédikus teljességgel idézi
Médeiára a sértés összes lehetséges válfaját. Mindent semmibe vesz, ami Médeia számára
fontos lehet, s teszi ezt azok előtt a nők előtt, akik a kórus tagjaiként felnéznek Médeiára.
Médeiának tehát nincs választása. Ha bosszulatlanul hagyja sérelmeit, nem csupán ő maga
semmisül meg erkölcsileg, de a világrend is összeomlik. A hellének világrendje, mely immár
az övé is. Médeia azzal válik azonossá, amitől meg akarják fosztani: a hellén, a nő, az anyaönérzetével. A bosszú többé nem személyes problémája, a szó szoros értelmében az emberség
egyetemes ügye. És a bosszúnak a kor szabályai szerint a sértéssel azonos nagyságrendűnek
kell lennie. Épp oly hallatlan bosszút kell állnia férjén, mint amilyen hallatlan sértést Jászón
ellene és szerettei ellen elkövetett.
Ahhoz azonban, hogy a bosszúhoz eljuthasson, Médeiának önmagát: a hellént, a nőt, az
anyát kell legyőznie. Azzá az érzéketlen „barbárrá” kell változnia, akinek a hellének vélik,1822

EURIPIDÉSZ, i. m., 98.

1823

ARISZTOTELÉSZ, Rétorika, Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 1982, 87–91.

603

mert csak így mentheti meg a hellén, a nő és az anya tisztességét. Azt az „idegent” kellfeltámasztania magában, akitől az asszimiláció folyamatában „megszabadult”. Ez szinte már askizofréniával határos belső küzdelemmel jár, s e belső küzdelmet Euripidész modernértelemben vett monológban ábrázolja, ami annál is beszédesebb, mert a görög dráma amonológot még nem ismeri: Médeia lelkének ellentétes összetevői vívnak a szó szorosértelmében élet-halál harcot egymással. „S most aki, / az áldozatban mit hozok részt nem
vehet, / lássa – mert az én kezem nem gyengül el! / De jaj, / ne, mégse – lelkem meg ne tedd
ezt semmiképp! / Hagyd élni, kíméld magzatod, boldogtalan! / Lesz még így is örömödbelőlük, messziről! / Az alvilági bosszú-istenekre – nem! / Az ellenség kezére adni nem
fogom, / hogy bántalmazzák két szülöttemet – nem én! / (Mindenképp meg kell halniuk, s ha
sorsuk ez, / inkább ölöm meg őket én, ki szültem is.) / Nincs kiút más, így lesz, elvégeztetett.”1824
Médeia azonban a szenvedély önkívületében sem áltatja önmagát. Pontosan tudja, mit
követ el, s hogy az, amit tesz, merőben irracionális. Éppen ebben az irracionalitásban rejlik
lényének magasrendű racionalitása. Józanul, az ész ítélőszéke előtt is vállalja a rettenetes
tettet és annak minden következményét. „Tudom, hogy szörnyű bűn, amit merészelek, / deelmémnél hatalmasabb a szenvedély, / az emberek legtöbb bajának fő oka.”1825 A szenvedélyre ugyanis éppen az igazságtétel érdekében van szüksége. Az érzelmeket és azok legszélsőségesebb válfaját, a szenvedélyt Sartre a valóság és a vágyak közti szakadék áthidalásának
eszköze gyanánt azonosítja.1826 A szenvedély az, ami Médeiát is a tiszta erkölcs ideálja és azerkölcstelen valóság közti szakadék áthidalására képessé teszi.
Bosszúja szörnyűséges, hiszen neki, a bosszú ágensének ugyanazt kell elviselnie, amit Jászónnak, a bosszú tárgyának. A bosszú páratlan édessége épp annak páratlan keserűségébenrejlik. Médeia saját szenvedésén mérheti le a bosszú hatékonyságát, azaz Jászón szenvedését.
Médeia lázadása a mai színpadon különleges akusztikát kap. Sorsában ugyanis már az„asszimiláció” fent vázolt csődje is ott dereng. Neki, aki szerelmét követve hellénebbé vált ahelléneknél, rá kell ébrednie, hogy mindhiába. Környezete továbbra is barbárként tekint le ráés szülötteire. Keserűségét épp ez: a hellén öntudat és a barbár megalázottság élményeváltoztatja fokozhatatlanná. S ehhez járul még a nő tragédiája. Jászon megmentése során,szinte már női mivoltából kivetkőzve, férfihoz illő céltudatossággal és keménységgel
cselekszik. „Emancipált” nőként válik Jászón társává, hogy aztán Jászón nőként is semmibe
vegye. Csalódottsága határtalan: „Oh Zeusz, miért, hogy biztos jelt adtál nekünk / a színaranyra, hogy lássuk nem talmi-e, / de férfiban meglátni: jó-e vagy gonosz, / testünknek
nincsen semmi biztos eszköze?” Nem engedi többé megtéveszteni magát: „mert jóra nemvezet, mit aljas férfi ad.”1827
A bosszú azonban érinthetetlenné teszi. Szörnyűséges tettével kiemelkedik abból a világból, melyben a jászónok véleménye a mérvadó. Immár méltósággal hallgatja végig Jászón
nyíltan gyűlölködő szavait is, melyek félreérthetetlenül kimondják a humanista látszatokba
csomagolt nyers igazságot: hiába vált hellénné, hiába tagadta meg saját közösségének értékeit,
Jászon és a hellének férfivilága mindig is asszimilálhatatlannak, s ezért alacsonyabb rendűnek
tekintette: „Halál reád! – rivall rá Jászón – Most térek észhez: esztelen / voltam, mikor barbár
1824

EURIPIDÉSZ, i. m., 87–88.

1825

EURIPIDÉSZ, i. m., 88.

1826

SARTRE, Jean-Paul, Válogatás Jean-Paul Sartre filozófiai írásaiból, Gondolat Könyvkiadó,
Budapest, 1976, 25–95.

1827

EURIPIDÉSZ, i. m., 72.

604

hazádból hellaszi / házamba hoztalak, te bajszerző gonosz, / atyád elárulója, s önnön
földedé!... / Ilyet nem merne tenni hellén nő soha, / kiket mellőzve én téged méltattalak / anászra: íme, ellenséget vettem el, / oroszlánt és nem asszonyt, pusztulásomat, /a türrhén
sziklánál is iszonyúbb vadat!”1828
Médeia azonban daccal vállalja „barbárságát”, pontosan tudja, csak így kényszerítheti ki
Jászon és a többségi társadalom önvizsgálatát. Médeia ily módon a világirodalom elsőterroristájának is tekinthető.
A sepsiszentgyörgyi színház előadása, melyet a kitűnő román rendező, Mihai Măniuţiu
rendezett, Médeia bosszúját – Euripidész nyomdokain, de a történetet a mítosz (és nem
utolsósorban Euripidész Iphigeniája) szellemében továbbgondolva – rituális áldozattá minősítette át. A halál és az újjászületés rítusává. A fináléban a gyerekek feltámadnak a halálból.
Médeia egy új – az idegenséget inkább kezelni képes – világban, más életet kezd.
Az előadásban Médeia Jászon árulásakor a szó szoros értelmében is „barbárrá” vedlik
vissza. „Görögül” (mely az előadásban természetesen „magyart” jelent) alig szólal meg, sakkor is tört magyarsággal, szavait a rendezés által megkettőzött dajka tolmácsolja. Szövegei– a nézőpont-pluralizmus szemléletes példájaként – egy a „civilizált” magyar néző számára
érthetetlen („barbár” hangzású) nyelven, ógörögül hangzanak fel, s maga az előadás egészét
átszövő „barbár” rituálé, a felkelő nap imádásának néprajzi hiteleséggel ábrázolt rítusa isjellegzetesen ógörög.
Az előadás – drámai világot transzcendáló – perspektívájából maga a kar, a nevelő és
Kreón is kergeteges gyülekezet benyomását kelti. A civilizáció elfajult racionalitásávalszemben nyilvánvalóan Médeiának, a „barbárnak” van igazsága.
Egészen pontosan, az igazság valahol közepütt van, a racionális és az irracionális közti
félúton, ahol egymást behatárolva és humanizálva nem lerombolják, hanem teremtik az
emberi teljességet. Az sem véletlen, hogy Médeia végül is görög földön lel menedékre. Egy
idegenség iránt nyitottabb görögségben.
A barbár és a görög fogalmainak megfordításával a rendezés annak a waldenfelsi reszponzivitásnak,1829 érthetőbben: a kölcsönös idegenségek közti dialógusnak az elkerülhetetlenségét
sugallja, mely a „normalizálást”, azaz a rend érvényességének fenntartását nem a másik rend
merev elutasításával, illetve felszámolásával, hanem a sajátnak az idegen rend irányába való
kiterjesztésével látja elérhetőnek.
Hogy az előadás éppen a franciaországi eseményeket megelőző hónapokban született meg,merőben véletlen, de hogy ez az értelmezés mostanság és éppen Erdélyben jöhetett létre,merőben szükségszerű. Arra utal, hogy a mi kelet-közép-európai társadalmainkban – épp amegkésettség miatt – a modernitás legsúlyosabb kérdései sokkal sarkítottabb, s ezért jóval
világosabban végiggondolható formákban jelentkezhetnek, mint Nyugaton. Ha képes lenne ami kelet-közép-európai „idegenségünkben” önmagát, önnön legfontosabb gondjait felfedezni,talán Nyugat-Európa is közelebb kerülhetne önmaga megértéséhez, ahhoz a normalitáshoz,
mely csak a kultúrák valódi, álhumanista látszatoktól mentes kölcsönösségének intézményesítésével teremthető meg.

1828

EURIPIDÉSZ, i. m., 96–97.

1829

WALDENFELS, i. m., 91–106, 120–124, 130–146.

605

ERDAL COBAN
Egy balkáni eredetű népcsoport
a koppányi szandzsákban: a vlahok(Az 1570. évi török összeírások alapján)
Nagy Szulejmán szultán az 1541-ben harc nélkül elfoglalt Buda várát a magyarországi
hadjárat közben a Duna mentén megszállt helységekkel együtt birodalmához csatolta. Az
ország három részre szakadása után kialakult magyar védelmi vonal nem tudta az oszmántörökök további terjeszkedését megakadályozni. Az 1543 és 1545 között a Dráva mentén és a
Dunántúlon lezajlott török hódítások célja az volt, hogy a birodalom új tartományaként számon
tartott budai beglerbégségnek a hátországát megnövelve biztonságba helyezzék, azután pedig
felvonulási és utánpótlási támaszpontként használják azt a Habsburgokkal szemben.1830
A Tolna megyei védőlánc legnyugatibb szemének számító, a Dunántúlon található Koppány
meglepő módon sokkal korábban jutott török kézre, mint Simontornya és környéke. Egy
korabeli levélből értesülünk, hogy még 1543 októberében török csapatok jelentek meg Koppányban és ezek egyben erősítették is a várost.1831 A nyugat-tolnai és kelet-somogyi területeket
a Tolna–Baranya megye felől megszerveződő török közigazgatási rendszernek megfelelően először a mohácsi szandzsákhoz csatolták.1832 A források tanúsága szerint Koppányt és környékét
már 1550 májusában független közigazgatási egységként szervezték meg.1833 Somogyból ide
1830

Az oszmán-törökök Buda török kézre kerülése utáni politikájára és hódításaira vonatkozóan lásd:
M. Tayyib GÖKBILGIN, Kanunî Sultan Süleyman’ın Macaristan ve Avrupa Siyasetinin Sebep veÂmilleri, Geçirdiği Safhalar, in Kanunî Armağanı, Ankara, 1970, 32–33; KÁLDY-NAGY Gyula, Abudai szandzsák 1559. évi összeírása, Budapest, 1977, 8; DÁVID Géza: A simontornyai szandzsák
a 16. században, Budapest, 1982, 9–10.

1831

Vass Előd, a téma egyik kutatója viszont előbb a dombóvári vár zsoldjegyzéke alapján 1552-re[VASS Előd, Törökkoppány 1556. évi első adóösszeírása, in Somogy megye múltjából, szerk.
KANYAR József, Levéltári Évkönyv 3. Kaposvár, 1972, 57], majd Istvánffyra hivatkozva 1544-re
datálja (VASS Előd, A mohácsi szandzsák hatvannégy évvel a csata után, in Mohácsi tanulmányok,
szerk. RÚZSÁS Lajos–SZAKÁLY Ferenc, Budapest, 1986, 356). Egy másik nézet szerint Koppányaz 1550. évben esett el (HÓVÁRI János, Fonyód a török hódítás korában, in Fonyód története,szerk. KANYAR József, Kaposvár, 1985, 118). Mekcsey István leveléről és a város török kézre
kerüléséről lásd: SZAKÁLY Ferenc, Tolna megye negyven esztendeje a mohácsi csata után (1526–1566), in Tanulmányok Tolna megye történetéből II, szerk. PUSKÁS Attila, Szekszárd, 1969, 26.

1832

Az ekkor 17 náhijéből összeálló mohácsi szandzsák adóösszeírásával kapcsolatosan lásd: Başbakanlık Osmanlı Arşivi (a továbbiakban: BOA), Tahrír Defteri (a továbbiakban: TT), No. 441.

1833

Egy rendelkezésünkre álló kinevezési okmány kivonata (ruúsz-defter) pontosabb adatokat szolgáltat erről az eseményről. Így 1550 májusában Isztambulban jóváhagyták Dervis mohácsi bég ajánlatát, amely szerint Koppány független szandzsákká alakítható, mivel az ennek közelében levőnáhijék is virágzóvá lettek a palánkaival együtt. A dunai kapitány, Derja Bég lett a szandzsák elsőbégje (BOA, Kâmil Kepeci Tasnifi, Ruûs, No. 209, 90). Káldy-Nagy egy, a budai beglerbégség
hedzsra szerinti 957. évre (1550. jan. 20–1551. jan. 8.) keletkezett pénztári naplójára hivatkozva
1550-re teszi a koppányi szandzsák kialakulását (KÁLDY-NAGY, A budai szandzsák, 9). A szandzsákelső adóösszeírása nyomán felvetődött 1552. évre való datálással kapcsolatosan lásd: Géza DÁVID:Ottoman Administrative Strategies in Western Hungary, in Studies in Ottoman History in Honour ofProfessor V. L. Menage, Istanbul, 1994, 33., és VASS, A mohácsi szandzsák, 57–58. Az 1554. évetfelvette Andreas BIRKEN, Die Provinzen des Osmanischen Reiches, Wiesbaden, 1976, 29.

606

tartozott az új szandzsák székhelyéül is szolgáló koppányi, karádi és kőrösi, Tolnából pedig aszakcsi – később dombói – kerület (náhije). Marcal völgyébe és Zalába való behatolásuk utána törökök 1563-ban a szandzsák alá vonták a marcali náhijét, 1580 körül pedig a zalavárit.
Az általunk tárgyalt terület 16. századi életéről több török forrásból értesülünk. Ezek között
megemlíthetjük a szandzsák-összeírásokat (tahrír-defteri), a fejadó-kimutatásokat (dzsizjedefteri) és a katonaság javadalombirtokait kimutató timár-defteriket.1834 A török uralomra
vonatkozó írások közül kétségtelenül a legfontosabbaknak a szandzsák-összeírásokat tekinthetjük, melyek gazdaságtörténeti értékük mellett népesedéstörténeti szempontból is rendkívüli
fontosak. E forráscsoport segítségével nyerhetünk összefüggő képet a szandzsákokösszlakosságáról, népsűrűségéről, átlagos településnagyságáról és a pusztásodás mértékéről.
Ezek azonban más szempontból is nagyon fontosak: a szandzsák-összeírások gazdag
névanyagából meríthetünk ismereteket a lakosság nemzetiségi összetételéről, illetve ezeken aterületeken végbemenő népességmozgás mértékéről.1835 Ebben az összefüggésben az úgynevezett fejadó-kimutatásokat sem hagyhatjuk figyelmen kívül, különösképpen ezeknek azon
csoportját, amelyek feltüntettek minden, dzsizje-adóval szolgáló családfőt.1836
Magyarország történetének egyik legérdekesebb kérdése az, hogy az ország nemzetiségi összetétele hogyan alakult az 1500-as évek elejétől a század végéig. Annak ellenére, hogy nem ismerjük a részleteket, tudomásunk van arról, hogy még a mohácsi csata előtti időkben a nemzetiségi
arány a Kárpát-medencében a magyarság hátrányára kezdett alakulni. A hódoltság egyes
területeinek nemzetiségi megoszlása és annak változása megértéséhez –legalább a 16. századmásodik felére vonatkozóan – nagy segítséget nyújtanak a török összeírások. Ha megfigyeljük aKoppányra vonatkozó forrásainkat, akkor megállapíthatjuk, hogy 1570-ig a magyarság képviseltea lakosság túlnyomó többségét. A magyar népesség között azonban akadhatunk korábban beköltözött idegen ajkúakra is (tót, cseh, horvát, kun és néhány esetben besenyő), de ezek nemzetiségváltásának folyamata már eddigre befejeződött. Ugyanez a jelenség jellemző volt a szomszédos
simontornyai szandzsákra is.1837 A török korban beköltözők között számon kell tartanunk török
katonákat és polgári lakosokat is. Míg a katonaság létszámáról lehetőségünk van a timárösszeírásokból tudomást szerezni, addig a polgárokról nincsenek pontos adataink, minthogy atörök közigazgatási rendszer nem tüntette fel őket a szandzsák-összeírásokban.1838
1834

Az 1546. évi tahrír-defterin kívül még négy fennmaradt: az 1552., 1565., 1570. és 1580. évidefterek. Jelzetük sorrendben: BOA, TT, No. 412, 665, 563 és 676. Az 1563. és 1566., 1573.,
1574., 1576., 1577., 1580. évi dzsizje-defterik jelzetei: Bécs, Nationalbibliothek Flügel 1349,
1351, 1353, 1352, 1353, 1349. Három timár-defterit ismerjük az 1565., 1570. és 1580. évből.
Jelzetük sorrendben: BOA, Timar Defteri, No. 353, 505, 659.

1835

A hódoltsági lakosság folytonosságáról és vándorlásáról, különös tekintettel a budai szandzsákra
lásd: Géza Dávid: Data on the Continuity and Migration of the Population in 16th Century
Ottoman Hungary. Acta Orientalia Academia Scientiarium Hungaricae, XLV (1991), 219–252. A
simontornyai szandzsák viszonyaira vonatkozóan lásd: UŐ, A simontornyai szandzsák, 57–61.

1836

Erre jó példákat ad Káldy-Nagy Gyula tanulmánya, amely a fejadó-kimutatások alapján a délkelet
Dunántúl népességének vándorlását és költözködéseit, illetve az idegen betelepülést kimutatja:KÁLDY-NAGY Gyula, Baranya megye XVI. századi török adóösszeírásai, Budapest, 1960. 6–7.

1837DÁVID Géza, Pasák és bégek uralma alatt. Demográfiai és közigazgatás-történeti tanulmányok,
Budapest, 2005, 47–49.

1838

Az 1570-es, illetve 1580-as összeírásokban Döbrököz városában mégis talán véletlenül vettek
jegyzékbe török lakost. Ebben az időben itt tizenegy családfővel találkozhatunk. A szandzsák
török polgárainak hozzávetőleges össz-számát csak a katonák létszámának megállapítása után kaphatjuk meg, mivel az előbbiek a katonák szükségleteinek biztosítása érdekében érkeztek Magyarországra. A tömeges török letelepedésekről, tolnai és váci példákról lásd: Géza DÁVID, XVI. Yüzyıl
Osmanlı Devri Macaristanı’nda Şehirleşme, n Osmanlı, 4. Cilt. Ankara, 1999, 114.
607

1570-től kezdve a szandzsák nem magyar elemét túlnyomó részt egy balkáni származású
népesség kezdi képviselni. Az első információt róluk az 1570. évi tahrír-defteri külön
fejezetéből és egy timár-defteriből szerezzük. Az 1580. évi tahrír-defteri vlahokat érintő
fejezete és a szakirodalomban alku listának nevezett 1581-es jegyzék tömegesebb betelepülésükről tudósít.1839 Mielőtt az első forráscsoportot közölnénk, szeretnénk tájékoztatást adni avlahok korábbi balkáni történetéről, ami nagyjából magyarázatot ad a későbbi koppányi
viszonyokra.
A vlah szón mindenekelőtt egy, a Balkán-félsziget történetében szerepet játszó etnikumot,
egy latinizált paleobalkáni népességet1840 értünk, amely észak-albániai és dél-szerbiai hegyesőshazájából az egész félszigeten elterjedt. A közeli hercegovinai fennsíkra már korán eljutnak,
a 12. század elején pedig északabbra vándorolnak. Egy részük egészen Közép-Boszniáig
hatol. Tudomásunk van arról, hogy a 13–14. században jelentős számban élnek a Pindoszhegységben, illetve Epirusz és Thesszália hegyeiben. Nem véletlen tehát, hogy a források
Vlachia vagy Vlachia Magna kifejezéssel emlegetik Thesszáliát. Manapság a balkáni vlahok
nagy többsége Észak-Görögországban él, de kisebb-nagyobb csoportjaikkal Bulgáriában,Macedóniában, Albániában, és az Isztriai-félszigeten is találkozhatunk.1841
A vlahok foglalkozásként transzhumációnak nevezett fél-nomadizmust űztek. A bizánciírók utalnak az évszakok által megszabott vándorlásukra, a szerb okmányok egyenesen
kjelatori (vándor) és pásztor névvel említik őket.1842 Meg kell jegyezni, hogy a 11. századtól
már népi hovatartozástól függetlenül vlahoknak neveznek minden vándor pásztort nemcsak a
Balkán-félszigeten, hanem a 16. századi Magyarország peremterületein és ennek szomszédságában is. Valószínűleg a török források vlahjainak egy részét ezek a vegyes etnikai eredetű
pásztorok alkották.1843
Az oszmán-törökök, miután a Balkán-félszigeten megvetették a lábukat, mind az itt, mind
pedig Kis-Ázsiában folytatott háborúikhoz nagy katonai erőkre volt szükségük. Ezt aproblémát úgy oldották meg, hogy fenntartották a helyi nemesi réteget, és a hatalmukba került
balkáni területeken újraszervezték a helyi katonaságot. Az oszmán-török államigazgatás ecsapatok katonai szolgálata fejében timárt adományozott nekik, azoknak pedig, akik már
földterülettel rendelkeztek, azt adómentes, örökletes telekké változtatta. Így a törökök elérték
azt, hogy ezek a fegyveres csoportok szívesen beálltak az oszmán hadseregbe.1844 Ezen
fegyveres csoportok között elsősorban megemlíthetjük a vojnukokat, akik a független szerb
1839

Az 1570. évi fejezet: BOA, TT, No. 563, 172–178; Az 1580. évi fejezet: BOA, TT, No. 676, 81–
100; Az alku lista: Bécs, N. B. Flügel 1361, 39–47. Az utóbbit közzétette VELICS Antal–
KAMMERER Ernő, Magyarországi török kincstári defterek I., Budapest, 1886, 331–333.

1840

A vlahok illír eredete mellett állást foglal: Noel MALCOLM, Bosnia. A Short History, London,
1994, 75–76. A trák eredet kérdéséről lásd például: L. S. STAVRIANOS, The Balkans since 1453,
London, 1963, 23–24.

1841

MALCOLM, Bosnia, 73–74; VASS ELŐD, A balkáni nomadizmus az Oszmán Birodalom európaitartományaiban, in Nomád társadalmak és államalakulatok, szerk. TŐKEI Ferenc, Budapest, 1983,
277–278.

1842

MALCOLM, Bosnia, 74.

1843

HEGYI Klára: Magyar és balkáni katonaparasztok a Budai vilájet déli szandzsákjaiban, Századok,
135 (2001), 1268.

1844

Halil İNALCIK: Osmanlı İmparatorluğu’nun Ekonomik ve Sosyal Tarihi. Cilt 1: 1300–1600. çev.
Halil Berktay, İstanbul, 2000, 52; UŐ, Stefan Duşan’dan Osmanlı İmparatorluğu’na. XV. asırda
Rumeli’de hıristiyan sipahiler ve menşeleri, in Osmanlı İmparatorluğu. Toplum ve Ekonomi,İstanbul, 1993, 106–107.

608

államban a nemesség soraiba tartoztak, de a török hódítás után már ezek haderejének vértes
harcosaiként katonáskodnak, és mindenütt a félszigeten, de különösképpen Szerbiában ahatárvidéket védték.1845 A 15. század közepétől kezdve a török hadseregben szolgáló
martalócok egy másik balkáni eredetű fegyveres csoportot képviselnek, akik Észak-Szerbián
és Bosznián át Dalmáciáig, és onnan egészen Moreáig terjedő határsávon harcoltak, Buda
eleste után pedig Magyarország katonai szempontból majdnem minden fontos helyén
szolgáltak. Nemcsak vár- és határvédelem tartozik a feladatkörükbe, hanem részt vesznek aportyázásokon, kémkednek az ellenséges területeken, illetve a török flotta legénységét is ők
teszik ki, valamint biztonsági és rendőri szolgálatot is végeznek. Ennek fejében földjeikért
nem kellett adót fizetniük, és a törvények mentesítették őket a dzsizje, a kivételes adók és aföldesúri kapuadó alól.1846
Az oszmán-török államigazgatás a délszláv területek egy másik, a nagyszámú népcsoportot
képviselő vlahokat is betagolta katonái soraiba. Ők feltehetően a korábbi szerb állambanbizánci eredetű, különleges megszervezésen estek át. Tudomásunk van arról, hogy e félnomádok egy része a 13–14. századi szerb államban bizonyos katonai és rendészeti szolgálatokat végzett. Megszervezésüknek köszönhetően ezek, a vojnik néven emlegetett félnomád
pásztorok szabad paraszti jogálláshoz juthattak.1847 Az oszmán-török állam először a szendrői
szandzsákban II. Mehmed uralkodása alatt léptette érvénybe a szerb jus valachicum török
változatát, amelyet a későbbi törvénykönyvek őstörvénynek (kanûn-ı kadîm) neveznek. A
törvények rendelkezése alapján minden családnak évente egy florit, azaz aranyforintot (a 15.
században 45 akcséból állott) kellett fizetnie. A források a vlahok megjelölésére filoridzsiján(filori-fizetők) elnevezést használták, amely megnevezés a törvények ezen cikkéből
származik. Ez az adó az oszmán-török megszállás előtti időkre nyúlik vissza. Úgy tűnik, hogya Dusan István szerb uralkodó által életbe léptetett adóztatási rendszert, amely minden
háztartást egy hyperpyron, vagyis egy velencei dukát fizetésére kötelezett, az oszmán-török
apparátus fenntartotta és kiterjesztette az uralma alá került vlahokra.1848
A vlahok egyik régi alapegysége a katun, vagyis a pásztorközösség-szállás volt.1849 Míg ez aközépkori egység a szerb királyok adományleveleiben körülbelül 15-30 családot foglalt magába,1850 addig a török törvények katunjai általában 50 családot jelentettek. A szendrői szandzsák
törvényeiből és más török törvénykönyvekből megtudjuk azt, hogy minden katun az államnakévente többek között sátrat, sajtot, kötőféket, kost volt köteles beszolgáltatni.1851 A törvények előírták, hogy katonai szolgálatuk teljesítése után a dzsizje, a tized, a földesúri kapuadó és mindenféle más rendkívüli állami adótól mentesek legyenek. A törvények hol vojniknak, hol göndernek
1845

A vojnuk szervezetről a következő tanulmányok adnak bővebb felvilágosítást: Halil İNALCIK,
Stefan Duşan’dan Osmanlı İmparatorluğu’na, 83–103; Yavuz ERCAN, Osmanlı İmparatorluğu’nda
Bulgarlar ve Voynuklar, Ankara, 1989. passim; HEGYI, Magyar és balkáni, i. m., 1264–1266.

1846

A martalócokat illetően lásd: Milan VASIĆ, Osmanlı İmparatorluğu’nda Martoloslar, çev. Kemal
Beydilli, Tarih Dergisi, 31 (Mart 1977), 49–55 és Robert ANHEGGER, Martoloslar Hakkında.
Türkiyat Mecmuası, VII–VIII (1942), 290–291.

1847

VASS, A balkáni nomadizmus, 272.

1848

Halil İNALCIK, Filori, EI2, II (1965), 915.

1849

Wayne S. VUCINICH, The Yugoslav Lands in the Ottoman Period: Postwar Marxist Interpretationsof Indigenous and Ottoman Institutions, The Journal of Modern History, vol. 27 (Sep., 1955), no.
3., 288.

1850

VASS, A balkáni nomadizmus, 271.

1851

AKAGÜNDÜZ, Osmanlı Kanunnâmeleri 1., Istanbul, 1990, 527–528.

609

(amely a görög eredetű kontárion szóból származik1852), és néhány esetben eşkincünek (török
eredetű szó) nevezik a vlah pásztorokból lett harcosokat. A törvények előtt teljes jogú katonáknak
számítottak. Szendrőn, Branicsevóban és Vidinben minden öt háztartásnak, Boszniában ésHercegovinában pedig tíz háztartásnak egy katonát kellett fegyverben tartania, hogy békeidőkben
a környék védelmére ügyeljenek. Háború esetén pedig a szendrői szandzsákban a lovas vlah
katonák teljes fegyverzetben voltak kötelesek hadba vonulni és a portyázásokban részt venni.1853
Amikor több emberre volt szükség, akkor minden család egy-egy lovast volt köteles kiállítani.1854
Az oszmán-törökök közigazgatási rendszerükbe a vlahokat saját társadalmi-gazdasági,patriarchális és autonóm szervezetüket (knežine) meghagyva fogadták be, amelynek élénkenézek és primkürök állottak.1855 A törvényeik világosan megszabták a náhijék elé állított
kenézek, primkürök és a falvak vezetőinek feladatkörét, illetve előjogait. A kenézek gyakran aszpáhi rétegbe fölemelkedve szultáni beráttal örökletes timárt kaptak, vagy pedig földjüket
adómentesen élvezhették. A vlahoktól beszedett büntetések egytizede is nekik járt. Olyan
parancsnoki állást töltöttek be, mint az egyéb katonaparaszt-alakulatok közül a jajáknál ajajabasi, a keresztény vojnukoknál pedig muzulmán cseri-basi vagy szer-aszker. A kenézek akatonáskodó vlahok lajstromozásával voltak megbízva, és akiknek a hadba szállását intézték aprimkürökkel együtt. E méltóságoknak polgári igazgatási funkciójuk is volt: biztosították arendet, és a török meghatalmazottaknak az összeírásnál és az adóbehajtásnál segítettek.1856
A Balkán-félszigeten végbement oszmán-török előrenyomulás szinte folytonos vándorlást
eredményezett a keresztény népek között a meghódított és a törökök által meghódítandó
területeken. A helyzet a török vezető réteget arra kényszerítette, hogy a balkáni megszállás
első pillanataitól kezdve az elnéptelenedett települések újjáélesztése érdekében szisztematikus
telepítési politikát kövessen, mellyel sikeresen elérte, hogy a különböző muzulmán szekták
tagjainak (dervis) tevékenykedései, és főleg a kis-ázsiai félnomád jürükök révén, akiket azállamvezetés az alattvalói sorból (rája) felemelve katonai szervezetbe tömörített, és akiknek
nagy tömegeit a szürgünnek nevezett módszerrel a Kelet- és Közép-Balkánra telepített át, afélsziget újra benépesedjen.1857 Azonban a török kolonizáció nem tudott a félsziget nyugati és
1852

Nicoară BELDICEANU, Sur les valaques des balkans slaves a l’époque ottomane (1450–1550),
Revue des études islamiques, vol. 34. (1966), 94–95.

1853

Az első szendrői és hercegovinai szandzsákok törvényeivel kapcsolatban lásd: AKAGÜNDÜZ,Osmanlı Kanunnâmeleri 1., 527–529, 494–495. A II. Bajezid-kori branicsevói, vidini, boszniai,
hercegovinai, szendrői törvényekre: UŐ, Osmanlı Kanunnâmeleri 2., İstanbul, 1990, 73, 380–381,
406–409, 491–494. I. Szelim branicsevói, szendrői törvényére: UŐ, Osmanlı Kanunnâmeleri 3.,İstanbul, 1991, 449, 457–461.

1854

Az 1527. évi szendrői vlah törvényről lásd: Ö. Lütfi BARKAN, XV ve XVIncı Asırlarda Osmanlıİmparatorluğu’nda Zirai Ekonominin Hukuki ve Mali Esasları, İstanbul, 1943, 324–325.

1855

VUCINICH, The Yugoslav Lands, 288; Olga ZIROJEVIĆ, The Ottoman Military Organization in
Yugoslav Countries in the 15th and 16th Centuries, in Ottoman Rule in Middle Europe and Balkan
in the 16th and 17th Centuries. Dissertations Orientales, Prague, 1978, 184.

1856

A fentebb említett törvényeken kívül a kenéz és primkür tisztségviselőkről lásd még: Milan VASIĆ,Social Structure of Yugoslav Countries under the Ottoman Rule till the End of the 17th Century, in
Ottoman Rule in Middle Europe and Balkan in the 16th and 17th Centuries. Dissertations
Orientales, Prague, 1978, 58–59; BELDICEANU: Sur les valaques, 107–111; Branislav ĐURĐEV,Nešto o vlaškim starješinama pod turskom upravom, Glasnik Zemajskog Muzeja, LII (1940), 50–55.

1857

Az oszmán-törökök betelepítő politikájára és ezen belül a nomádok szerepére vonatkozóan lásd:
Ö. Lütfi BARKAN, Osmanlı İmparatorluğu’nda Bir İskân ve Kolonizasyon Metodu Olarak
Sürgünler, İktisat Fakültesi Mecmuası, XIII (1951–52), 65–67. A balkánra betelepített jürük
törzsekről lásd pl.: Mehmet İNBAŞI, Rumeli Yörükleri, in Anadolu’da ve Rumeli’de Yörükler ve
Türkmenler Sempozyumu Bildirileri, Ankara, 2000, 145–182.
610

északnyugati részére is eljutni, éppen ezért itt a helyi népcsoportok segítségét voltak
kénytelenek igénybe venni. A félnomád vlahok, akiknek mozgóképességét, szilárd civil éskatonai szervezetét nyugodtan hasonlíthatjuk a jürükökéhez, a török hatalom konszolidációs
és kolonizációs terveihez kellőképpen alkalmas tömegnek bizonyultak.1858 Az oszmán-török
vezetés az újonnan meghódított területeken a kolonizáció ügyében szintén a vlah vezetőkre
támaszkodott. A pozsegai szandzsák 1541. évi törvényei egyebek között a települések benépesítését és virágoztatását (memleket senledüp) a kenézek és primkürök feladatául határozták
meg. 1859
A törökök a vlahokat a hegyekből az elpusztult síkságokra telepítették át. A rendelkezésünkre álló források az újonnan meghódított délszláv területeken majdnem mindenütt avlahoknak telepesekként való megjelenéséről tanúskodnak. A szerb királyság megszűnte utániévekben a Timok–Morava vidékén, a 15. század végén Hercegovinában 7007, Szendrőn és
Krusevacban pedig összesen 9203 vlah családfőt vettek jegyzékbe.1860 Az új vlah
településeket mindig a török végvárak környékén, a Habsburg- és magyar királyság közelében
találjuk. A vlachok 1463-tól kezdve fokozatosan terjedtek el egész Boszniában, a Balkán
nyugati területein, így 1537-től Pozsegában, Pakracban és Valpón, illetve 1552 után az adriai
határvidéken jelentős vlah szállásterületek jöttek létre. Forrásaink a félnomádok egyre
növekvő népessége miatt például Voćin térségét „Kis Oláhország”-nak nevezik.1861
Az átvándoroltatás nemcsak az elnéptelenedett határvidékek felé irányult, hanem a Balkánbelső részeire és más stratégiai fontosságú területekre is. A Balkán nyugati határterületein
elhelyezkedő helyőrségeket ellátó-utánpótló, Isztambulba vezető Belgrád–Szófia útvonalegyik ága, a szendrői-ćuprija/paraćini út környékén fekvő, egyre fogyó népességű települések
a 16. század első évtizedeitől kezdve az utak, hegyszorosok, hágók és hidak védelmét
biztosító vlahok és családjaik által népesülnek.1862
A vlah beköltözés nem hagyta érintetlenül Magyarországot sem. Tudnivaló, hogy az 1521
utáni török hadjáratok és Cserni Jován felkelésének pusztításai elnéptelenítették a Duna–Tisza
közének déli területeit. Ezeket a területeket a balkáni beköltözők 1560-ig tömegesen népesítették be. De ezután sem szűnt meg a balkáni népcsoportok beköltözése. A betelepülő,kevert etnikumú balkániak között, ezen a veszélyeztetett határvidéken egy nagyszámú vlah
csoportot is találunk, amelynek tagjai nem vlah jogállásúak voltak, hanem szabad müszellem
jogon éltek. Katonai századokba szervezték őket és harami néven nevezték, amely ahatárvédő müszellem-vlah szinonimája volt.1863 A müszellem kifejezés ekkor a hódoltságban
1858

Nikolai TODOROV, The Balkan City 1400–1900, Seattle, 1983, 36; ZIROJEVIĆ, The Ottoman
Military, 183–184.; Wayne S. VUCINICH, Some Aspects of the Ottoman Legacy, in The Balkans inTransition. Essays on the Development of Balkan Life and Politics since the Eighteenth Century,ed. by Charles and Barbara JELAVICH, Archoon Books, 1974, 97–98. A jürükök és vlahok összevetésére lásd: E. WERNER, Yürüken und Wlachen. Wissenschaftliche Zeitschrift der Karl-MarxUniversität Leipzig, 15. Jahrgang (1966), 475–478.

1859

ĐURĐEV, Nešto o vlaškim, 51–52.

1860

BELDICEANU, Sur les valaques, 94.

1861

Boszniai, horvátországi és szlovéniai viszonyokról lásd: Adem HANDžIĆ, Population of Bosnia in
the Ottoman Period, Istanbul, 1994, 6–12; Ranka GAŠIĆ, History of the Serbs in Croatia, Slavonia
and Dalmatia from the Sixteenth to the Eighteenth Century, http://dev.eurac.edu , 2; MALCOLM,
Bosnia, 72.

1862

TODOROV, The Balkan City, 37–39.

1863

HEGYI, Magyar és balkáni, 1271 és 1282.

611

még nem jelentette a kivételezett katonaparaszti szervezetek egyikét, hanem az adózástól
felszabadított, katonáskodó parasztot jelölte, tehát a müszellem a martalóc és a vlah együttes
megnevezése volt. Habár emiatt az itt katonáskodó vlahokat nem nevezték saját nevükön, és
nem szerveztek belőlük különálló egységeket, 1560-ra a szegedi szandzsák déli felében
kialakult a balkáni példára megszervezett kenézek és primkürök önigazgató hálózata.1864 Az
1570-es évekre a délszlávokból és vlahokból álló balkáni betelepülőket a Szegedtől délre esőterületeken mindenütt megtaláljuk.1865
A Dunántúlon kialakult szandzsákok már 1570-től kezdve vlah telepeseket fogadtak be. A
nagyobb részben Tolna megye területére eső, úgynevezett simontornyai szandzsákban ekkor
hét pusztát népesítettek be, tíz év múlva pedig egy helységgel növekedett településeik
száma.1866 Viszont a koppányi szandzsákban ennél sokkal több vlah településről van tudomásunk. A koppányi szandzsák területére a balkáni betelepedők két alkalommal érkeztek, aszomszédos szandzsákra való beköltözésükhöz hasonlóan.
Az 1570. évi, első alkalommal való megjelenésüket a tahrír-defteri végén található külön
fejezet rögzíti, amely dzsemáat-i eflákannak nevezi a vlah közösséget.1867 A fent megemlített
szöveg szerint a telepesek akkorra 29 faluban telepedtek le, ezekből 20 falu 24 pusztával isrendelkezett. Mint szokásos volt, a helység neve után a vlah adózókat név szerint jegyezték
fel. Az összeírásoknál viszont szembeötlik egy szokatlan dolog is: 14 falu esetében csak az
adózó háztartások számát vették jegyzékbe, a Szilva nevű faluban pedig még azt sem, csak a
bevétel összegét. A koppányi szandzsák településtörténetével kapcsolatosan egy másik forrásból, az ugyanabból az időből fennmaradt timár-defteriből is tájékozódhatunk. A fent említett
dokumentumhoz hasonlóan itt is egy külön tétel alatt sorolták fel azt a 26 vlah falut, amely
Hüszejin koppányi szandzsákbég hász-birtokainak egy részét alkotta. A megmaradt három
falu pedig Juszuf koppányi miralajnak zeámet-birtokát alkotta. Ami a vlahok regisztrálását
illeti, a timár-defteri még három falut említ meg a szandzsákbég birtokai között, amelyekről atahrír-defteri nem számol be. Tehát a két forrás 1570-ben összesen 32 vlah falvat említ meg.
Az újonnan alakult települések legsűrűbben Somogy megye délkeleti zugában, főleg a
Kapos folyótól északra eső területeken, Tolna megyében pedig a Kapos folyóval és a
Koppány folyóval körülvett megyerészben, főleg a Kapos mentén és Tamási vártól nem
messze nyugatra és délnyugatra feküdtek. Közigazgatásilag a szandzsák török vezetősége avlah falvakat a dombói náhijéhez csatolta, nem tartva szem előtt az akkori területbeosztást. A
falvak egy része ugyanebben az időben a koppányi náhijéhez tartozott. Ezt onnan tudjuk,
hogy a vlahok által lakott néhány helység egyszersmind ott is szerepelt, általában mint puszta.
Így az említett kerületben az összeírás magyar helységei között tizenegy vlah falu (például
Kis-Mörse, Borhod, Gonosz, Nagy-Mörse) is szerepel.
Az 1570. évi források adatainak korábbi összeírásokéival való összevetése útján tudomást
szerezhetünk a vlah közösség beletelepítésének jellegéről. A vizsgálatok eredményeként azt
állíthatjuk, hogy az oszmán-török igazgatás a korábbi összeírásokban is puszta (mezra’) jogállású, lakatlannak feltüntetett területeket népesítette be idegen lakosokkal. Az 1546-tól pusztánakminősített Sziget helységhez hasonlóan a lajstromokban 1552-től 1570-ig a következő
1864

Uő, Magyar és balkáni, 1292.

1865

Uő, Magyar és balkáni, 1288.

1866DÁVID, A simontornyai szandzsák, 67–68; UŐ, Pasák és bégek, 48.

1867

Vass Előd tévesen az 1562. évre dátalja első megjelenésüket a koppányi szandzsákban: VASS, A
balkáni nomadizmus, 268. Viszont tudjuk, hogy ehhez a datáláshoz forrásul szolgáló timár-defteri
1570-ben keletkezett. Lásd: HÓVÁRI János, Kőröshegy városa (város-i Kőrös) a Kőröshegyi náhijében(1546–1580), in Kőröshegy múltjáról és jelenéről, szerk. STIRLING János, Kőröshegy, 1990, 90.

612

települések pusztaként szerepelnek: Nagy-Kircsén, Békatól, Szarvas, Szék, Gonosz, és Uzd. Az
ilyen jellegű puszták másik részét (Toka, Örs, Egrös, Alfalva, Kis-Mörse, Borhod, Szilva) pedig
csak 1565-ben és 1570-ben kezdték nyilvántartásba venni. Azonban Csaba, Nagy-Taba, Gyula,Sola, Konta, Megyes, Dzsala (Csala), Vincs és Gencse nevű falvakról, amelyek 1570 előtt soha
nem jelentek meg a török forrásokban, csak a vlahok megjelenése után kapunk értesülést.
Később a vlah betelepülők által benépesített helységek másik jellemzője az, hogy ezek atörök uralom alatt vagy elnéptelenedett, vagy pedig csökkenő lakosságú magyar falvakra
települtek rá. A pusztásodásnak a legszembetűnőbb példájaként megemlítjük Edelén falut,amelyet a hódoltság első három évtizedében egy átlagos népességszámú faluként tüntetnek fel
a jegyzékekben. Míg 1546-ban 8 tizedfizetővel bírt, addig 1552-ben már csak 7 tizedfizetővel
rendelkezett. Viszont nagy lakosságcsökkenésre mutat az 1565-ös szandzsák-összeírás; ekkor
csak 3 tizedfizető lakott a faluban. A balkániak öt év múlva történő betelepülésekor pedig már
lakatlan helyként volt feltüntetve. Amint a források mutatják, a puszták benépesítésében azőslakók is szerepet játszottak. Az 1552. évi összeírásban pusztának bejegyzett Gereny falut
1565-ben 2 magyar tizedfizető, Szent-Lőrincet 4, 1566-ban Várdát pedig 2 dzsizjefizető1868
támasztotta fel. A dzsizje-defteri nyomán szintén magyarlakta helységnek tűnik SzentMiklós-Rujics falu 10 dzsizjefizetővel.1869 Mindezek a helységek azonban nemsokára
Edelénnel azonos sorsban osztoztak és 1570-re lakatlanul várták a vlah telepeseket.
Úgy tűnik, hogy Beznik és Nagy-Mörse nevű falvakban, ahol ugyancsak 1565-től fogva jelentkeztek magyar telepesek, egy rövid időre együtt laktak a magyarok és a vlahok, 1570 után azonban már csak az utóbbiakkal számolhatunk.1870 Dada faluban is mind a két nemzetiség képviselve
volt. A falu 1565-ben 12 magyar tizedfizetőből állt, 1570-ben ezeknek már csak a feléről tudunk,
valamint 7 vlah családfőből. A magyarok egy darabig megmaradtak a faluban: a török hatóság az
1573-as és 1577-es dzsizje-defteriben 3-3 magyar dzsizjefizetőt, 1580-ban pedig négyet tüntetettfel.1871 Az 1580. évi szandzsák-összeírás már nem sorolja fel a magyar lakosokat, csak avlahokat.1872 Némely vlah pusztának az volt az érdekessége, hogy a jegyzékekben a vlah falvak
mellett említett puszták néha népes magyar falvakkal voltak azonosak. Nem kétséges, hogy ilyen
esetekben a vlahok e falvak közelében gazdálkodtak. A források tanúsága szerint – a második
hullámmal – a vlahok innen beszivárogtak a magyarok lakta falvakba. Így történt Borjádon. 1570ben a vlahok még Várdában tartózkodtak és Borjád falu szomszédságában csak szántottakvetettek, 1580-ra azonban már az utóbbi faluban egy külön negyedet (mahalle-i eflakan) isalkottak.1873 Szintén tudomásunk van arról, hogy Sziget nevű faluhoz tartozó Záron pusztáról tíz
év múlva ugyanazt a nevet viselő magyar faluba1874 vlahok költöztek volna be, bár az 1580. évi
vlah-fejezet, és az úgynevezett alku lista hallgat a Záronban bekövetkezett vlah kolonizációról.
A koppányi vlahok testületileg vlah jogállás státusában voltak, amely némileg különbözött
a régi alapállástól. Ahogy a 16. század második felében a szerémi vlahoknál is történt, akoppányi vlahok szokásos adóterheik mellett terménytizedekkel is tartoztak. Ennek ellenére
mégis kivételezett helyzetben voltak, hiszen a rája sokféle adója ellenére kedvezőbb, summában és pénzben kifizetendő átalanyadóval voltak csak megterhelve. Mind az államnak járó
1868

Bécs, N.B. Flügel 1349, 16.

1869

Bécs, N.B. Flügel 1349, 14.

1870

BOA, TT, No. 676, 93, 94.

1871

Bécs, N. B. Flügel 1351, 15; Bécs, N. B. Flügel 1353, 12; Bécs, N. B. Flügel 1349, 25.

1872

BOA, TT, No. 676, 92.

1873

BOA, TT, No. 676, 93.

1874

BOA, TT, No. 676, 40.

613

filori-adót, mind a földesúri tizedek megváltását magába foglaló 150 akcsét minden adóegységre hánénként vetették ki. Az a tény, hogy a közösség ekkor már nem volt közvetlenül akincstárnak alárendelve, hátrányosabbnak mutatkozik a megszokott vlah jogállással szemben,
mégis az a tény, hogy a nagy szolgálati (hász- és zeámet-) birtokosok joghatása alá kerültek,
kedvezőbb volt számukra annál, mintha a szpáhik kezére kerültek volna.1875
Az a tény, hogy a lakosok névjegyzéke elején ott találjuk a vlah falvak elöljárójaként
számon tartott primküröket, azt mutatja, hogy új honukban balkáni eredetű társadalmi
szervezetük nem változott meg teljesen. Katonailag a közösség a kenézek parancsnoksága alá
volt rendelve. Forrásaink neveiket is megőrizték, így az 1570. évi vlah-fejezetben Isztopán
Radics, Vukasin és Dulcsin fia Dimitre nevek szerepelnek. A forrásokból az derül ki, hogy aközösség, vagyis „a koppányi kenézség” felett a Radics család uralkodott. Az 1570. évi timárdefteri tanúsága szerint a koppányi szandzsákban letelepedett vlahok vajdájának nevezett
Radics István (Isztopán magyarosítása) a karádi náhijéhez tartozó Barát és Konta puszták
mellett 3000 akcse jövedelmű birtokot kapott. Szintén a Radics családhoz tartozó Bratity
kenéz Óbár és Újbár pusztákat birtokolta, Obrad nevű fia pedig a karádi náhijében található
Aszlár és Császtó pusztákat.1876 Az, hogy 1580-ban ugyanabban a címben neki járt Ács falu
3500 akcse összegű jövedelme, Radics István vlahok feletti nagy tekintélyéről tanúskodik.1877
Ezen parancsnokok vezetése alatt a közösség ama 16 embere katonáskodott, akik szolgálatuk
fejében jogállásuk értelmében minden adótól mentesültek és akiknek nevét a fejezet végén állóvlah müszellemek (eflakan-i müszelleman) listája örökítette meg. A török hatóság minden
bizonnyal a vlahoknak azt a feladatot adta, hogy különösen 1566 után a dunántúli területeket
adóztató kanizsai és palotai magyar végbeliek támadásainak elhárításában vegyenek részt.1878
Az 1570. évi tahrír-defteri vlah-fejezet közléséhez hozzátettük a timár-defteriben szereplő
helységeket is. A lábjegyzetekben a helységek, de különösen falvak lokalizálásaira és azonosításaira törekedtünk.1879

1875

HEGYI, Magyar és balkáni, 1297–1299.

1876

BOA, Timar Defteri, No. 505, 34–35. Kétségbe vonható HEGYI Klárának az a felvetése (Magyar
és balkáni, i. m., 1304), hogy a közösség élén egy István püspöknek nevezett vallási vezető is állt,és tevékenységét 10.000 akcse jövedelmű birtokkal honorálták. István piskop (sic.) birtokaival az
1565-ös timár-defteriben is találkozhatunk (BOA, Timar Defteri, No. 353, 53), tehát akkor, amikor
még a vlahoknak nyoma sem lehetett a területünkön. Nézetem szerint ezt a nevet összefüggésbe
lehet hozni azzal a személlyel, aki 1555-ben Koppány várából küldött levelében Kéthely, Marcali,
Kanizsa, Csákány, Mesztegnyő és Szenyér helységek lakóitól azt kérte, hogy Naszuf koppányi béghűségére térjenek (SZAKÁLY Ferenc, Magyar intézmények a török hódoltságban, Budapest, 1997,
68). Az is meglehet, hogy ez „a török szultántól Koppány vármegyében választott” püspök,
fáradozásai ellenében kapott javadalombirtokot.

1877

BOA, Timar Defteri, No. 659, 14.

1878

HEGYI, Magyar és balkáni, 1306.

1879

A lokalizálásoknál és azonosításoknál szereplő rövidítések és utalások a következők: Lipszky =LIPSZKY Johannes, Mappa generalis regni Hungariae (...), Pesthini, 1806; Velics I = VELICS
Antal–KAMMERER Ernő, Magyarországi török kincstári defterek I., Budapest, 1886; Csánki II,
illetve III = CSÁNKI Dezső, Magyarország történeti földrajza a Hunyadiak korában II–III., Budapest, 1894–1897; MHN = Magyarország helységnévtára 1937, Budapest, é. n.; SMFN = Somogy
megye földrajzi nevei, Budapest, 1974; MBV = Magyarország birtokviszonyai a 16. század
közepén II., szerk. MAKSAY Ferenc, Budapest, 1990; MHSz = Magyar helységnév-azonosító
szótár, szerk. LELKES György, Baja, 1998.

614

Függelék
A vlahok közössége, tartozik a koppányi szandzsákhoz
(172. oldal)
1. Toka falu, Pállja pusztával, tartozik Dombóhoz.1880
Isztopán Radics kenéz, Ilija (?) fia Milov n.1881, Gorán fia Iván n., Dragisa Vukoszav n.,
Pokrács Vuk n., Rado Radin n., Vicsko Vucsity n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 6, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1000 [akcse]
900
30
70

2. Nagy-Kircsén falu, Kücsük-Csemén (!) pusztával.1882
Vukoszav Gyurity primkür, Vucso Vukasin n., Radulin Bordar n., Dragisa Isztepán n., Milos
Kapon (?) n., Radovan Vukasin n., Boyko Kojadin n., Nikola Kojadin n., Zsivko Radovity n.,
Dragoszav Radoszav n., Szelak Vujicsa n., Raduj Patrity n., Radics Jankovity n., Vicsko
Vukmir n., Novák Radin n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, menyasszonyadóval és büntetéspénzzel együtt, készpénzben
Háne 16, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

2450 [akcse]
2400
30
20

3. Szent-Miklós-Rujics (?) falu.1883
Radics Vilajin primkür, Radulin Milinko n., Radul Pavlo n., Radunje Gyorgye n., Vujicsa
Vukity n., Radoszav Brajin n., Ivánko Raduje n., Vuk Mojkovity n., Herak Iván n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, menyasszonyadóval és büntetéspénzzel együtt, készpénzben:
Háne 4, százötvenével

700 [akcse]
600

1880

Velics I, 331: Láta. Bálta pusztával. A helység Hidegkút után következik Toka-Dülő néven akoppányi náhijében az 1565 és 1570. évi tahrír-defterikben. Az 1580. évi tahrír-defteri szerint a
helység Hidegkút és Bedeg falvak lakosságának kezén volt. Szerintünk a Tengőd községhez
tartozó Tokaji pusztával (SMFN. 221) azonosítható. Ezt az azonosítást és elhelyezést az a tény istámogatja, hogy az 1580 évi vlah-fejezetben a Báti-kút (SMFN. 221) pusztát is feltüntették, amely
szintén ezen falvaktól délre esik. A vele együtt szereplő Pállja puszta ismeretlen helynév a török
forrásokban. A fenti adatok értelmében Tengőd vidékén feküdt.

1881

nős.

1882

Velics I, 331: Nagy-Kercsemén. Az 1552. és 1565. évi tahrír-defterikben Nagykörcsemén névenszerepel puszta jogállásban a szakcsi-dombói náhijében. Csánki szerint (III, 434: Kercsmény,Kercmej, Körcsmény) Döbrököztől északkeletre feküdt és a Görcsmén(y)i malom őrzi a nevét. A
faluval együtt feljegyzett Kücsük (Kis)-Csemén nevét, amely csak az 1552. évi szandzsák tahrírdefteriben fordul elő Kis-Körcsemény néven, az 1570. évi timár-defteriben helyesebben írták
Kücsük-Kercsmény alakban. Pontosabb lokalizálására nincs támpontunk. Tolna megyében.

1883

Velics I, 332: Szent-Miklós. Az 1566-os dzsizje-defteriben faluként szerepel a koppányi náhijében. Csánki alapján (III, 452-a: Szent-Miklós) Hőgyész, Kurd és Dalmand vidékére lokalizálhatjuk. Tolna megyében.

615

4. Békatól falu.1884
Nikola Vuk primkür, Pokrajicsa Raduj n., Vraniko Vujin n., Nikola Pranity (Bratity) n.,
Radovan Vujin n., Raduje Vujity n., (173. oldal) Radics Niko n., Vik Pancsir n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 8, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1200 [akcse]
1150
30
20

5. Szarvas falu, Megyer pusztával.1885
Brakdar Dragojity primkür, Vujcsa Bekity n., Vukasin Nikola n., Niko Vukács n., Icsvetko
Vukacs n., Lázár Jován n., Milorad Prszics n., Vukszan Iván n., Mihál Prszics n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 6, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1000 [akcse]
900
30
70

6. Szék falu.1886
Randelity Szavka primkür, Vujicsa Pejin n., Rajak Pál n., Jován Ral n., Dragoje Priyak n.,
Niko Isztepán n., Tomás Boldizsár n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 6, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1040 [akcse]
900
40
100

7. Csaba falu, Farnos pusztával.1887
Vukasin kenéz, Milko primkür, Jován Zsivko n., Vukity Iszlavuj n., Milko Milovin n.,
Radoszla Iszlakovity n., Szirdoje Radics n., Milos Milovan n., Radovan Vukasin n.

1884

Velics I, 332: Banka-Tol. 1552-ben a szakcsi-dombói náhijében található Vikató pusztát, az 1565.
és 1580. évi tahrír-defterikben Békás-tól puszta néven jegyezték fel. Csánki idejében (III, 416)
Békató néven puszta. Lipszky: V 26. Schnemann-féle térkép alapján a mai Újdombóvártól keletre
feküdt Tolna–Baranya határában [GAÁL Attila, A Dombóvár-Békatói XVI–XVII. századi temető, inSzekszárdi Béri Balogh Ádám Múzeum Évkönyve, 10–11 (1979–1980), 159].

1885

Velics I, 331: Szarvas. Az 1552. és 1565. évi tahrír-defterikben a szakcsi-dombói náhijében puszta
jogállással rendelkezik Lipszky: V 26. Csánki szerint (III, 450: Szarvasd) puszta Döbrököz mellett
nyugatra. Újdombóvárhoz tartozik (MHN). Tolna megyében. A vele összeírt Megyer puszta
ismeretlen helynévnek látszik. Valószínűleg Újdombóvár vidékén keresendő.

1886

Az 1552-es tahrír-defteriben Csiszárszik, az 1565-ös és 1570-as defterekben pedig Pusztaszik
alakban vették nyilvántartásba a szakcsi-dombói náhijében, mint a mai Dalmand község szántója.
1580-ban a koppányi náhijéhez csatolták (Csiszárszék). Tolna megyében található.

1887

A falu először tűnik fel a török forrásokban. Területi meghatározásához támpontot jelenthet a vele
együtt összeírt Farnos puszta, amely 1565-ben és 1570-ben a szakcsi-dombói náhijében puszta
jogállásban szerepel. Csánki szerint (III, 424: Farnos) Somogy–Tolna határvidékén feküdhetett.
Egyébként ezt a pusztát Korcsola nevű faluval együtt említik az 1580. évi vlah-jegyzékben.
Korcsola nagy valószínűséggel a mai Kocsola (MHSz) községnek felel meg. Más adatokkal
egybevetve a mai Kocsola, Koppányszántó és Szakcs között kereshetjük helységeinket.

616

Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 7, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1150 [akcse]
1050
60
40

(174. oldal)
8. Nagy-Taba falu.1888
Milo Szandity primkür, Radoszav Nedelin n., Marinko Vukdrág n., Bancsa Radics n., Radoszav Dragisa n., Vilos Radunje n., Gvozden Vukszan n., Jován Raviszlo n., Vuk Raduj n.,
Milos Vukdrág n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 9, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1450 [akcse]
1350
30
60

9. Gyula falu, Kis-Taba pusztával.1889
Dulcsin fia Dimitre kenéz, Radován Bajko n., Iszláv Radenity n., Vicsko Rádán n., Vujicsa
Vuján n., Vujicsa Rayin n., Ivánis Rucsnicsa n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 6, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1000 [akcse]
900
30
70

10. Gereny falu, Bállya pusztával.1890
Jován Radmán primkür n., Vukman Vuk n., Raduje Gyuragy n., Raduje Iksa n., MilovánRaduje n., Gyuricsa Prszics n., Jure Dusics n., Goricsa Dusics n., Vukszan Prszics n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 9, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1400 [akcse]
1450
30
20

1888

Velics I, 331: Nagy-Taba. Soha sem említik az adóösszeírások. Csánki (III, 453: Taba) szerint
Kölesd, Hőgyész és Regöly között terült el, feltehetően Gyula és Szakály határában kereshetjük
Tolna megyében. Vesd össze a 9. számmal.

1889

Velics I, 331: Gyula. Csak a vlahok esetében találkozunk e faluval. Csánki (III, 427: Gyulaj) korában
Gyula-Jováncza. Ma Gyula község (MHN) Tolna megyében. Kis-Taba a Tamási náhijében ispusztaként szerepel a simontornyai szandzsákban 1570-ben. 1580-ban pedig a simontornyaináhijében, Szakálytól délre jelenik meg mint falu, amelyet Dávid Géza valószínűleg azonosnak tart a
8. szám alatt említett Taba faluval (A simontornyai szandzsák, 136). Ezek viszont külön-külön
jelennek meg forrásunkban. Feltehetőleg azonos a Csánkinál említett „alia villa similiter Taba”-val.

1890

Feltehetőleg azonos Gerenye faluval, amely 1552 és 1570-ben pusztának és 1565-ben falunak
szerepel a szandzsák-összeírásokban a szakcsi-dombói náhijében. Azonosításával és fekvésével
kapcsolatosan nincs adatunk. Viszont a faluval együtt említett Bállya puszta az 1552. és 1565. évitahrír-defterikben Boja alakban kétszer szerepel mint puszta a szakcsi-dombói náhijében. Csánki
szerint (III, 416, 419: Bolya. Balya) Döbrököz és Kurd vidékén feküdt.

617

11. Beznik falu, Tah pusztával.1891
Dragojlo Ibánkovity primkür n., Rudics Ojtor (?) n., Urolics Isztrahina n., Lázár Panity n.,
Vuko Hirajo n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, menyasszonyadóval és büntetéspénzzel együtt, készpénzben
Háne 5, százötvenével

750 [akcse]
750(175. oldal)
12. Sola falu, Olaszfalva pusztával.1892
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 3, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

500 [akcse]
450
30
20

13. Vincs falu.1893
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, menyasszonyadóval ésbüntetéspénzzel együtt, készpénzben
Háne 4, százötvenével

550 [akcse]
550

14. Szenlőrinc-Bikács (?) falu, Nagy-Taba és Tódfalva pusztákkal.1894
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, menyasszonyadóval ésbüntetéspénzzel együtt, készpénzben
Háne 3, százötvenével

450 [akcse]
450

1891

Velics I, 331: Bezzeg. Az 1565. és 1570. évi tahrír-defterikben falu jogállású helység a szakcsidombói náhijében. Csánki csak a nevére utal [III. 418: Bezned (Beznich)]. A vele együtt levő Tahpuszta érdekes módon 1546-ban és 1552-ben puszta, 1565-ben, 1570-ben és 1580-ban pedig falu
volt magyar népességgel. Lipszky: U 26: Kis-Tava. Csánki idején (Kis-) Tava puszta (III, 453:
Tah). Majsamiklósvárhoz tartozó Kistava (MHN) Szakálytól északnyugatra. Tolna megyében.

1892

Velics I, 331: Szöle. Eddig ismeretlennek látszó helynév. Só(l)yag helységgel (Cs. III, 448)
azonosítottuk, amely Hőgyész, Kurd és Szakály vidékén feküdt Tolna megyében. Olaszfalva nevűpuszta pedig, amely a középkorban a Sólyag család birtoka volt és az 1552. évi tahrír-defteriben
pusztaként szerepel a szakcsi-dombói náhijében, Csánki szerint szintén Hőgyész, Szakály vidékén
feküdt.

1893

Velics I, 332: Vincz. Egyedül az 1580. évi koppányi náhije összeírásában vették jegyzékbe Vincse
alakban mint puszta. Egy megjegyzés szerint szemben volt Tamási várával. Feltehetően Tamásitól
nyugatra, a simontornyai szandzsák szomszédságában feküdt.

1894

1565-ben falu volt, viszont 1570-ben a magyar helységek felsorolásában rája nélküli falukéntszerepel a szakcsi-dombói náhijében. Csánki szerint (III, 451: Szent-Lőrincz) a 16. században
Szakály és Gyula-Jovánca táján feküdt. A forrásokban először felbukkanó Nagy-Taba puszta pedig
azonos lehet a 8. szám alatt beszámolt faluval. Szintén először fordul elő Tódfalva puszta, amelyről csak azt tudjuk, hogy Regöly mellett fekvő Tah falut is (Csánki idején Tava) birtokló Mekcsei
családhoz tartozott (Cs. III, 453, 455, 471).

618

15. Örs falu, Gömörcsén és Kis-Csebő és Banján (?) pusztákkal.1895
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 3, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

570 [akcse]
450
60
60

16. Egrös falu, Irös pusztával.1896
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, menyasszonyadóval és büntetéspénzzel együtt, készpénzben
Háne 2, százötvenével

300 [akcse]
300

17. Sziget falu, Záron pusztával.1897
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, menyasszonyadóval és büntetéspénzzel együtt, készpénzben
Háne 2, százötvenével

300 [akcse]
300(176. oldal)
18. Apáti falu, Káptalan pusztával.1898
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, menyasszonyadóval ésbüntetéspénzzel együtt, készpénzben
Háne 2, százötvenével

300 [akcse]
300

19. Alfalva falu, Mincsend, más néven Kis-Király és Nagy-Király pusztákkal.1899
1895

Velics I, 332: Örsi. Az 1580. évi vlah-fejezetben Örsi-Gád néven szerepel, Gömörcsén pusztával
együtt. Az 1565. és 1570. évi tahrír-defterikben puszta jogállású helység a koppányi náhijében. A
defterekben levő megjegyzés szerint Fonó közelében feküdt. Csánki szerint (III, 445-a: Örs) Fonó
és Gyalán vidékén feküdt. Valószínűnek tartjuk, hogy azonos ma e helységek szomszédságábanlevő Zimányhoz tartozó Pusztagát (SMFN. 435) helységgel. A faluval együtt említett puszták
eddig ismeretlennek látszó helynevek és azonosításukhoz nincs támpontunk.

1896

Velics I, 333: Kis-Abros. 1565-ben és 1570-ben a koppányi náhijében Somodor után találjuk
Egrös pusztát. Csánki szerint (II, 602: Rácz-Egres) Orczi és Patalom között feküdt. Ma Rácegrös
pusztának (Lipszky V 24; SMFN. 390) felel meg, amely Magyaratádhoz tartozik. Somogy megyében. Ezelőtt egyszer sem találkoztunk Irös pusztával a deftereinkben. Azonban valószínűleg azonos volt azzal a középkori helységgel, amelyet Csánki (Irös. III. 430) a tolna–somogyi határvidékére helyez.

1897

Velics I, 332: Sziget. 1546 és 1552-ben Pusztasziget, 1565-ben és 1570-ben pedig Szighet néven
puszta a koppányi náhijében. Arra nézve, hogy az utóbbi két adóösszeírásban mindig Kistaszár
falu után következik, ma a Somogy megyében található Toponárban fekvő Szigettel (SMFN. 452)
azonosíthatjuk. A faluval együtt összeírt Záron puszta pedig 1552-ben magyar faluként a karádi
náhijéhez tartozik, később pedig 1570-ben és 1580-ban a koppányi náhijéhez. A források alapján ehelységeket [Lipszky V 23: Zarany; Cs. II, 657: Zar(o)m] Toponártól északra lokalizáljuk.

1898

Ismeretlennek látszó helynevek. Nem tudjuk azonosítani.

1899

Az 1570. évi timár-defteri és az 1580. évi vlah-fejezet más néven, Majóként emlegeti ezt a falut.
1565-ben és 1570-ben puszta, 1580-ban pedig rájá nélküli falu (Alfaluja) a szakcsi-dombói
náhijében. Csánkinál is található Alsófaluval (Alfalu) (III. 414) azonosítottuk. Ma Alsófalu
Kercseligethez tartozik (SMFN. 514). A puszta pedig feltehetőleg kapcsolatba hozható Kercseliget
községen belül található Király helységgel (SMFN. 516) Somogy megyében.

619

Petre Jován primkür n., Vuk Rado n., Nikola Hirkovity n., Raják Iván n., Mircseta Gurubacs
n., Radivoj Vukács n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 5, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

800 [akcse]
750
30
20

20. Kis-Mörse falu, Szilágy-Vicske pusztával.1900
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 4, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

700 [akcse]
600
30
70

21. Konta falu, Gerbe pusztával.1901
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 4, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

700 [akcse]
600
30
70

22. Borhod falu, Deségy (?) pusztával.1902
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 4, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

650 [akcse]
600
30
20

23. Várda, Kis-Csegi és Borjád pusztákkal.1903
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 4, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

650 [akcse]
600
30
20

1900

Velics I, 333: Kis-Karsa. Az 1565. és 1570. évi szandzsák-összeírásokban előforduló Merse falu
(Cs. II, 629; Lipszky V 25) szántója volt Alsó-Merse puszta néven a koppányi náhijében. Ma
Gölléhez tartozó Mersi-majorral vagy Mersi-réttel (SMFN. 417) lehet azonos. Szilágy puszta (Cs,III. 452) pedig Nakkal és Uzddal volt szomszédos.

1901Először jelenik meg forrásainkban. Lipszky: V25. Csánki szerint Konda (III, 436) néven puszta. A
Schnemann-féle térkép szerint Dombóvár mellett északra feküdt (GAÁL, A Dombóvár-Békatói, i.
m., 159). Újdombóvárhoz tartozó Nagykonda és Kiskonda (MHN) lakott helyek. A vele együttszereplő pusztát pedig a Kondával határos középkori Görbővel (Cs. III, 426) azonosítjuk.

1902

Velics I, 332: Borcsod. A koppányi náhije adóösszeírásáiban feltűnik mint puszta Ráksi falu
közelében 1565-ben és 1570-ben. Cs. II. 595: Borho(l)d; Ma Borhód utca és Borhódi rétek(Borhódalsó) (SMFN. 351) Igalban, Ráksi határvidékén. Somogy megyében. Deségy pusztát mind
az 1570. évi timár-defteriben, mind az 1580. évi vlah-fejezetben helyesebben írták Deséd alakban.
Pusztánk 1552-ben, 1565-ben és 1570-ben Désöd vagy Désöda alakban szerepel, amely biztosan
Déshidának felel meg. A pontosabb lokalizálására nincs adatunk, de tekintetbe véve azt, hogy Igal
után vették jegyzékbe, Igal és Ráksi környékén keresendő.

1903

Várda név csak 1566-os dzsizje-defteriben fordul elő mint falu a szakcsi-dombói náhijében.
Elhelyezésére nincs támpontunk. Azonban Borjád helységnévből indulhatunk ki. Minden tahrírdefteriben a szakcsi-dombói náhijében magyar faluként szerepel. Úgy tűnik, hogy Felsőborjádnak
(MHN) felel meg Újdombóváron, Tolna megyében.

620

(177. oldal)
24. Gonosz falu, Nágocs (!) pusztával.1904
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 3, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

590 [akcse]
450
30
110

25. Edelén falu.1905
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 3, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

600 [akcse]
450
30
120

26. Gencse falu, Pel (Pil) pusztával.1906
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 1, százötvenével

150 [akcse]
150

27. Dada falu.1907
Raduj Iván primkür, Radics Milatacs n., Rados Petosz (?) n., Vincse Vlah n., Milko Vladann., Nikola Radován n., Vukity Milatacs n.
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 7, százötvenével
Menyasszonyadó
Büntetéspénz

1099 [akcse]
1050
30
19

1904

Velics I, 331: Gobos. Bágocs pusztával. Az 1552., 1565. és 1570. szandzsák-összeírásokban
puszta jogállásban volt a koppányi náhijében. Tamásitól északnyugatra feküdt (Cs. III, 426:
Gonozd; MBV. 775). Régebben Szemcsédhez tartozott (MHN). Ma Iregszemcse környékén(MHSz), Tolna megyében. Helyesebben írta az 1570. évi timár-defteri a pusztát Mágocs néven.
Mágocs pusztát pontosabban nem tudjuk elhelyezni. Csak azt tudjuk, hogy Tamási vártartozéka
volt a középkorban (Cs. III, 439-b).

1905

Velics I, 332): Eztén. 1580-ig falu volt a szakcsi-dombói náhijében. 1570-ben pedig rájá nélküli
falunak tüntették fel. Csánki idején puszta volt [III, 423: Edelény (Edelin)] Tamásitól délnyugatra,
Értény mellett. Pontosabban a mai Nagykónyitól délnyugatra feküdt (MBV. 775), Tolna
megyében.

1906

Valószínűtlennek tartjuk Gencsével (Cs. III, 425) való azonosítását, mert területünkön kívül esik.
Szerintünk csak az 1580. évi tahrír-defteriben szereplő Lencséről (íráshibával) lehet szó. Bár
fekvésével kapcsolatosan nem rendelkezünk adattal, a címszó alatt található jegyzés alapján, amely
szerint Zárom falu (SMFN. 454: Zaranypuszta) vlah lakosságának adójával együtt összeszedték
Gencse faluét, feltehetően a mai Toponár táján fekhetett Somogy megyében. A puszta nevének
olvasata kétséges. Semmi támpontunk nincs az azonosításához.

1907

Velics I, 331: Dada. Az 1546. és 1552. évi szandzsák-összeírásokban és az 1573. évi dzsizjedefteriben Dada, az 1565. és 1570. évi szandzsák-összeírásokban viszont Dad alakban vették
jegyzékbe mint falu a koppányi náhijében. Lipszky V 24: Dada; Ma az Igalhoz tartozó Dadapusztának (SMFN. 352) felel meg Somogy megyében.

621

28. Szilva falu.1908
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben

100 [akcse]

29. Uzd falu.1909
Bevétel a tized és filóri-adó megváltása fejében, készpénzben
Háne 1, százötvenével

150 [akcse]
150

30. Megyes falu, Irig pusztával.1910
31. Dzsala (Csala) falu, Sibót (?) pusztával.1911
32. Nagy-Mörse falu, Kis-Maros pusztával.1912(178. oldal)
A vlah müszellemek
Jován Pacsa n., Vukdrág Rajko n., Braniszav Radulin n., Vukoszáv Doszelics n., Jelucsit’
Dragovit’ n., Vuk Radin, Tomás Kujcsin n., Hran Isztepán n., Dragojlo Isztanko n., Radin
Vukit’ n., Ilija Harkovit’ n., Isztepán Szelak n., Bogoje Delit’ n., Vucsit’ Radojanit n., Kujcsin
Blagoje n., Lala Jankit’ n.

1908

Velics I, 332: Szenlak. Pusztának tüntették fel a koppányi szandzsákban 1565-ben. Az 1570. évitahrír-defteri jegyzése alapján Batrocs vagy Patrocs nevű falu határában volt. Ez a falu feltehetően
megegyezik a Csánkinál (II. 590) szereplő Batrolcz faluval, amely a középkori Somogy megye
délkeleti sarkában feküdt. Valószínűleg azonos volt a mai Pátróival Nagyberkiben (SMFN. 482).
Ezek szerint Szilva falut Nagyberki vidékére helyezhetjük.

1909

Velics I, 333: Ozd. 1552-ben a szakcsi-dombói náhijében, 1565-ben a koppányi náhijében puszta
volt, az 1570. évi szandzsák-összeírásban pedig falunak írták vlah lakossággal ugyanebben anáhijében. Cs. III, 456: Uzd(i); Lipszky V 25: Uzd. Ma Gölléhez tartozó Uzdpuszta (SMFN. 417),
Somogy megyében.

1910

1570 Timár: 750 akcse bevétellel. Egyszer sem fordul elő adóösszeírásainkban. A faluval összeírt
Irig puszta nem hozható kapcsolatba a minden adóösszeírásban faluként szereplő Iriggel (Irög),
amely Csánki korában Felső-Iregnek felel meg. Alsó-Ireg Medgyes pusztákkal hozható kapcsolatba (III, 441: Meggyes-Ireg és 430: Ireg). Az előbbi ma Újireg községnek felel meg. Falunk
pedig azonos a mai Medgyespusztával (MHSz) Tolna megyében.

1911

1570 Timár: 2900 akcsével. Deftereink nem ismerik e helységet. Az 1580. évi vlah-fejezet szerint
Gyilán alakjából kiindulva Gyilán (Gyálán) faluval azonosítottuk (Cs. III, 427; Lipszky V 24).
Megfelel a mai Kisgyalán községnek (SMFN. 435) Somogy megyében. A vele együtt említett
puszta azonosításával és fekvésével kapcsolatban nincs támpontunk, olvasata is kétséges.

1912

1570 Timár: 500 akcse bevétellel. Velics I, 333: Nagy-Karta. Merse falu néven írták be az 1565. és
1570. évi tahrír-defterikben Alsó-Merse pusztával a koppányi náhijében. Cs. II, 629: Merse;
Lipszky V 25. Ma azonos a Gölléhez tartozó Mersi-pusztával (SMFN. 417) Somogy megyében.
Kis-Maros puszta pedig 1552-től kezdve szerepel a koppányi náhijében (Pusztamarod, Maros és
Pusztamaros neveken). Cs. III, 440; Lipszky U 25. Ma Alsómarosd (SMFN. 377) lakott hellyel
azonosítottuk Somogyszil és Várong mellett, Somogy megyében.

622

CARLA CORRADI MUSI
(Bologna)
Hungary and its Culture in a Seventeenth Century
Travel Report by Edward Browne
Edward Browne (1644-1708), a member of the Royal Society in London and doctor toCharles II, travelled, among other countries, in Hungary during the second half of theseventeenth century, and described his journeys in a volume entitled: A Brief Account ofSome Travels in Hungaria, Servia, Bulgaria, Macedonia, Thessaly, Austria, Styria, Carinthia,
Carniola and Friuli, which was published in London by Tooke in 1673, and in the following
year in French in Paris1913.
The account of his journeys, of which only very few examples remain, was an invaluable
source of information for Western European contemporaries who had very few contacts with
Hungary due to the persistent domination of the Turks in the country.
Browne reported on the characteristics of the Hungarian territory and its man-madeconstructions, with particular reference to the bridges made of boats or wood. He described
the wide open country, which was burnt towards the end of February to make it more fertile,
briefly mentioned the most common animals, such as birds, fawns, deer, the oxen exported tovarious nations, the buffaloes used by the peasants, and several types of fish in the Danube
and other rivers, including the Bodrog, an affluent of the Tisza, which possessed
extraordinarily rich waters due to the underground salt mines. He noted that the area produced
good corn, which was buried in subterranean caves to protect it from robbers and hostile
invaders. He praised the bread, prepared with care, as the best in Europe, and the wine,
particularly the prestigious Tokay. However, he himself admitted that he had never drunk
better wine than Sirmium (from lower Pannonia, today’s Mitrovica in Serbia). To encourage
his readers to visit Hungary, he said that it was possible to travel in carriages drawn by horses(from one to four), in which there was enough room to lie down comfortably (2-19).
He went on to pay special attention to the culture of the people, referring to the language,
history, traditions and legends.
He made the point that, since their language was incomprehensible to foreigners, the
Hungarians had to learn other languages to engage in trade, above all Latin, which was quite
common among the nobility and the military. As he witnessed in person, even those who did
humble work, such as coachmen or boatmen, managed to make themselves understood in
Latin (19-20). Given the shortage at the time of scientific and cultural centres, he emphasizedthat the Hungarians were obliged to study abroad, in Vienna, Prague or Breslau, where there
was a small university, and he explained how the famous library of Matthew Corvin,containing several thousands of volumes and very rare Greek and Latin manuscripts, wasunfortunately destroyed. Some of the bibliographical material was imported by the Turks anda part of this, comprising about eighty thousand items taken from volumes and manuscripts,
was sent to the imperial library of Vienna. About four hundred volumes stayed in Buda, butwere damaged by moths or rats and completely destroyed in the fire of 1669 (21-24).
1913

Browne E., Relation de plusieurs voyages faits en Hongrie, Servie, Bulgarie, Macedonie,
Thessalie, Austriche, Styrie, Carinthie, Carniole et Friuli, Paris, Gervais Clouzier, 1674. The
pages shown in brackets in the text refer to this edition.

623

He dwelt on the personality of King Stephen and his relationship with the Pope. The kinghad established an archbishop in Esztergom and another in Kalocsa, the latter with a mandate
from the Pope to receive the approval of the king’s work, his confirmation as king and thecrown. A similar request was also made by the king of Poland. Once the crown was ready forthe latter, an angel appeared commanding the Pope to give the crown to the Hungariansovereign instead of the Polish king, and it was probably this fact which persuaded the
Hungarians to give the crown special consideration.
The resulting legend became very popular, according to which St. Stephen’s crown wasgiven by an angel to the sovereign, and the destiny of the Magyar Kingdom was closely
connected with this. Even if he did not see it, he described it on the basis of the crown in thetreasury of the Emperor Leopold I, who was ruling at the time, of which it was an imitation(24-25).
He made a brief historical excursus on Attila, describing him as a very competent
Hungarian warrior, who knew how best to lead his equally brave troops, after whom theMagyar kings expanded their country to such an extent that the kingdom eventually consistedof ten provinces, from Dalmatia to Bulgaria, and Bosnia to Croatia. He then expressed apositive judgement on the Hungarians in the successive period also and their bravery incombat, maintaining that they impeded the advance to the Western European countries of theTurks, who acquired power in Hungary not through the internal divisions of the country, but
through their own dishonest stratagems (26-27). On the other hand, he had the opportunity toconfirm subsequently that the Hungarians were a good, honest and dignified people (44).
Even the bishops and the clergy had shown their military capacity, and in the battle ofMohács there were no less than six bishops (25). He went on to write about the dance called„pyrrich” of the Hajduks, which he had never seen before, during which they crossed theirswords, leaped into the air and landed on the ground, and sang like the ancient Greeks in thewarlike dance in which they imitated the gestures of attack and defence of warriors.
He related that, according to some, Ovid, on his return to Italy from his exile in Tomi, died
and was buried at Szombathely in Hungary and quoted the epitaph which was said to havebeen seen on his tomb (26). He made a brief reference to the Roman emperors who were bornor died in Pannonia or who were singled out for some brave action on their part in thiscountry and also to the Roman forces who had often been in this land. It was no wonder, hecommented, that there were to be seen in those lands so many fortresses, where Roman coinsof copper, silver and gold had been deposited. The people were so used to finding them thatthey did not pay much attention to them and called them „pagan money”. Transylvanianpeasants discovered a great treasure in the city of Deva in a completely ruined ancient palace.
There was a large quantity of gold medals and also a gold snake. The image of this reptile wasonce commonly buried with precious objects because it was considered the symbol of a trueand loyal guardian (28-31): this practice was connected with the belief related to the original
mythical and magic scenario, according to which the snake was a protective totem. Becauseof the shedding of its skin it was related to the idea of renewal, while, with its tendency tohide under the ground, it was associated with the hereafter, understood as a place where thedead waited for rebirth on the earth. In totemic concepts it represented the incarnation of the„double” or imperishable soul of an ancestor. The Estonians, Finns and Voguls respected it as
an ancestor of the family and the Hungarians revered its holiness.
The Hungarian way of dressing, in his opinion, was in conformity with the demands of thefrequent use of the horse and their warlike habits. They loved clothes preferably of dark blue,
yellow, green or red material. It was rare to see someone dressed in black and even priests
wore long red garments (32).

624

He considered the most important cities and small towns, dwelling on their antiquity andthe resistance of the inhabitants to the Turkish occupation.
He gave information about Carnuntum, which was occupied by the Romans and subsequently became the capital of Upper Pannonia, where, apart from numerous ancient coins,were also discovered Roman inscriptions attributed to an aqueduct or the temple of Janus or atriumphal arch in honour of Tiberius (34).
He referred in particular to the castle of Pozsony, where the crown of St. Stephen was kept,
having been brought there from the castle of Visegrád to avoid its appropriation by the Turks(24, 46). He also mentioned the garden of the archbishop with its three grottoes, its fountains
and labyrinth, the Lutheran church and the cathedral which belonged partly to the Jesuits (36).
In Győr he wrote about the two bridges and, in a more detailed way, the various bastions
and elevated places from which everything could be seen. Then, he paid special attention to
the fact that it was the theatre of ferocious battles between the Christians and the Turks (3638).
He observed that in Komárom there were many war machines, including the so-called„Morning star”, which was used by sentinels and soldiers during an enemy assault to close thebreach and impede their entry into the city. For a certain time the General RaimondoMontecuccoli was governor of Komárom (38-39).
Moreover he stayed in Visegrád, then under Turkish occupation, in Vác, once a bishop’sseat, which at the time had two mosques and a church for Catholics in the outskirts, then in
Buda, relatively decadent compared with the past, even if it had a few beautiful mosques andseveral magnificent baths. He saw eight of them and tried several. He liked Pest, which wasvery attractive when viewed from Buda, for its walls and the minarets of the mosques. He
noted that Pest gave its name to one of the counties into which Hungary, like England, wasdivided. He highlighted the beauty of the bridge of boats which connected Buda with Pest,
separated by the Danube. He met a Capuchin monk from Pest who complained about the factthat the Armenian merchants had completely monopolized trade, and ruined it (46-50).
He also stopped in Székesfehérvár, where once the Hungarian kings were buried, and at
Mohács, where Ludwig II Jagellon died and where the unfortunate battle took place opening
the way for Sultan Soliman to begin his occupation of Hungary (53).
In the general observations he made on his personal journeys, he emphasized that thiscountry was different from all others in their practices, life style and clothing.
Above all, he admitted his fear of being killed by the Hussars in order to seize all his
possessions. There was also the risk of being robbed by gypsies, who were innumerable in
Hungary, Serbia, Bulgaria, Macedonia and Thessaly. The majority of them painted theirhands and feet with a red substance because they believed in this way that they would protect
themselves from the rigours of the cold. Some of their women dyed their hair. It wascommonly thought by the inhabitants of these countries that they served as spies for the Turks(101-102).
He completed the whole journey comfortably with normal open coaches drawn by horses
which did not cost much and occasionally they were changed so as not to have problems. The
ones he used overcame even difficult and mountainous territory, and they progressed wellwithout the need of spurs, which, in fact, were seldom employed. These horses, which, as weknow, were the result of a European acclimatization of the Arab horse, did not even make afalse step since their hooves were lighter and smaller than usual (104-105). The Hungarians
never cut their tails and they fed them with a little hay, when necessary. During the itinerary

625they often dismounted and pulled them by the mane because it was thought this refreshed
them. The foreigners who went into this area called this practice metaphorically „Croatian
forage” (105-106).
The people with whom he came into contact expected gifts, but they were satisfied withlittle. After greeting the courier of the emperor travelling with him and asking him what hehad brought for them, they seemed satisfied with the gift of scissors or knives. They gave
women some money from Western Europe and they put this in their headdress on theirforeheads. Some women wore on their foreheads gold ducats with pearls and a large numberof semi-precious stones and anything that was beautiful to see (107).
In Serbia he had to be on the alert in the woods for howling wolves especially at night, andin populated centres for watch-dogs, which approached barking and biting the hooves of thehorses. He was pestered by dogs in Komárom, when he entered the town at midnight. They
barked and ran after him in such a way that he was forced to take refuge with a group ofguards until he obtained a lodging (108-109).
He suffered very much at the hands of prisoners and slaves, the former because they had
been betrayed and reduced to a pathetic condition, the latter because they had been deported
to Turkey and sold in various places. The slaves sent to court were in an even more desperatecondition because they could never be ransomed again (109).
He did not hide the fact that the maps of Hungary were imperfect: many places were notindicated or badly signed.
He admitted, despite everything, that he had been treated very civilly by the Turks. For
example, it was a Turk who accompanied him right up to the gates of Buda, after offering him
coffee and tobacco, and after inviting him to dinner (111).
Finally, he provided very detailed information about the gold and silver mines of the socalled mountain towns in Slovakia, which was annexed in 906 to the Kingdom of Hungary
and remained as such until 1918 when it became part of the independent Czechoslovakia.
He visited thoroughly the very great mines in Štiavnica, in one of which they told him notless than two thousand men had worked. In another mine the toxic fumes had caused thedeath of six persons. Silver as well as a red mineral attached to it called silver cinnabar were
found there. In the crevices of the rocks they also came across crystal, amethysts and manyother precious stones. In most of the veins there was a little gold. He explained the methods
used to purify silver and gold. Near Štiavnica there was a high bluish-green rock, with someyellow spots, which, in fact, was lapis-lazuli (129-136).
He described the hot baths of the surrounding districts, noting that the steam emanatingfrom the water of certain baths caused everything it touched on its way up to become hard
like stone. He profited from the occasion to note that even the so-called „Green Pillar” baths
in Buda emitted vapours which made everything above them similar to stone due to the factthat they were enclosed by a high dome and, on the sides, by big iron bars between one
column and the next. His curiosity was also aroused by the so-called „Bath of the Serpents”,
where many serpents attracted by the heat of the water entered (137-142).
The gold mines of Kremnica, the smallest of the seven mountain towns, where they had
worked for 950 years, seemed very deep to him. The miners went down using a long cable, tothe end of which was attached a wide piece of leather, subdivided into two or three parts,
shaped like a stirrup, in such a way that it was possible to place and change the foot. Black,
red, yellow, and white gold with black spots, considered the best, was found there. There wasalso some pure gold. In these mines work continued all year except on six days: two at

626

Christmas, two at Easter and two at Whitsun. The metals were carried into a well acting as adepository with a kind of four-wheeled barrow, called „a dog”, which moved along a wooden
track, and with a similar barrow were transported to a place where they were weighed andwashed. Twenty-eight persons died in four different subterranean places as a result of the
fumes. In the workshop measuring five hundred ells long, burnt in 1641 through thecarelessness of a boy who threw a lamp wick which was not completely extinguished, five
hundred men were suffocated. After weighing the gold, they put it on a platform and they
covered it with twenty-four large beams with iron bars, reducing the gold to powder. They
poured water on top, which, after removing the beams with wheels, flowed into seven or eightsmall wells, and subsequently into a bigger well. The work of the purification of the gold
continued with successive fusion and further interventions (143-152).
He also took into consideration the copper mines in these mountains, which in his opinion
were the best in the whole of Hungary and he explained how this metal was treated andmelted. In most cases it was excellent yellow or black copper, mixed with a little silver. Greenand blue stones were also found: he wrote that it was these stones which attracted people’s
attention to the real turquoises, and for this reason they were called „mothers of turquoises”.
When this copper had a high temperature, if it was put in a basin of water, it heated it, justlike natural baths which were rather numerous in these mountains rich in metals (153-160).
After mentioning some of these baths and springs of mineral water, he briefly referred to thegrey salt mine of Upper Hungary, two miles from Eperies (Prešov) (161-163).
Browne gave this detailed account of the mines mainly because they were quite unknown(164).
He stated that in these lands the Turks had ruined a great number of towns and that many
people paid tribute to them, forced to live in miserable conditions so as not to pay larger
tribute. They did not even dare to furnish their houses and consequently their furniture was
reduced to a bed for the head of the family and his wife. Where the emperor was in command,the people were tortured because generally they professed faiths different to Catholicism. In
Hungary there were many Calvinists and Lutherans, apart from Anabaptists and Unitarians.
The Catholics were unhappy either because the Germans sent among them treated them badly
or because they felt undervalued by the Viennese court. Their disappointment could havedeveloped, the traveller concluded, into a harmful revolt (165-166). Browne did not use
contemptuous language for the many religious beliefs of the Hungarians, nor did he blame
them for having a natural tendency for rebellion, as others did in the West1914.
About fifty years later, mention was also made of Browne’s work, which for a long time
was a point of reference for anyone in the West writing about Hungary, by Thomas Salmon(1679-1767), as he himself explicitly wrote in his ethnological encyclopedia, with regard to
the natural baths of Buda, judged by him as the best in Europe, despite the fact that they were
1914

The excessive variety of religions was disapproved of, for example, by Ettore Scala (cf. SCALA E.,
L’Ungheria compendiata, Modena, Demetrio Degni, 1685, 20) and even more decidedly by Sempliciano Bizozeri (cf. BIZOZERI S., Notizia particolare dello stato passato, e presente de’ regnid’Ungheria, Croazia, e principato di Transilvania, Bologna, Longhi, 1687, 2).
Among those who accused the Hungarians of being seditious we mention: Giovanni Botero (cf.
BOTERO G., Relationi universali, Venezia, Alessandro Vecchi, 1598, Parte I, Libro I, 183), thecaptain Raimondo Montecuccoli, who in 1663-64 led the imperial troops to victory against theTurks in Hungary (cf. FOSCOLO U.-GRASSI G. [ed. by], Opere di Raimondo Montecuccoli, Torino,
Tipografia Economica, 1852, 547 [in the book until then unpublished L’Ungheria,l’anno
MDCLXXII]), Ettore Scala (cf. SCALA E., op. cit., 3).

627

not treated with the same care as they had been by the Turks in the time of Browne1915.
Furthermore, Salmon also emphasized that the Hungarians revered the crown of St. Stephen,in their conviction that the destiny of their nation depended on its safekeeping1916; he too
underlined the risk that anyone travelling in the area might be attacked by wolves and dogs or
be robbed by gypsies or Hussars1917 and, finally, brought the attention of his readers to theabove mentioned mines1918.

1915

SALMON Th., Lo stato presente di tutti i paesi, e popoli del mondo, Venezia, Giambattista Albrizzi,
1740, t. IX, 72. The original edition, entitled Modern History; or The Present State of All Nations,
was published in London from 1731.

1916

Ivi, 92-93.

1917

Ivi, 80-81. Gemelli Careri also wrote that the Hussars like the Hajduks robbed and killed travellers(cf. GEMELLI CARERI F., Giro del mondo, Venezia, Sebastiano Coleti, 1719, t. VIII, 92).

1918

SALMON Th., op. cit., 64-66, 68.

628

Film, Színház, Zene

629

BODOR ANIKÓ
Egy szerémségi magyar szórvány népdalai
Dobradó (szerb nevén Dobrodol) egyike a szerémségi magyar szórvány-településeknek. A
Fruška Gora hegy lankáin helyezkedik el, mindössze két és fél utca a terjedelme. Lakói
földművesek, vagy a környező városokban dolgoznak idegen nyelvű közegben. Katolikusok,de magyar ajkú papjuk sosem volt. Csak búcsúkor jön hozzájuk misézni magyar pap. A
horvát papok is csak szükség szerint, ritkán járnak ide. Anyanyelvű iskolájuk mintegy 40 éve
megszűnt, iskolájuk sincs már egyáltalán. A gyerekek a szomszéd falusi iskolában szerbül
tanulnak. A nagyszülők dunántúli magyar nyelvjárása még töretlenül él. Gyerekeik törik az
anyanyelvüket, unokáik már szinte nem is tudnak magyarul.
A közösség életvitele zárt, a házasságkötés belterjes. Nemritkán külön engedéllyel
esküdhetnek csak össze a fiatalok, mert egymással rokoni kapcsolatban vannak.
Népszokásaik, mondhatni, még virágzanak: él a karácsonyköszöntő, a betlehemezés, afarsangi szokások, a májusfaállítás és -kitáncolás, a lucázás stb. Az ünnepségek gerince, aszokások fő éltetői a nagyszülők. A karácsonyt kislányok köszöntik – sajnos, szövegben és
dallamban egyaránt viharvert módon: a magyar szöveg szerbes akcentussal, a dallam pedig
felismerhetetlenségig eltorzulva szólal meg. Szerencsére, a nagymamáktól még pompáselőadásban sikerült felvenni a köszöntőt. (1. kottapélda: Karácsonyi éjszakáján) Karácsonybőjtjén, „Ádány-Évakó” egy csoport kislány házról házra jár karácsonyt köszönteni. Az
utcáról beköszönnek: „Dicsértessék a Jézus Krisztus. Mëg-ë hallgassák az angyali vigasságot?” Természetesen engedélyt kapnak. A háziak az ajtóban fogadják az éneket. Édességgel,
gyümölccsel és aprópénzzel jutalmazzák a kislányokat. A dallam egyike közkeletű
szokásdalainknak. Ritmikailag több arcú: a Dunatájon többnyire aszimmetrikus lüktetésben
jelentkezik, míg a Tiszatájon inkább páros ütemű, tripódikus sortagolású. Terjedelme
szeptima ugyan, de dallama lényegében kis terces pentachord. (Típusa MNT II. 551–556. sz.,
Típuskatalógus III/99)
Az egyházi ünnepek szertartásait – pap híján – maguk végzik. Egyházi népénekeikelőadásmódja igen régies, nagy ívű sorokban, díszítetten énekelnek, meglepően egységesen.
Minthogy a díszítések a dallam szerves részei, nem csak az előadás érzelmi hőfoka
varázslatos, hanem helyi dallamváltozatok is kialakultak. A húsvéti feltámadás szertartását issaját maguk végzik, pap nélkül. Parányi méretű templomukból kiindulva (kb. nagyobb tágas,magas szobának felel meg) zászlós körmenetben énekelve megkerülik a falut. Az ablakokban
ekkorra már mindenütt égnek a gyertyák, díszelegnek a festett tojások. Grecs Annus néni, avallásos énekek előénekese 2003-ban halt meg. A többiek azóta nem érzik magukat
biztonságban az énekkezdést illetően, jóllehet néhányan igen jó zenei adottságokkal
rendelkeznek. A feltámadási énekből csak részletet közlünk a hossza miatt. A középkori
kancióból lett magyar népének dór dallamának közkeletű népi változata gazdag díszítésekben
pompázik, szövege megegyezik az énekeskönyvi alakkal. (Az Éneklő Egyház 99. sz. alattszinte azonos változata szerepel díszítések nélkül. Típusa Típuskatalógus II/22) (2.
kottapélda: Föltámadt Krisztus e napon)
Érdekes jelenség, hogy a szerb esőkérő szokás (dodole) náluk még mindig eleven.
Gyermekjátékdalok gyűjtése közben derült ki a dolog. Az „Ess, eső, ess” kezdetű dalocska
kapcsán faggatóztam, emlékeznek-e olyasmire, hogy valaha ezzel komolyan esőt kértek
volna. Egybehangzóan válaszolták, hogy „Az a dodole!” Legott el is énekelték, többször is,630

többen is. Érdeklődésemre, hogy, mikor énekelték, értetlenül néztek rám: „Hogy-hogy
mikor?” „Például, tavaly?” – kérdeztem. „Tavaly nem volt szárazság, nem kellett.” Hamarosan megtudhattam, hogy aszály idején egyikük házról házra járva elénekli a szerb esőkérőt.
Leveles ágakkal van körülvértezve (úgy kötik össze a fejen, hogy a levelek lefelé álljanak.
„Tudja, arrú jó lëcsurog a víz!”). A háziak már várják az erre a célra kikészített, 2-3 vödör
vízzel. Ezzel öntik le a „dodolát”, különben nincs foganatja az éneknek. Az ének refrénesütempáros szerkezetű, dallamban is, szövegben is megegyezik a szerb anyaggal. (Például akelet-szerbiaiakéval, de a dél-szerbiai, Leskovač környékiekkel is.)A szokás a szerbeknél már csak itt-ott, elvétve él, akkor is gyakran „züllött” alakban: az
italra költött adományoktól félrészeg vagy egészen részeg öregasszonyok a szereplői.
Dobradón komolyan veszik a mai napig, ha az aszályos idő úgy követeli. (3. kottapélda: Naša
doda) (Szövege gyors fordításban: 1. A mi dodánk Istent kéri, Adjon nekünk szelid esőt.
Refrén: Ó, dodole, ó, dodole. 2. Ázzonak meg kik szántanak, Kik szántanak és kapálnak,
Akik otthon dolgozgatnak. Refrén: Ó, dodole, ó, dodole.)
Gyermekdalaik gazdagsága impozáns. Zömmel a klasszikus ütempáros szerkezetű dúrhexachord dallamokon éneklik őket. Ezeket is csak az idősebb asszonyok tudják, mint például
a következő láncverset. (4. kottapélda: Kopasz Péter)Újabban, a hagyományápoló mozgalmakban az unokák, dédunokák kezdik visszatanulni arégi játékokat.
Dalismeretük nagy, de főként az új stílusú katonadalok és népies dalok a közkedveltek, sok
szöveggel és helyi változatokban ismerik a legtöbbet. A műdalos dallamfordulatok is gyakranhagyományossá szelídültek. Messzehangzó, harsány csoportos előadásban szólalnak meg,
mint ez a katonadal is. (5. kottapélda: Tegnapelőtt jöttem meg) (Közvetlen változata a
Járdányi-féle típuskötetben nincs, de dallamjárásában Járdányi II. 91 rokona.)
Régi stílusú dalokat egyéni előadásban már szinte soha sem hallhatunk. Ilyeneket csak alegidősebbek tudtak még stílusosan, mintegy másfél évtizede. Ilyen volt a „Halálraítélt húga”
középkori balladatípus is (Fehér László), egyik népszerű régi stílusú dallamunkon. Az egész
nyelvterületen elterjedt dallam az Alföldre legjellemzőbb, mert ott bukkan fel leggyakrabban.
Rokonnépi párhuzamai is ismertek. (Típusa MNT VIII: 45. típus) (6. kottapélda: Fehér László
lovat lopott)A nagyszülőket követő nemzedék hagyományőrzése már nem működik. Nem tudni, hogy alegújabb (főként falun kívülről jövő politikai) igények létrehozta hagyományápoló akciók
mennyit lendítenek a harmadik generáció aktív közösségi tudásán, közösségtudatán. A
nagyszülők gyermekkorát visszaidéző gyermekcsoportok látványa, mindenesetre, üdítőleg ésbiztatólag hat, csakúgy, mint a nagymamák jókedvű, kiegyensúlyozott csoportos éneke.

631

632

633

634

635

636

637

638

Irodalom, rövidítések
Éneklő Egyház. Római Katolikus Népénektár – liturgikus énekekkel és imádságokkal, Budapest, 1985.
Járdányi = JÁRDÁNYI Pál, Magyar népdaltípusok I–II, Budapest, 1961.
MANOJLOVIĆ, Kosta, Narodne melodije is istočne Srbije, Beograd, 1953.
MNT = A Magyar Népzene Tára, szerkesztette BARTÓK Béla, KODÁLY Zoltán
I. Gyermekjátékok, sajtó alá rendezte KERÉNYI György, Budapest, 1951.
II. Jeles napok, sajtó alá rendezte KERÉNYI György, Budapest, 1953.
VIII/AB. Népdaltípusok, sajtó alá rendezte VARGYAS Lajos, Budapest, 1993.
DOBSZAY László, Magyar népének I, Veszprém, 1995.
Típuskatalógus = DOBSZAY László–SZENDREI Janka, Magyar népdaltípusok katalógusa I/AB, Budapest, 1988.
VASILJEVIĆ, Miodrag, Narodne melodije Leskovačkog kraja, Beograd, 1960.

639

GRZEGORZ BUBAK
Multikulturalitás és identitás
A zsidókérdés Andrzej Wajda Nagyhét, Roman Polański
Zongorista és Szabó István A napfény íze című filmjében
A lengyel–magyar kapcsolatokat, történelmi, politikai összefüggéseket, a két nemzet múltjának közös elemeit, így például a királyi rokonságokat, történelmi jelentőségű események
alatt együtt hozott döntéseket többen vizsgálták már. Gyakran előtérbe került a művelődési
aspektus is. A Lengyelországban és Magyarországon egymás mellett élő kultúrákat, a kisebbségek problémáját az ezekben az országokban létező zsidókérdésen keresztül is lehet látni: ez
a kérdés nagyon lényeges volt a múlt század harmincas éveiben és a második világháború
alatt. A világ kinematográfiájának három kitűnő művét: Andrzej Wajda Nagyhét, RomanPolański Zongorista és Szabó István A napfény íze című filmjét elemezve szeretném ezt a
problematikát megközelíteni.
Ezek a filmek viszonylag újak (1995, 2002, 1999), a bennük található utalások aktuális,friss képet mutatnak az említett korban meglévő komplikált lengyel–zsidó és magyar–zsidó
viszonyokról. Ámbár az első két film esetében irodalmi művek többé vagy kevésbé szöveghű
feldolgozásával van dolgunk, amelyek röviddel a bemutatott események után születtek, de arendezők ezekre a tapasztalatokra fél évszázad távolából néznek. Wajda korai háborús
tematikájú filmjei (Sámson, Korczak) után megint az emberi tragédiák kérdését és a megszállt
Varsóban élő lengyelek és zsidók egymáshoz való viszonyának sztereotípiáját próbálja
vizsgálni, de mindenekelőtt a halálos veszéllyel szemben álló egyszerű emberek reakcióját
figyeli. Polański először nyúlt ilyen típusú realizációhoz, bizonyos ideje már jelezte, hogy egy
filmet fog forgatni lengyel–zsidó tapasztalatairól a háború alatt, utalva bizonyos fokig sajátéletére. Sokáig nem talált megfelelő anyagot, csak Władysław Szpilman emlékezései
szolgálhattak története alapjául.1919 Szabó viszont saját forgatókönyvét vitte filmre, amely sokmagyar zsidó élményeinek és Magyarországon élő zsidó családok generációkon át gyűjtötttapasztalatainak szintézise.
Wajda felhasználta Jerzy Andrzejewski mai napig is vitatott novelláját,1920 mely 1943
áprilisának pár napjáról mesél. Az irodalmi mű, egyúttal a film témája a lengyelek, Varsó
lakosainak magatartása a gettófelkelés idején, ugyancsak – de talán mindenekelőtt – egy ház
lakóinak reakciója arra a hírre, hogy egy fedél alatt laknak egy bujkáló zsidó asszonnyal.
Wajda képe szélsőséges érzéseket keltett, jobboldali újságok hangjától kezdve, melyek arendező szemére vetették, hogy a lengyeleket antiszemitizmussal vádolja, az ellenkező véleményekig, hogy tisztázta vagy védeni törekedett honfitársait. A rendező bizonygatása, hogy
csak a lengyel történelem fontos töredékéről és a benne élő emberekről akart filmet csinálni,nem győztek meg minden elégedetlent.
A film hőse, egy fiatal mérnök, Jan Malecki a háborús Varsó utcáján véletlenül találkozik
egykori zsidó barátnőjével, Irenával, aki a hitleristák kezéből próbál menekülni. Az emberi
szolidaritás ösztönétől vezetve búvóhelyet ajánl saját lakásában, a Bielany negyedben,
1919

Gazeta Wyborcza, 2003, III, 25.

1920

K. WAJDA, Gdy biedni Polacy nie tylko patrzą na getto. <Wielki tydzień> Andrzeja Wajdy,
Kwartalnik filmowy, 2001, 34.

640

bizonyos távolságban a fenyegetett belvárostól. Nem szabad elfelejtenünk, hogy a döntés nem
könnyű, halál fenyeget ezért a tettért, nemcsak őt, de mindenkit a házban, mert ezekben az
esetekben a németek a közös felelősség szabályát alkalmazták. Jan csak később ad számot
magának a döntés súlyáról, ami mások sorsáról is szól. Mellékesen hozzátehetjük, hogy
szomszédai bizonyos mértékben a lengyel társadalom különféle viselkedését és magatartását
reprezentálják.
A jelenkori nézőnek, aki közvetlenül nem ismeri azt a kort, leginkább szembeötlő elem a
Wajda által bemutatott világban (de nem csak az övében, Polański filmjében is találkozunk
ezzel a motívummal) a diszharmónia a gettó képe és például Bielany környezete között.
Egyrészt látjuk a várostól magas fallal elzárt zsidó kerület tönkrement épületeit, későbbi
időszakban a kiégett romokat, az egyes lövésektől eleső embereket. Másrészt a kamerávalregisztrált, falon kívüli kép majdnem idilli: a zöld szín dominál (tavasz van), nem fekete, csakidőről időre hallható lövöldözés, és a lakók más dolgokkal vannak elfoglalva. Látszólag aháború nem érinti őket, gyermekek játszanak az udvaron, sőt közel van a körhinta, a felnőttek
a munkából jönnek haza. Igaz, a nyugalom és normális élet benyomása eltűnik minden egyes
alkalommal a német járőr egy közeli utcán való megjelenésével együtt. Mindenki idegesen
néz körül, mintha valamilyen veszélyt akarna elkerülni. A nyugalom végleg eltűnik a ház
lakóiból Irena megjelenésével.
Malecki a lengyel értelmiséget képviseli, mely egyaránt érez lelkiismeretfurdalást,
részvétet a bestiálisan gyilkolt zsidó nemzettel szemben, mely évszázadok alatt Lengyelország
elemét alkotta, és félelmet rokonai sorsáért, a következmények miatt, amelyeket magára
vonhat a zsidóknak nyújtott segítséggel. A fiatal mérnök döntése biztosan nagy bátorságot
követelt jónéhány okból. Irenának, ámbár voltak árja származást igazoló papírjai
(természetesen hamisak), de külseje nem hagyott kétséget, valójában ki ő. Malecki felesége
terhes, családjuk rövidesen gyarapszik, és ez a helyzet nyugalmat követel (amennyire háborúsidőben ez lehetséges), nem ideges hangulatot, melyet a bajt okozó vendég jelenléteeredményezett. Viszont éppen a Malecki család az egyetlen, mely Irena sorsa iránt megértést
mutat, Jan felesége – mélyen hívő katolikus – férje döntését megértéssel fogadja. Jan öccse,
Julek, aki a környékről való gyerekekkel konspirál, a vendég látogatását természetes dolognak
tartja. Viszont a családon belül feltűnnek bizonyos félreértések Jan indítékaira vonatkozóan.
Julek vádolja, hogy mindenekelőtt magáért csinálta, hogy nyugodt legyen a lelkiismerete,hogy ne kelljen radikálisabb lépéseket tenni. Úgy gondolja, hogy hasonlóan, mint a lengyel
társadalom többsége, bátyja passzivitása az üldözöttek sorsa iránti közömbösségből
következik (ez a vád tovább vihető: Jan valóban hasonlóképpen tenne-e, ha Irena nem lenne
fiatalkori barátnője). Ő maga radikálisan cselekszik, nagyon fiatal önkéntesek csoportját
szervezi, akik egy éjjel bemennek a gettó területére, hogy segítsenek a harcoló felkelőknek,
mind azok, mind a „segítők” sorsát könnyű előre látni. Julek a lépését ugyanazokért azértékekért, vagyis mindenekelőtt a szabadságért való harc szükségességeként magyarázza, agettólakókban polgártársakat, fegyvertársakat lát, nem más nemzet képviselőit, vagy ahogyan
a németek akarnák: alacsonyabb rendű faj képviselőit. Az ő véleménye szerint ez nem
jóvátétel a bűnökért. Julek a Roman Bratny Kolumbuszok. 20-as korosztály című regényéből
ismert generációt képviseli, meg nem alkuvó, még eszményekben hívő, történelmi
tapasztalatok nélkül. Szabad Lengyelországban nőtt fel és ilyen országért áldozza életét.
Másképpen alakítják a lengyelek képét Wajda más személyei: Piotrowski házfelügyelő,felesége, Zamojski tanácsos: a ház tulajdonosa, vagy Zalewski, Malecki munkatársa.
Piotrowskiék a lengyelek sajnos általában működő antiszemita sztereotípiájának látszólagos
példái. A népszerű lengyel színész, Pazura, Piotrowski szerepében valamilyen gyanúsüzleteket csinál, a háború inkább pénzkeresésre ad alkalmat neki, mint veszélyt jelent, ő olyan
típusú ember, aki tulajdonképpen minden körülmények között segít magán. Ami még
641

rosszabb, lelkiismeretfurdalások nélkül kihasználja az erősebb pozícióját, például amikor
Irenát próbálja megerőszakolni, jól tudva, hogy nem hívhat segítséget. „Az ő cselekvésének
alapja viszont nem a zsidók gyűlölete. A determináns motívum nem az antiszemitizmus,
hanem fölény és a potenciális áldozattal szembeni büntetlenség érzése. Mindkét Piotrowski
tipikus lumpenproletár, 1943-ban a zsidókon élősködtek, négy év után pedig a „lengyelburzsujokon”.1921
Piotrowski felesége pedig törvénytisztelő személynek tartja magát, véleménye szerint
közös érdekről gondoskodik, legalábbis úgy bizonyítja igazát Zamojskinak, amikor feljelentia „veszélyes” vendéget. Viszont ismeri a határokat, amelyeket nem lép át: Irenát nem anémeteknek árulja el, hanem a ház tulajdonosának – számítva arra, hogy ő a többit elintézi.
Ráadásul cselekedeteit közönséges női féltékenység is irányítja: nála fiatalabb férje nem rejti
el érdeklődését az újonnan jött nő iránt. Ő nem antiszemita, de durva viselkedését olyan
mondások is illusztrálják, amelyek bizonyítják, hogy a zsidókat rosszabbnak tartja alengyeleknél, például amikor azt mondja, hogy nem akar meghalni a zsidókért, vagy mikor
azt állítja, hogy „ők” a lengyelekre szakadt szerencsétlenségek okozói. Viszont már
említettem, hogy a házfelügyelő viselkedése nem a lengyel antiszemiták képét mutatja, hanem
azt, hogy tulajdonképpen minden nemzetben vannak fekete bárányok, árulók, aljas jellemek.
Más magatartást prezentál Malecki munkatársa, Zalewski, aki nyíltan hirdeti a gettó lakói
iránti ellenszenvét, és örül, hogy a nácik a lengyelek helyett elvégzik a „fekete munkát”,
megoldva a zsidó kérdést. Ez a háború előtti lengyel társadalom bizonyos részének hangja,
amely saját sikertelenségeiért valamilyen többé-kevésbé konkrét okozót hibáztatott, és az
izraeliták mindig könnyű célpont voltak. Ezen a helyen a kritika szavai a mérnöknek is járnak,
aki szótlanul hallgatja Zalewski érveléseit, bár nem ért egyet az elméleteivel, sajnos nem
ellenkezik, mintha neki közömbös lenne, mit mond a „lengyelek nevében” a kollégája.
A Wajda filmjében bemutatott Malecki személye bonyolultabb, mint amilyennek látszik.
Hőse meg tudja nézeteit védeni, amikor Zamojski tanácsosnak magyarázza igazát és motívumait. Állítja, hogy az ő helyében mindenki ugyanazt tenné, és azt hiszi, hogy a tanácsos
biztosan nagyon jól megérti őt. A filmben, másképpen mint a novellában, erős szuggesztióktűnnek fel, hogy a tanácsos maga is, bár asszimilált, de zsidó.1922 Ezért a tulajdonos félelme aház lakóinak biztonságáért nem látszik teljesen őszintének, lehet, hogy jobban félti a sajátbőrét, és nem akarja, hogy titka kiderüljön.
A film hőseinek bemutatásakor néhány mondatot kell szentelni a „másik oldalnak” is,vagyis Irenának. Nem fér hozzá kétség, hogy nem reprezentálja saját honfitársait, akik teljes
hallgatásban sorsukba beletörődtek, végig el sem hitték, ami körülöttük történik (részben úgy,ahogy a Zongorista hőse cselekszik, amiről később szólunk). De Irena nem is szándékozik
harcolni az életért, vagyis nyíltan fellépni, ahogy a gettóban felkelést szítók csinálták. Olyanszemély benyomását kelti, akit az élmények közömbössé tettek a környezetre, megfosztották anormális reakcióktól, meg a félelemtől is (talán egy pillanaton kívül). Ő agresszív még
azokkal is, akik segédkezet nyújtottak neki. Jannak azt mondja, hogy azok után, ami vele
történt, senkiben nem bízhat, sajnos benne sem, mert már olyan sok ember elárulta, akit
barátnak tartott. Keserű szavakat hallunk szájából a lengyelekről, arról, hogy az emberek nem
változnak meg, a háború után olyan individuumok, mint Piotrowskiék, még jobban fogjákgyűlölni azért, hogy el kell őt tűrniük.

1921

J. OLSZEWSKI, Obok siebie, Film, 1996, 4.

1922

K. WAJDA, Gdy biedni Polacy nie tylko patrzą na getto, i. m., 95.

642

Véleményem szerint Wajda filmje, hasonlóképpen mint Andrzejewski novellája, az egész
korkép, a konkrét események ellenére sem kizárólag a lengyel antiszemitizmus problémájának
elemzése. Gondolom, hogy ez pszichológiai tanulmány is: az egyén viselkedése szélsőséges
helyzetekben, az egyszerű ember hősiességének kérdésére is próbálkozik válaszolni.
A Nagyhét kamerális mű, mondhatjuk, hogy szerény, legalábbis a nagy lendülettel, determészetesen túlzás nélkül forgatott Zongoristával összehasonlítva. Wajdának nem sikerült
elkerülni bizonyos apró hibákat, biztosan a szerényebb anyagi eszközök miatt, Polański pedig
kidolgozott minden legapróbb részletet. A rendező már említett anyagkeresése gyümölcsözőnek tűnik, a film a művész kiváló alkotása. Szpilman bonyolult önéletrajzi kalandjai csakötven év elmúltával találtak szerencsés befejezést, és érdemes megjegyezni, hogy hasonlóan,
mint Andrzejewski novellája esetében, a szocialista rezsim beavatkozására való tekintettel
hosszú ideig nem láthattuk a film nem cenzúrázott változatát.
A film hőse a lengyel zsidó zongorista Władysław Szpilman, aki nem csak Varsóban híres;először családjával, aztán egyedül járja meg a megszállás poklát. Polański az ember
méltósága fokozatos elrablásának kérdésére koncentrál, megalázására addig a határig, amintúl csak közömbösség van, lelki paralízis. Az ember bizonyos pillanatig a külső hatásokra
reagál, ha pedig gyakoriságuk és erősségük túl nagy, többé már nem figyel rájuk, a környezet
iránt közömbössé válik. Ezt a módszert látjuk ebben a filmben, amikor a szörnyűségek kezdik
mind a film személyei, mind a nézők percepciójának határát átlépni. A bekövetkező események illusztrálják az ilyen típusú viselkedést a dühtől, passzivitáson, szótlan megengedésen
keresztül és végül a teljes közömbösségig. Szpilman családja 1939 szeptemberében nem hiszi,
hogy a németek elfoglalják Varsót, azt sem akarják elhinni, hogy Nagy-Britannia ésFranciaország elárulta Lengyelországot. Szpilmanék Varsót az otthonuknak tartják, ezért nem
szándékoznak elköltözni, sőt amikor a hitleristák már masíroznak a város utcáin, mindennekellenére otthon akarnak maradni. Az elkövetkező helyzet borzalmasságát előrevetítik afasisztáknak a zsidó lakosságra vonatkozó első rendelkezései, kezdetben kisebb jelentőségűek, mint a pénzbirtokolás korlátozása, vagy a Dávid-csillag hordás kötelessége a ruhákon,majd egyre szigorúbbak, például a kényszerű átköltözés a gettóba. Az említett fokozatos
közömbössé válás látható már kezdettől, a zongorista apja felháborodik a zsidókat„megjelölés” parancsa ellen, de nemsokára senki nem reagál az elgyengüléstől haldoklókra ajárdán, vagy a halálra kínzottak bomló holttestére. A néző számára a film szereplőinek
passzivitása, a németek fokozódó kegyetlenségének szótlan megengedése érthetetlen. Pedig
tudatában kell lenni annak, hogy az események hősei számára az, ami történik körülöttük,
képtelenség volt, tulajdonképpen hihetetlen, mint például a járdahasználás tilalma nem árják
számára, vagy a későbbi rendelkezés: a négyszázezer varsói zsidónak a gettó kis területénvaló elhelyezése. Az idő távolságából már tudjuk, mire voltak képesek a nácik, akkor nem isértették meg, a koncentrációs táborokba induló, a marhavagonokba bepréselt zsidók azt
képzelték, hogy a Német Birodalomba mennek dolgozni.
Władek, hasonlóan Irenához a Nagyhétből, akarat nélkül cselekszik, a környezet vezeti őt,de Irenával szemben sztoikus nyugalommal elfogadja a sorstól kapott csapásokat, a környező
valóság nem kelt benne agressziót. A Zongoristát az élet apoteózisának nevezték, a hőstapasztalatait az életkedv halál feletti győzelme illusztrációjának. Azt gondolom viszont, hogy
itt lényegesebb volt a túlélés ösztöne, a szerencsés (egész tragikusságában) körülmények
összejátszása és néhány ember segítsége, akik a megfelelő pillanatban csaknem szó szerint ahalál torkából húzták ki a hőst.
Polański filmje a lengyel antiszemitizmus kérdését nem érinti, „(...) a Zongorista hőselengyel zsidó, de sem a lengyelség, sem a zsidóság nem befolyásolja a magatartását. Csak
ember. A kés a vízben alkotója mind a lengyel, mind a zsidó komplexust nélkülözi, Szpilmant

643

mint univerzális hőst mutatta be. Az ő szemével látjuk a megszállási horrort és ezzel alátásmóddal kell azonosulnunk. Ilyen módon sikerült a lengyel mozi még egy lehetetlenségétátlépni. Mert a lengyel filmekben, még a legjobbakban is, a zsidó mint egy idegen személy
volt megkülönböztetve, akkor is, amikor a lelkiismeret szava volt, elítélte a lengyeleket – mint
Wajda Samsonjában, a Tájkép csata utánban, végül a Nagyhétben. A lengyel mozi folyton alengyelek és zsidók kölcsönös idegenségének problémájával küszködik, de nem tudja ezt az
idegenségsorompót átlépni.”1923
Itt nincs ez a sorompó, a lengyelek a háttérben vannak, a fordulópontokban főleg ők
segítenek a hősnek, vagy biztonságos lakásban elhelyezve, vagy orvost híva. A kép a bűnösök
eltorzulását és az áldozatok szenvedését mutatja, a rendező nem foglalkozik a lengyelek
felelősségével a zsidók sorsáért, mert ez a probléma nem érdekelte Szpilmant sem, amikorúgynevezett árja oldalon bujkált a lengyel barátok lakásában. A bűnösöket egyértelműen és
kétséget kizáró módon ábrázolja a film (bár Władek apja még az amerikai zsidók tétlenségét
is vádolja), amikor hidegvérrel, szórakozásból véletlenül kiválasztott embereket ölnek meg,vagy a gettóba ennivalót csempésző gyereket meggyilkolják.
A világ, amit Polański bemutat, gyakran a normális életnek a látszatát sem kelti, ezért
boldog benne a sérült pszichikumú ember vagy az ilyet megjátszó, hogy sikerüljön a túlélés.
A viselkedését megtűrték a németek is, akiket nyíltan banditáknak nevez, ők nevetve
cigarettával kínálják cserében.
A bujkáló Władek az izolációja ellenére nem veszíti el a környezettel kapcsolatát, abúvóhelyei ablakából mind a gettófelkelés (1943 áprilisában), mind a varsói felkelés (1944augusztusában) eseményeit nyomon követi. Korábban rövid látogatása alatt a zsidó kerület
falain kívül Wajda filmjében bemutatja azt a világot is: színekkel, élettel tele piacteret, ahol
szinte nem is látható a háború bélyege. A nők divatosan vannak öltözve, másképpen, mint a
gettóban, a standok árukkal tele. A néző mégis gazdagabb lesz olyan ismeretekkel, amelyeketa Nagyhétben nem szerezhetett meg, hogy idővel a népesség elpusztítása Varsó egész lakosságát érinti nemzetiségre való tekintet nélkül, minden utca kezd úgy kinézni, mint a gettóban,különösen a varsói felkelés kitörése után. A lengyelek és zsidók sorsa nem különbözik.
A kritikusok elgondolkodtak, hogy a Zongorista rendezője ellenáll-e a Szpilman naplóitól
való eltávolodás kísértésének és saját tapasztalatait is elmeséli-e. De a film inkább meggyőz,hogy az objektív néző szerepét választotta, aki törekszik dokumentum-pontossággal bemutatni a háborús eseményeket. Éppen ez a dokumentációs hang a legmegrázóbb, felesleges
kiegészítések nélkül, még a hős bizonyos passzivitásával összekapcsolva teljesen autentikus
hangulatot alakít, a tragédia valamilyen közelségével vagy éppen benne való részvétellel,
amely a vásznon játszódik. Az epikus jelleg ellenére nem hollywoodi típusú produkció,
amiben a nézőben a történetnél az alkotók ötletessége nagyobb érdeklődést kelt (pl. Schindler
listája). A holocaust témája, a rettenetes bűn Európa szívében nem eszköz, hanem felsőbb cél,mely determinálja Polańskinak a filmben használt nyelvét. Nagy gondossággal, a legapróbb
részletekben visszaadja az elmesélt valóság reáliáit, filmje hű relációvá válik, a tragédia szemtanúinak véleménye ezt bebizonyítja.1924 Bemutatta a varsói gettó lakóinak tömeges sorsát, deaz egyénit is, vagyis Szpilman élményeit, aki megmenekült az elszállítástól és majdnem teljes
magányosságban bujkált a háború végéig. Az egyik apró eltérés a krónikai hűségtől az
indoklás, amely a zongorista megmentőjét vezette, Hosenfeld kapitányt. Polański bizonyos
módon sugallja, hogy az ő viselkedésének alapja a zene szeretete volt, Szpilman tehetségének
elismerése, pedig valójában a vallás okozta, hogy Władeknek engedte, hogy a búvóhelyen
1923

T. SOBOLEWSKI, Absurd i ocalenie, Gazeta Wyborcza, 2002. IX. 05, 4.

1924

M. GŁOWIŃSKI, Wierna opowieść, Gazeta Wyborcza, 2003. III. 25, 5.

644

maradjon. A német tiszt katolikus volt, aki néhány éves tapasztalatok után a háborút kizárólag
mint nemzete bűnének sorozatát látta, és egy teljesen idegen ember életét megmentve
legalább a bűn egy részét akarta jóvátenni.1925
Itt az ideje, hogy a zsidó kérdést, az üldözés drámáját, ami nem csak a lengyel zsidók
osztályrésze volt, magyar szemmel is bemutassuk. A problémát Szabó István feszegeti A
napfény ízében. A magyar alkotó műve tartalmazza a leghosszabb időszakot a bemutatottművek közül, a Nagyhétben az események néhány áprilisi nap alatt játszódnak, a Zongoristában a reláció az egész háborúra vonatkozik, 1939 szeptemberétől 1945-ig, amikor a Lengyel
Rádió megint közvetíteni kezd. A napfény ízében a zsidó család néhány generációs története,
Magyarország történelmének több mint száz éve, többé-kevésbé a XIX. század közepétől aXX. század hatvanas éveinek végéig. Sok történelmi jelentőségű esemény között (az első és
második világháború, a monarchia bukása, az 1956. évi felkelés, totalitárius rendszerek) arendező egyszerű emberek sorsát kíséri figyelemmel, akik gyakran halálos veszéllyel szemben
törekednek a túlélésre.
A különböző nemzedékek három képviselője közül elemzésünk szempontjából leglényegesebbnek Sors Ádám magatartása látszik (Ralph Fiennes három főszerepet játszik), akinekfelnőtt élete a Horthy-rezsim és a második világháború éveire esett. Apja, Ignác, a Habsburgállam bírói rendszerében magas állást töltött be. Ez lehetett a császár iránti szokatlan
lojalitáson kívül még a Sonnenschein zsidó családnév megváltoztatásának következménye(Sorsra, magyar hangzásúra). A főnöke szuggesztiója, amely ennek a lépésnek a megtételére
készteti, az időszak antiszemitizmusa felől semmi kétséget nem hagy. Az Osztrák–Magyar
Monarchia soknemzetiségű szerkezete ellenére a zsidók túl nagy száma az elitben nem volt
szívesen látott. A név megváltoztatása az egész család degradációjának az első állomásává
válik, a degradációnak, amelynek következményeit a következő nemzedékek érzik, deamelyekhez maguk is hozzájárulnak.
Sors Ádám sportkarrierről álmodozott, mint vívómester már mindent elért a klubjában, atovábbfejlődés csak elit katona társaságban volt lehetséges, de ott kizárólag „igazi” magyarokat fogadtak. „Zsidóknak tilos a belépés” volt a szabály, ugyanúgy, mint egy népszerű
varsói kávéház ajtaján levő feliraton, ahova Władek akart bemenni nem sokkal azután, hogy ahitleristák elfoglalták a várost. Ádámnak a keresztség felvevését jelenti, ami önmagában
könnyű feladat, jelentősebbek lesznek a tett következményei. Egyrészt az apja nyomába lépve
távolodik a gyökereitől, az új neve mellett új vallása van, belsőleg egyszerűen magyarnak,
nem zsidónak érzi magát. Másrészt a környezet szemében egyáltalán nem lett már teljes jogú
magyar, csak átkeresztelt, származás, múlt nélkül. Természetesen az új klubban sikereket értel, de különféle alkalmakkal értésére adják, hogy más polgároknál rosszabb ember. Szabó
nem először fontolja meg a kérdést, hogyan lehet magyar zsidónak lenni, hogy a zsidó származás kizárja-e a magyarságot? Már a második, Apa című filmjében a hősei gondolkoznak
saját származásukon, próbálják megtudni, kik is igazából. Ehhez a problematikához Szabó
alkotásában, A napfény ízében különösen az asszimiláció és identitás fogalma kapcsolódik. A
rendező véleménye szerint az asszimiláció egyáltalán nem azt jelenti, hogy a saját gyökereiket„el kell vágni”, elfelejteni, ki vagy, az identitást megváltoztatni. „Éppen ebben áll a mi
Közép-Európánk betegsége: mindenkinek, aki azt akarja, hogy akceptálják, az identitását meg
kell változtatni.”1926
Ezek a szavak megerősítést találnak Wajda filmjében Irena sorsában, aki életét megmenteni próbálkozva lengyel származását bizonyító hamis papírokat szerez. Mind ő, mind
1925

M. CICHY, Antyscenariusz, Gazeta Wyborcza, 2002. IX. 05, 3.

1926

G. Bubak, Twórczość filmowa Istvána Szabó, Kraków 2003, 173.

645

Sors Ádám a körülmények pressziója alatt az asszimilációnak azt a fajtáját választották, amiéppen az identitással van konfliktusban, tagadja az eredeti társadalomhoz való tartozásérzését. Szpilman mindenekelőtt lengyelnek érzi magát (mint Sors magyarnak), valószínűleg
népszerűségére tekintettel nem kellett megváltoztatnia a nevét és elrejtenie származását, de a
kisszámú kivételekhez tartozik.
Sors Ádám a „magyarnak lenni és a hazának szolgálni” (az olimpiai játékokon Berlinben
sikeresen képviseli az országot) kedvéért a legmagasabb árat fizeti, az élete árát. Míg szükség
volt rá, úgy tekintették, mint hőst, biztonságban érezte magát, pedig Magyarországon az előre
haladó fasizálással együtt az ő sorsa egyre inkább a tragikus vég felé haladt. A Sonnenscheincsalád, mint Szpilmanék, ugyanazokat a parancsokat, tilalmakat hallgatja (Magyarországonfeltűntek már a háború előtt az úgynevezett zsidóellenes törvények, amelyeket a Horthy
rezsim bevezetett). Hasonlóan mint Polański filmjében, Szabó hősei passzívak, a végzetre
való várakozás jellemzi őket. A következő generációk nem alkalmazkodtak a sok évvel
azelőtt Ádám nagyapja által hirdetett teóriához, hogy legfontosabb az embernek a saját helyét
ismerni, és ne akarjon más ember lenni. A józan ész és a család győzködése ellenére Ádámmég mindig hitt érdemekkel megszerzett sérthetetlenségében, abban, hogy magyarsága semmi
kétséget nem kelthet. Végig ezt hitte, még amikor a magyar fasiszták megkínozták őt, akkor isszüntelenül ismételte, hogy ő magyar, nem zsidó, nem úgy, ahogy a gyilkosok akarták hallani.
Tragikus sorsának paradoxona az, hogy az a rendszer gyilkolta meg, amelyet néhány évvel
korábban győzelmeivel híressé tett, és amiért az emigrációban tartózkodó antifasiszták
együttműködéssel vádolták.
Ennek az asszimilációnak, amely az identitást eltörli, az erőszakos külső körülmények
pressziójával, a rendező szerint az alternatívája a kulturális és nemzeti mozaik, mely bizonyos
fokig jelen volt az Osztrák–Magyar Monarchia sok kisvárosában, ahol a nagy vallási,nemzetiségi különbségek ellenére egyáltalán nem került sor ezen az alapon konfliktusokra aszomszédok között. Senki senkitől nem várta el, hogy saját „gyökereit elvágja”, a társadalom
mindenkit egyforma szabályokkal akceptált.1927 Csak a nacionalista jelszavak – gyakran
hibásan, de időnként szándékosan azonosítva a hazafiasokkal – vezették be a jobb és rosszabb
polgár megkülönböztetést.
Szabó filmje az ember azon vágyának keserű reflexiója, hogy akceptálja a társadalom,amelyben él, megtalálja a biztonság minimumát, még ha nagy lemondások árán is, amilyenek
az identitás elvesztése, nevének, vallásának megváltoztatása volt. A három generáció példáján
keresztül a rendező elgondolkozik, hogy kivételes helyzetekben az ember megmentheti-e a
legfontosabb értékeket, vagy azok is elpusztulnak. Sajnos úgy látszik, hogy ebben a párbajban
a sötét erőknek vannak nagyobb esélyeik, hasonlóan, mint a bűnös ideológiával korrumpált
Mephisto esetében. Sonnenscheinék elveszítik rokonaik szeretetét, családjuk, hagyományaikés gyökerei támaszt adó erejét.
A napfény ízében az antiszemitizmus kérdése összetett probléma, nemcsak mint valamilyen
szélső jobboldali fellépés jelszava, hanem erősen rögzült az egyszerű emberek tudatában is.
Ugyanakkor a zsidók is, úgy látszik, megszokták ezeket a nyíltan diszkrimináló típusú magatartásokat, sem Ignác, sem Ádám nem mutattak meglepetést a szuggesztiók, egyértelmű
ajánlatok hallatán, hogy a státusuk megváltoztatása érdekében mondjanak le identitásukról. A
zsidó társadalom ellen nyíltan hirdetett szempontok mindenhol elfogadottak lettek, és csak idő
kérdése volt, mikor érik el kötelező törvények rangját (mint például a numerus clausus
bevezetése a zsidók vezető állását illetően).
1927

Rozmowa pierwsza. István Szabó o sobie, wywiad z I. Szabó, for. B. Wiechno, Film na świecie,
1998, 399.

646

A zsidó problematika szoros összefüggésben a holocaust témájával a három élenjáró
európai rendező filmjeiben azt bizonyítja, hogy még mindig aktuális az antiszemitizmus
veszélye, a gyűlölet vallási, nemzetiségi okokból. Lengyelország és Magyarország történelme
megmutatta, hogy bizonyos körülmények között ezek a veszélyek sajnos valósággá válnak, ésamellett, hogy ismerjük az események menetét történeti szempontból, morális aspektusból
még mindig keressük a választ arra a kérdésre, hogyan volt ez lehetséges, hogy a Rossznak
van-e határa; ugyanakkor kulturális aspektusból nézve érdeklődésre tarthat számot az identitás
kérdése és azzal összefüggésben a tolerancia, akceptálás problémája is.
Wajda, Polański és Szabó filmjeinek közös kérdései különféle szempontokat, interpretációt
mutatnak, mindegyikük felhasználta az abból az időszakból származó tapasztalatai egy részét,
függetlenül attól, hogy gyermekkori emlékek voltak vagy rokonoktól hallott történetek. Az
alkotók művei ezzel együtt közvetlenül és közvetve a tragikus események átélőinek üzeneteivé váltak.
Filmek:Nagyhét (Wielki Tydzień, 1995)
rendező: Andrzej Wajda
forgatókönyv: Andrzej Wajda Jerzy Andrzejewski novellája alapján
operatőr: Wit Dąbal
szereplők: Beata Fudalej, Wojciech Malajkat, Magdalena Warzecha, Bożena Dykiel, Cezary
Pazura, Wojciech Pszoniak, Artur Barciś.
A napfény íze (Sunshine, 1999)
rendező: Szabó István
forgatókönyv: Szabó István, Israel Horovitz Szabó István novellája alapján
operatőr: Koltai Lajosszereplők: Ralph Fiennes, Rosemary Harris, Jennifer Ehle, Rachel Weisz, Deborah Kara Unger,
Molly Parker.
Zongorista (Pianista, 2002)
rendező: Roman Polański
forgatókönyv: Władysław Szpilman regénye nyomán Ronald Harwood
operatőr: Paweł Edelmanszereplők: Adrien Brody, Thomas Kretschmann, Frank Finlay, Maureen Lipman, Emilia Fox, Ed
Stoppard.

Bibliográfia:ANDERMAN J., Żyli długo i nieszczęśliwie, Gazeta Wyborcza, 2001. XI. 17–18.
BUBAK G., Historia Europy Środkowej. Filmy Istvána Szabó w latach dziewięćdziesiątych, Kwartalnik
filmowy, 2001, 34.
BUBAK G., Twórczość filmowa Istvána Szabó, Kraków, 2003.
CICHY M., Antyscenariusz, Gazeta Wyborcza, 2002. IX. 05.
FERCH M., Európa: a különbözőség gazdagsága, Magyar Nemzet, 1996, 9/2.
GŁOWIŃSKI M., Wierna opowieść, Gazeta Wyborcza, 2003. III. 25.
HIRSCH T., Filmek családfája – Szabó István műveiről, Filmkultúra, 1981, 2.
MARX J., Szabó István. Filmek és sorsok, Budapest, 2002.

647

OLSZEWSKI J., Obok siebie, Film, 1996, 4.
Polański w wywiadzie dla „Gazety”, Gazeta Wyborcza, 2003. III. 25.
Rozmowa pierwsza. István Szabó o sobie, wywiad z I. Szabó, for. B. WIECHNO, Film na świecie,
1998, 399.
SOBOLEWSKI T., Absurd i ocalenie, Gazeta Wyborcza, 2002. IX. 05.
SOBOLEWSKI T., Promień słońca z Węgier, Gazeta Wyborcza, 2001. X. 19.
WAJDA K., Gdy biedni Polacy nie tylko patrzą na getto. <Wielki Tydzień> Andrzeja Wajdy,
Kwartalnik filmowy, 2001, 34.

648

P. MÜLLER PÉTER
Reinterpretation of 1956 in Hungarian drama and theatre
The 1950s was the period of mock trials, personality cults, hard totalitarian dictatorships, andthe doctrine of „socialist realism” in the arts in Hungary, like in other Central and Eastern
European countries. The presence of the Russian-Soviet empire meant, that the region became
part of the Eastern (Asian) interest. The communist parties of these countries, who came into
power by electoral deception, political manipulation, and violence, were the servile followersof Stalinism. In politics, economics, and culture these countries copied the example of the Big
Brother. Politics penetrated into private life, it eliminated and liquidated the civil sphere, andit realized the equality in misery.
For the genre of drama, one of the most significant features of the communist system was
the way social publicity was functioning (or better to say, disfunctioning). One constituent of
this publicity was an Orwellian „New speak”, i.e. a bureaucratic rhetoric based on StalinizedMarxism. In this rhetoric, language lost its reference to reality, and public discourses wereauthenticated not by being tested by experience, but by the power and political position of the
speaker. Communication and rhetoric became means of political legitimisation, and no otherlanguage was tolerated by the holders of power in public communication (in mass media,
literature, education, etc.), than the homogeneous party discourse.
In socialism, publicity included a special, bizarre type of theatricality. The phenomenon
originated from Stalin and his „political theatre”. Opposed to normal publicity, here thespontaneous reaction of the public was eliminated and replaced by an organized response. The
beginning of this change took place in the early 1920s. The show trials (filmed and broadcast!)
are the best examples of how publicity was deformed and manipulated, and how it integrated anabsurd theatricality into itself. Not to speak of how justice was ridiculed and eliminated by thesetrials, theatricality appeared in the way these trials were rehearsed and performed.
In Hungary the oppression led to the uprising in October 1956. This historical and political
period has been depicted in many different ways in the arts in Hungary in the past decades. In
the recent history of Hungarian drama and theatre there are significant examples of how thesame historical period can be described, evaluated and reinterpreted by different generationsof playwrights and directors.

Propaganda
The first example is a communist writer who wrote a play reflecting the 1956 October events
as a national tragedy and an apology for the governing political regime. Imre Dobozy’s play
Windstorm (Szélvihar, 1957) shows a group of rural people as victims of counter-revolutionary
manipulation. The play is not a drama in the artistic sense. The information is carried on in
the playwright’s instructions, there is no network of relationship between the characters, whofunction as performers of ideological declarations, and not as communicating subjects. The
play as a whole is a political declaration. It has a schematic social structure and a didactic
feature. In the focus there is a father and son conflict considering the political events ofOctober 1956. The son is depicted as someone being manipulated by the „counterrevolutionaries” (by ex-bourgeois people), who being naiv and not experienced believes theenemies of the socialist system. The father tries to convince his son that this is the best world649

for them, but the son is mislead by these social enemies. The teaching of the play is obvious,
what happened in October 1956 was that ordinary people, supporters of the political system
had been manipulated by marginal, anti-socialist forces. The play was written only a couple ofmonths after the events, and it served as an apology for the foundation of the Kádár-regime.
Though it had rarely been produced, it was part of a secondary school drama anthology for
decades entitled, Contemporary Hungarian Drama, published for almost a dozen of times. Whichmeant that the poor quality of the play did not match with its proposed political influence.

AbsurdThe most significant Hungarian post-Stalinist playwright, István Örkény (1912–1979)
repeatedly returned to the period of the 1950s in his late dramas during the last decade of his
career. His last play, Scenario (Forgatókönyv, 1979) takes place in the Budapest Great Circus,
and it renders the blackest picture of history’s circus performances: the mock trials during theStalinist terror. The play gives an idea of the political and psychological mechanisms of thesetrials. The drama has two parts; in the first, the guests of the Master (a circus magician) arrivefor his benefit performance, and he makes minor will-transmission spectacles. In the second
part the circus becomes a court of justice in which the Master shows „the most difficult
spectacle of his career”, a mock trial of the 1950s. While the scenery of Scenario is based on achange from circus into a court, meanwhile the time is a complicated combination of threehistorical dates of Hungary. The first is 1944, the time of fascist terror and leftist resistance,
the second is 1949, the time of communist dictatorship and show trials, and the third is 1956,
the revolution and fight for liberty.
Relating and identifying the circus and the show trial with each other expresses the
manipulative nature of Stalinist publicity. This manipulation created an immoderate sense offear from „the enemy”, leading to an absurd system of secret-mongering, where everything inconnection with state affairs was declared a secret. This political manipulation madeeverything relative, and everybody could become guilty from one glance to another, as
Barabás becomes a traitor from a national ideal, without any action, only through thespectacles of the Master.
The absurdity of this period is expressed in a short scene of Pisti in the Bloodbath, inwhich a rapid show trial appears. Pisti, the protagonist of the play has three different,
personified characteristics, the Active Pisti, the Awkward Pisti, and the Reserved Pisti. In thesecond part of the play, after the scenes describing the life of Pisti (an everyman) in the
1950s, in the communist era, and after an episode symbolising the 1956 revolution, the three
behaviour-Pisti form a court where Pisti is the culprit. Reserved is the judge, Active is theprosecutor, and Awkward is the defence counsel. In the trial, both the members of the court
and the suborned witnesses, speak double Dutch. At first Pisti protests. „I don’t understand aword. I want an interpreter”, he says. But when he realizes that he is the victim of a show
trial, he goes in terror. „But what’s going on? A trial? What am I supposed to do? What am I
supposed to say? What do you want of me? (Suddenly he exclaims.) I’m innocent!” At the endof the scene, „five claps of the rattle – five shots – are hard off,” – similar to the closing sceneof Scenario, in which a volley is heard off. The major difference between the two executions
is that while in Pisti the protagonist is murdered several times, he always rises again, while
Barabás is dead at the end.
Örkény’s plays describe the 1950s as an absurd period, an absurd political regime and an
absurd social system.

650

TabooBorn in the 1940s, a new generation of writers entered the literary scene in the 1970s in
Hungary. After a few novels and short stories major representatives of the generation Péter
Nádas (1942), Géza Bereményi (1946), György Spiró (1946), Mihály Kornis (1949) turned to
the genre of drama by the end of of the decade. A characteristic motif of their plays writtenthat time was the missing past, missing father, missing hero, missing action, all of which wererelated to the experience of the historical taboo of the 1950s. For this generation the past, theirpast, the past of their father was not available, was not reachable. Young Hungarian drama inthe 1980s reflected strongly on the common generation experience.
Secrets of the past are concealed by a woman (called Mary) who was the lover of the latefather of the young man (nameless) in the two-character play, Encounter (Találkozás, 1979)
by Nádas. During the ritual Mary calls the dead father by narration to introduce him to hisson. He was a lawyer of the mock trials in the fifties after which he committed suicide.
In Bereményi’s Halmi, or The Prodigal Son (Halmi vagy a tékozló fiú, 1979), which is aparaphrase of Shakespeare’s Hamlet, the father fled the country after the 1956 revolution. In
the present of the play (Budapest, 1970s) the real father comes back, making efforts to get intouch with Halmi, but the relationship leads to a disaster.
Similar motifs appear in Kornis’ Alleluia (Halleluja, 1980) in which the 30 years old,
infantile hero is waiting for his father throughout the play; and in Spiró’s Chicken-Head(Csirkefej, 1985) in which a similar situation appears, when an adolescent boy gets three days
off from a state educational institute, and back home he tries to meet his father who refused tobring him up.
Factual background of the missing father, missing past motive is that for this generation
this part of Hungarian history was not visible and understandable. The generation of thefathers participated the 1950s on one of the two sides, they were either the oppressors or the
oppressed. For this involvement they kept silent, and they had no chance to communicate thispast, because the Kádár-system was based on this historical heritage. There was a paradox in
the official propaganda and communication about the 1950s in the Kádár regime. Hungary as„the happiest barrack”, the example of „goulash communism” and „refrigerator socialism”
officially declared a distance and a cut from the darkest period of the 1950s, with Stalinism,
but on the other hand, in ideology and political means it was the follower and practitioner of
totalitarian dictatorship.
The deepest secret of the Kádár-system was the conditions of its birth. János Kádár wasmember of the revolutionary government of Imre Nagy, but he betrayed them and joined theSoviets who made him leader of the „new” period. To legitimate his power he had to execute
Imre Nagy and his partners. The Kádár-system was born from a crime which made both sides,the „criminals”, and the victims keep silent about this origin. One must not forget, that thiswas a totalitarian system with no democracy neither in politics nor in publicity. The best thinga parent could have done to his children to protect them from attacks from the party or thesecret police was to keep silent about certain issues. Like what happened in October 1956.
The generational experience, which took the form of a dramatic motive appeared simultaneously in three major plays within a theatrical season, and several others within a couple ofyears. Though each play handles the motive of the missing father differently, with various
dramatic functions, there are some common or related elements in this feature. In the focus ofthese plays there is a search for relationship, which comes either from the son (Encounter,
Alleluia, Chicken-Head), or from the father (Halmi). The direct purpose of this search for651

connection is primarily for the quest for individual identity, not for historical or politicalknowledge. The plays give example of partial or unsuccessful connections. There is a
generational gap, sons and fathers do not know each other, there is no understanding, nointimacy in their relationship. The efforts of making contact appear in the plays via mediation.
Lebovics, protagonist of Alleluia spends al his time with his grandfather, making frequent callto his parents to make them rush home. When in the last scene the father arrives with apacked luggage of jeans, shirts, and other Western goods (this is the seventies with the lack ofgoods), the son becomes frustrated because the presents, the objects replace emotions andunderstanding. This is not the past, but the disillusioned present of consumption. The fathers
had forgotten the past (including the 1950s), and they try to enjoy the benefits of „goulashcommunism”.
In Encounter the father-son relationship is by definition only indirect as the father is dead.
The effort of the young man to know something from the lover of his father about his parent
does not build up a relationship, but it fulfils the emotional need of creating an image of thefather. This image is ambivalent, for the father stood on the wrong side, but by committing
suicide he declared his criticism of the system.
In Halmi it is the father who returns from his immigration to Budapest to meet his 18 year
old son. But in this case it is the son who refuses to develop a real relationship with his lostand unknown father. It is too late for him. He is totally disillusioned, he does not want togrow up (he is just to finish high school), and he does not want to integrate into the adult,
corrupt world (similarly to Holden Caulfield in Salinger’s novel). By the end Halmi’s father
dies in an accident, and Halmi is choked to death by an insane who is the look-alike of his
father.
There is a tragic or sorrow outcome in these plays written at the turn of the 1970s and1980s. They suggest that the young generation have no real chance to know the hidden past.
The fathers are either dead or they keep silent, or they are incapable of clear communication.
A decade before the collapse of the socialist system it seemed that there was no way to dig thepast, to meet the maculate conception of the regime. And at that time it seemed that both this
impossibility and the political system were to be eternal.

Criticism
Together with the young generation of playwrights a group of theatre directors brought a newattitude towards the 1950s, when in the 1980s they attacked the official political view of the1956 events.
János Ács’ production of Peter Weiss Marat/Sade in the theatre of Kaposvár in December
1981 was the first public gesture to evaluate 1956 as a revolution. This was most directly andobviously expressed by the final scene of the performance in which the picture of Corvinsquare was projected on the stage curtain, where the heaviest fights had taken place in
Budapest in October 1956, and where the centre of the revolutionaries was located. (Theproduction won first prize at the 1982 BITEF in Belgrade.) It had been one of the longest
running productions of the theatre of Kaposvár, having been on their repertoire for almost a
decade. Although the theatre had been attacked by politics, and once even the that time
Minister of Culture, Béla Köpeczi Wrote an article against the production, censorship did not
go so far to prohibit the performance of the play. Kaposvár theatre in the seventies was aplace of pilgrimage for students and intellectuals. Its artistic quality went beyond the „deadtheatre” (Peter Brook) of Hungarian professional companies. Marat/Sade was not only one of652

the best of these productions, and it was not only about the 1950s, but it also was about thenature of revolution, about such conflicting views as hedonism and asceticism, individual
versus community. These have been significant issues for the intellectuals of the time, whichin the show had been linked to the reinterpreted image of 1956. Though many people in theaudience had no idea or knowledge about the Corvin square picture, or the direct comparison
between the French Revolution and the Hungarian Uprising, the atmosphere of theperformance gave more than just a theatrical experience. When the last song has reached its
peak, the company have collapsed on the stage, lying dead. The Speaker/Narrator stood above
them holding a cube stone in his hand. His trembling shoulders and his cry expressed the pain
above the defeat of the revolution of 1956. By the loss of this uprising, the life of the
Hungarian nation never could become the same again. Instead of building a democracy, thenation had to fall back for decades into the system of „existing socialism”.
Deconstruction
András Jeles, the first Hungarian post-modern director founded a semi-professional theatrecompany, called The Monteverdi Wrestling Circle in the early 1980s. With them he produced
Imre Dobozy’s play, the Windstorm, under the new title Dramatic Events in 1985. This was not
the performance of Dobozy’s play (although the words of it were spoken by the actors), but it
was exposure of its emptiness, its lies, and its manipulative nature. By this reinterpretation Jeles
demonstrated the inhuman and false nature of the communist system and its official art.
The production had no obvious political reference, though the dissemination of Dobozy’s
play, and the distraction of words from actions, gestures and mime signalled the bizarre
emptiness of the original play. The dramatic instructions were whispered into a microphone
by a mannequin dressed in black suit, as if she were reporting an ongoing fashion-show, or
broadcasting a performance. The rural characters were dressed in rags, they spoke a sort ofrecitative which was more like singing than speaking. As in Dobozy’s play there are no realhuman relations, no system of connections, so in the production of Jeles there was no
relationship network set up either. The production had rather an opera-like feature. The
movements of the characters were static, either repetitive or very slow. The props included
red star, agricultural tools etc.
Because of its style the production have not reached the professional, official publicity. It
had been performed at alternative places in front of a „sub-cultural” audience. The production
had an „oral” advertisement among intellectuals. Neither the theatre professionals, nor critics
could approach the production authentically. But its aesthetic, theatrical and political importance had soon been realized. Jeles, a post-modern film and theatre director had contributed
significantly to the reinterpretation of the 1950s by this special production.
Distance
For the 40th anniversary of the 1956 revolution the theatre of Kaposvár announced a thematic
drama competition to commemorate the historical event. Some thirty playwrights took part inthe competition. Although such a thematic competition is not necessarily stimulating, in thiscase we have a couple of significant plays produced in the last years of 20th century. Abouthalf dozen plays have been produced in the past couple of years, the first ones soon after theannouncement of the awards. The first price went to Kornél Hamvai (1969) for his The
Shooting Party (Körvadászat, 1996), which was produced at Kaposvár in the 1996/97 season.

653

Hamvai’s play has three acts. The first take place in 1949, when at a shooting party acommunist party-secretary shoots the leg of one of his comrade by accident. At the end of theact the shooter will become sentenced to death in a show trial. (The first shot.) In the second
act during the hunting season a young party worker imitates the deer. Then we see him being
imprisoned where he hangs himself. (The second victim.) The third act happens during the hot
autumn of 1956, the revolution, where on the „national hunting”, the comrades shoot eachother. (Several victims.) The play demonstrates, that the communists themselves shot more of
their comrades during the fifties, than wild animals they shot during their shooting parties.
Hamvai uses the hunting/shooting as a metaphor to express the essence of the 1950s. He
reflects the period without any political or ideological statement, and he uses the theatricalfeatures of the political life of the 1950s to make the story more theatrical. The historical viewof the play demonstrates that in any epoch the same social-political mechanisms work.
Different in quality, but common in basic forces.
In Spiró’s Quartet–which awarded third prize and was produced in the Third Theatre(„Harmadik Színház”) in Pécs–a stranger rings the bell of a retired couple living in the blockof flats in Budapest. The Guest says that he came back from the US just for their sake. He
used to live in the neighbourhood of the old man, who saved his life by warning him at the
beginning of 1957 that the man was on the black list and should flee the country to avoid
prison. Guest and host hardly new each other, they were just playing sometimes together, so
the guest is really grateful. After these decades of immigration he wants to thank the old man
for what he did in 1957.
The Wife first thinks the Guest is an insurance agent, than she suspects an undertaker inthe well-dressed man. The host, the Father does not recall, even believe the Guest’s story. He
looks at the photos, and listens the story, but they do not convince him that he was involved insuch a situation. He starts to fear that the Guest wants to draw them into something. The Wife
has no idea about the whole situation, she returns to her idea that the Guest is an insurance
agent. When she hears that the Guest is divorced she starts recommending her daughter, wholater arrives.
The Guest has been in Budapest for a couple of weeks already searching for his saver indifferent offices. The daughter comes and she understands the purpose of the Guest’s visit,that he want to thank them financially the Father’s help. The daughter tries to convince the
Guest to invest his money in Hungary, and she declares her readiness to accept everything, aliaison (or a marriage), a car, a credit card, a visit to the US.
The Father, who spends his days watching Eurosport, and with copying articles from theparty daily of the 1960s onwards, becomes more and more hostile with the Guest. Who starts
to realize that he had arrived with a misconception, and who finally leaves giving nothing to
the family. The Father returns to Eurosport, the Mother to knitting, and the Daughter to blame
her parents for missing this once in a life-time opportunity to make their fortune.
The proof that the issue of the 1956 revolution is not out of date is the recent premier of abrand new play by András Papp and János Térey, entitled Catacombs (Kazamaták, 2006)
produced in Katona József Theatre, Budapest. The play is a poetic chronicle of the 30th ofOctober 1956, the attack of the communist part headquarters at „Köztársaság tér” (Republic
Square), searching for the catacombs, underground prisons, to set free those people believed
to be there.
These recent plays written and produced in the last decade leave the political approach of
the 1950s and 1956 behind. The epoch in these plays is not covered by political manipulation.
The facts/events are available, they are part of public communication. There is no need tooverestimate the significance of certain facts or events. In the past decade, after the collapse654

of the socialist system, the 1950s had become part of the normal historical approach. They areneither exaggerated, nor suppressed. Through half a century of political and artistic struggle,
the 1950s have become a decade, which is not more special or significant of Hungarian
history, than any other decades, than any other periods of this nation’s past. This distancemakes it possible to approach the period not with emotional drives, but with objective
analysis.

655

PAKSA KATALIN
A pentatónia mint identitás-hordozó a magyar zenében
A zenének – erős emocionális hatása miatt – különösen nagy szerepe van az önazonosság
megélésében és kifejezésében: abban, hogy az ember mint társas lény, környezetébe önmagát
vállalva beilleszkedjék. Az identitás családokon, kisebb és nagyobb közösségeken belülöröklődik ismeretként, gyakorlatként, ízlésként. Ezzel párhuzamosan a 18. század végétől
kezdve különféle tudatos – művészi, tudományos, politikai – törekvések és technikák jelentkeztek az identitás megkonstruálására és elfogadtatására, esetleg annak elutasítására.
A 19. századi magyarországi dalgyűjtemények összeállítói általában öntudatosan vallották
munkájuk nemzeti értékét, hiszen – mint Mátray Gábor írta – „Ezen énekek valóságos fenntartói a nemzeti karakternek”. Sőt úgy tartották, például Mindszenty Dániel, hogy a népdal
egyszersmind „kalauzúl szolgálhat idővel azoknak, kik eredeti daljátékot muzsikára tenniszándékoznak”.1928 A kortárs zeneszerzők műveiben azonban nem a népdal, hanem averbunkos és a népies műdal jelentette a magyarság hangját, és a hallgatóság – mind a hazai,
mind a külföldi közönség – így is értelmezte. A 19. századi elegyes tartalmú „népdalgyűjteményekbe” – ismert és ismeretlen muzsikusok szerzeményei, idegen és magyaros dalok
mellett – számos népdalt is lejegyeztek. Főként a korízléshez közelebb állókat részesítettékelőnyben: a műzenei eredetű vagy a környező népektől hozzánk került dallamokat, melyek
nem túl régen kerültek be a falu zenei életébe – vagyis a tágabb értelemben vett népdalokat.
Jóval kevesebb figyelmet fordítottak a paraszti hagyomány zenei alaprétegét képező, szűkebb
értelemben vett népdalokra, melyek hangnemét a 19. századi zenészek zavarbaejtően
különösnek találták, és a „furcsaságokat” igyekeztek a kottákban kijavítani, a zongorakíséretben enyhíteni. A század kottás forrásainak tömegében ezért elenyésző kisebbségben és rejtve,
mintegy álruhába öltöztetve húzódnak meg a pentaton népdalok.
Bartalus István 1896-ban publikálta nagyszabású sorozatának, a magyar népdalok egyetemes gyűjteményének utolsó, hetedik kötetét. Éppen tíz évvel később egy méretében jóvalszerényebb, jelentőségében azonban döntően más szintű kiadvány látott napvilágot Magyar
népdalok címmel, melyben két fiatal zeneszerző – Bartók Béla és Kodály Zoltán – húsz népdalt adott közre zongorakísérettel. Mindössze egy-két éve kezdtek csak népdalt gyűjteni, nem
volt még tudományos áttekintésük a magyar népzenéről, de a felfedezés katartikus élményét
szinte azonnal meg akarták osztani a magyar társadalommal, hogy a dalok „elfoglalják az őketmegillető helyet... nyilvános zeneéletünkben.” A felfedezés lényege pedig az – mint az előszóban olvasható –, hogy „másféle ‘magyar népdal’ is van a világon, mint a ‘Ritka búza’ és az‘Ityóka-pityóka”,1929 vagyis hogy a népies dal, a nóta nem azonos a népdallal.1930 Amitől tehát
a 19. századi zenészek idegenkedtek, egyebek mellett valószínűleg éppen a szokatlan hangsorok kelthették föl a fiatal közreadók figyelmét. Válogatásukban a modern dúr hangsort
1928

PAKSA Katalin, Magyar népzenekutatás a 19. században. Műhelytanulmányok a magyar zene
történetéhez, MTA Zenetudományi Intézete, Budapest, 1988,103, 22.

1929BARTÓK Béla–KODÁLY Zoltán, Magyar népdalok, Rozsnyai, Budapest, 1906. (továbbiakban
BARTÓK–KODÁLY, 1923) és KODÁLY Zoltán, Visszatekintés I–II, szerk. BÓNIS Ferenc, Zeneműkiadó, Budapest, 1964, I., 10. (a továbbiakban: Visszatekintés)

1930

Megjegyzem, a közreadás izgalmában azért egy nóta is becsúszott a válogatásba, az „Utca, utca, ég
az utca” kezdetű Szentirmay-dal; ez is mutatja az eligazodás nehézségeit.

656

mindössze egy dal képviseli, a többi dal hangsora pentaton, dór, eol, fríg, mixolíd.1931 Az
egyetlen tiszta pentaton dal – az „Elindultam szép hazámból” – a kötet élére, kitüntető
jelentőségű helyre került. Vajon miért? Hiszen csak később figyelnek föl a pentatóniára, és
további kutatómunka eredményeképpen ismerik föl e hangsor jelentőségét, őstörténeti
összefüggését...
Bartók és Kodály érdeklődésük-képzettségük miatt a népdalt elsősorban mint zenét
vizsgálták. Dallami, ritmikai, strukturális jellemzőkben gondolkodtak, és tapasztalták, hogy anépzenének ezek a sajátságai nagymértékben eltérnek a műzenei tanulmányaikból ismert
klasszikus nyugati zenétől. Gyűjtőútjaikon olyan ismeretlen, „új” zenei anyaggal találkoztak –mégpedig a társadalom legalacsonyabb néposztálya körében –, amelynek hangzásvilága segítette őket a korszerű hangnemi megújulásban,1932 a német romantikával való szembefordulásban. A pentaton népdalok hangja pedig egybecsengett a modern európai zenével, Debussyműveinek Távol-Kelettől ihletett pentatóniájával.
Az ötfokúság Bartók és Kodály számára kezdetben nem tudományos probléma, hanem
közvetlen tapasztalat, ami a néphagyomány tarka sokféleségéből eleinte mintegy véletlenül,
aztán pedig egyre erősebben ragadja meg figyelmüket. Bartók 1907. július 14-én Csíkrákoson
kelt levelében beszámol fiatalkori szerelmének, Geyer Stefi hegedűművésznőnek a szállás ésétkezés körüli nehézségekről, majd így ír: „Csak az az öröm kárpótol mindezekért a mi abban
telik, hogy saját füleimmel hallom azokat a különös hangú balladákat, melyek mint egy régletűnt kor költészetének maradványai vannak gyűjteményeinkben... Bizonyos megrendültséggel hallgatom, ha egy-egy vénasszony reszkető hangján rázendít erre az ősi dalra” – és itt A
nagy hegyi tolvaj balladát idézi kottával, majd további négy dallamot. Utána folytatja: „Mi aközös sajátságuk ezeknek a melódiáknak? (Milyen hangsor?!) Ugyebár ez a hiányos hangsor,
amely hasonlít az ős-kínai hangsorhoz. Rövid egy heti gyűjtés után 6 ilyen különös melódiát
szedtünk össze...1933 Ha még találnánk vagy 15 ilyet, akkor hajlandó volnék föltételezni, hogy
ezek ős-székely melódiák. S ez meglepő fölfedezés volna. Alig pár napja, hogy ez eszembeötlött, s csak ugy frissiben hirül adom.”1934 Bartók csíki gyűjtőfüzetébe, az éppen lejegyzett
dalok közé le is kottázta az éppen felismert ötfokú hangsort.1935 A történet folytatásáról
Kodálytól értesülünk: Bartók Csíkból „oly tömegű dallammal jött vissza, hogy a magam
egyidejű északi leleteivel egybevetve egyszeriben világos lett ennek az addig észre sem vetthangsornak alapvető fontossága. Mégis egy évtizedet vártunk, gyűjtve-vizsgálva a további
adatokat, míg jónak láttuk nyilvánosságra hozni e felfedezést.”1936
1931

A gyűjtemény dalainak hangsora: Tiszta pentaton: 1. Pienhangos pentaton: 3a, 7, 14, 17, 19. Dór:
4a – pentaton fordulatokkal, 9 – pentaton I. sorral és pentaton fordulatokkal, 16 – pentaton IV.
sorral, 18. Eol: 3b – pentaton fordulattal, 5, 6 – pentaton fordulatokkal, 8, 13, 20 – pentaton fordulatokkal és pentaton IV. sorral. Fríg: 11, 12. Mixolíd: 2, 4b – szó végű dúr hexachord, 15. Dúr: 10.

1932

1923-ban keletkezett Önéletírásában Bartók azt írja, hogy a „parasztzenék tanulmányozása azért
volt számomra döntő jelentőségű, mert rávezetett arra, hogyan függetleníthetem magam teljesen az
eddigi dúr–moll rendszer egyeduralma alól. Mert a gyűjtés útján nyert dallamkincs túlnyomó éséppen legértékesebb része a régi egyházi hangnemekben, vagyis a görög és bizonyos még
primitívebb (pentatónikus) hangnemekben mozog...” Bartók Béla összegyűjtött írásai, közread.
SZŐLLŐSY András, Zeneműkiadó Vállalat, Budapest, 1966, 9–10. (a továbbiakban BÖI)

1933

A gyűjtésben Bartók munkatársaként Bodon Pál is részt vett. Vö. M. Bodon Pál 1907. évi Csík
megyei népzenegyűjtése, szerk. ITTZÉS Mihály és OLSVAI Imre, Kodály Intézet, Kecskemét, 2001.

1934BARTÓK Béla, Briefe an Stefi Geyer 1907–1908, Paul Sacher Stiftung, Basel, 1979.

1935

Rögtön utána a Kádár Kata pentaton ballada szövege következik (BARTÓK–KODÁLY 1923, 113).

1936KODÁLY Zoltán, A folklorista Bartók, 1950, in Visszatekintés II. 452.

657

Az alkotóművészt azonban nem kötelezi a tudományos óvatosság. Bartók operája, az
1911-ben komponált A kékszakállú herceg vára a legelső prozódiájában is magyar opera,
melynek már első perceit hallgatva kiderül, hogy a szerző gyökeresen szakított a romantikus
magyar operai hagyománnyal. A halk, titokzatos kezdő ütemekben ugyanis ereszkedő
pentaton dallam szólal meg mély vonósokon, mintegy emblémájaként a magyar ötfokú
dallamosságnak és az új magyar műzenének. Ez a komponált dallam egyúttal ősi, közösségi
dallammodell művészi megsejtése, minthogy rokonítható a 25 évvel később fonográfra vett„Röpülj, páva, röpülj” kezdetű népdallal.1937
Amiként a 20. század tízes éveiben a nagyközönség a népies műdalt érezte sajátjának a
népdal ellenében, és még hosszú küzdelembe került a parasztdal elfogadtatása akár a zenébenműveltebb polgárság köreiben is,1938 úgy a szakavatott zenekritikus is eleinte értetlenül viszonyult az új magyar műzenéhez. Bartók operája komponálásának évében írta le a közvetkező
mondatokat: „...azt merném mondani, hogy a magyar ‘kritikus’-hoz közelebb van a nyugateurópaiak megszokott dúr-molljain és kromatikáján felépülő furcsaság, mint egy egyszerű
ősszékely dallamnak ázsiai ‘rettenetessége’. Mentsen isten attól, hogy egy ősmagyar dallamot
befogadjon a fülünk, hiszen akkor tönkre menne a zene, összedőlne a világ! Csak mindig aszokott sablont, csak semmi újat.”1939
A népzene felfedezése és a modern művészi zene tehát vélemények, illetőleg voltaképpen
a vélemények hátterét alkotó identitások ütközését váltotta ki, miközben a tudományos
kutatás egyre megalapozottabb eredményeire építhetett. A pentatónia jelentőségének tudományos „nyilvánosságra hozása” Kodály Ötfokú hangsor a magyar népzenében (1917–1929)című tanulmányában1940 történt meg: „Hogy az ötfokú hangsor, annyi régi nép, talán minden
népek zenéjének kezdete: nálunk is él és virágzik, 1907 óta tudjuk, mikor Bartók Béla először
talált nagyobb tömegben efféle dalokat a Székelyföldön” – írta 1917-ben. A tanulmány 1929es változatának végén Kodály már szűkítette a kört: „...míg egyrészt a szomszédnépek
népzenéjében nem találjuk, vagy legalább nem oly alapvető tüneményképpen mint nálunk,másrészt a rokon népek zenéjében is van nyoma. A magyar nyelvhasonlítás útját követni és
rendszeres dallam-hasonlításba bocsátkozni ma még alig lehet, mert a rokon népek zenéjéről
igen kevés megbízható feljegyzés áll rendelkezésünkre. De nem tekinthetjük véletlennek azt
az egyezést, amelyet Bartók könyve Appendixében közölt cseremisz dallamok, továbbá az
Ilmari Krohn közölte votják és hegyi-cseremisz dallamok mutatnak a mi ötfokú dallamainkkal.”1941 A zenei őstörténeti kutatásokat tehát a magyar népdalokban fölismert pentatónia
inspirálta, ez irányította a kutatói figyelmet népzenénk keleti kapcsolatainak lehetőségére. Amit
Kodály „Bartók könyve”-ként emleget, az A magyar népdal című első tudományos összefoglalás
1924-ből,1942 melyben Bartók elkülönítette a népdalok régi és új stílusát, és a pentatóniát a régi
1937

A Magyar Népzene Tára VI. Népdaltípusok 1., szerk. BARTÓK Béla és KODÁLY Zoltán, sajtó alá
rendezte JÁRDÁNYI Pál és OLSVAI Imre, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1973; A Magyar Népzene
Tára VII. Népdaltípusok 2., alapította BARTÓK Béla és KODÁLY Zoltán, JÁRDÁNYI Pál rendszerében szerk. OLSVAI Imre, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1987, 414.

1938

A népdalt „Magasabb ízlésű, német zenekultúrában élő zenészközönségünk érdekes egzotikumnak
elfogadja, de tőle fölmelegedni nem bír. Erre előbb zenében is meg kellene tanulnia magyarul.
Tragikus szimbóluma szétszakítottságunknak, hogy némely műveltebb magyar is idegennek nézi.
Mint mikor az elszakadt gyerek nem akar apjára ismerni.” KODÁLY Zoltán, A székely népdalról,
1919, in Visszatekintés I. 19.

1939

Bartók Béla, A magyar zenéről, 1911, in BÖI 610.

1940

Visszatekintés II., 65–75.

1941

KROHN, Ilmari, Sammelbände der Internationalen Musikgesellschaft III., 1901–1902.

1942BARTÓK Béla, A magyar népdal, Rózsavölgyi és Társa, Budapest, 1924.
658

stílus ismérveként tárgyalta. Ugyanitt a kvintváltó szerkezetet is ismertette mint sajátságos, amagyar parasztzenére különösen jellemzőt és (jegyzetben) megemlítette a cseremisz pentaton
dallamok hasonló felépítését. A könyv végéhez csatolt három cseremisz dallam Yrjö Wichmannné fonográfos gyűjtéséből való, Bartók saját lejegyzésében közölte őket a következő megjegyzéssel: „A dallamok hangsora ugyanaz a pentaton hangsor, amely a régi magyar stílusra jellemző.”
Mintegy Bartók fölvetését folytatta Kodály Sajátos dallamszerkezet a cseremisz népzenében című tanulmánya 1934-ben,1943 melyben már nagymennyiségű összehasonlító anyagra
alapozhatta vizsgálatait: „Négyszázon felüli a kiadott cseremisz dallamok száma.”1944 Kodály
saját gyűjtőtapasztalatainak, valamint Vasziljev és Kljucsnyikov lejegyzéseinek fényében
felismerte Lach lejegyzéseinek hibáit, melyek az osztrák zenetudós számára idegen zenei
anyag megértésének nehézségeiből, de a fogolytáborban való gyűjtés körülményeiből is
fakadhattak. Megállapította, hogy a cseremisz dalokban a pentatónia tiszta, a magyarban
viszont meglehetősen gyakori az idegen (pien) hangok megjelenése – újabb hatások eredményeként. Szorgalmazta a komoly tudományos igényeket is kielégítő helyszíni gyűjtéseket,
hiszen „valószínű, hogy minél jobban megismerjük a keleti rokon népek zenéjét, annál több
kapcsolatot találunk benne a magunkéval”.1945
Kodály A magyar népzene című összefoglaló tanulmányában már cseremisz, csuvas,
nogáj-tatár dallampárhuzamokat sorakoztatott föl „ötfokú dallamaink keleti eredeté”-nekbizonyítására 1937-ben. „Mi következik a felhozott egyeztetésekből? Egyes zenei alapelemek
egymástól távol élő, különböző népeknél érintkezés nélkül is hasonlókká fejlődhetnek... De
már a dallamszerkezet, frazeológia, ritmus ily feltűnő, lényegbeli egyezése nem lehet véletlen.
Itt már érintkezést, vagy közös forrást kell feltenni.” Az efféle dallamokat „a magyarság nyelvével együtt, ősi örökségként hozta magával régi hazájából... S amint nyelve, bármennyire
változott, alapjában ugyanaz maradt: úgy népzenéje máig az onnan magával hozott alapokon
nyugszik.”1946 Kodály a kérdést mindazonáltal nem tartotta lezártnak, és éppen ezért szorgalmazta a rendszeres, helyszíni kutatásokat és az összehasonlító vizsgálatok kiterjesztését,melynek eredményeként A magyar népzene újabb kiadásaiban a dallampárhuzamokat továbbiösszevetésekkel egészíthette ki.
A rokonnépi anyag feltárása új szakaszba lépett, amikor Kodály mint a Magyar Tudományos Akadémia Népzenekutató Csoportjának igazgatója, tanítványát, Vikár Lászlót elküldte a
Szovjetunióba a már terepismerettel rendelkező Bereczki Gábor nyelvész kíséretében.
Munkájuk a leningrádi Puskin Ház Fonogram Archívumában kezdődött, majd a cseremiszeknél folytatódott, illetőleg más rokon- és törökös népekre is kiterjedt. 1957 és 1979 között
cseremisz, mordvin, votják, illetőleg csuvas, tatár, baskír népzenét gyűjtöttek, majd gyűjtésüket szakszerű lejegyzésben, angol nyelvű tanulmány kíséretében vaskos kötetekben jelentették
meg.1947 Gyűjtésük nyomán szükségessé vált a magyar népzene őstörténeti kérdéseinek
1943

Visszatekintés II., 145–155.

1944

Krohn, Vasziljev, Kljucsnyikov, Lach publikációiban.

1945

Visszatekintés II., 154.

1946KODÁLY Zoltán, A magyar népzene, (1937), in A magyarság néprajza. A 3. kiadástól példatárral,összeáll. VARGYAS Lajos, Zeneműkiadó, Budapest, 1952, 37. Az 1969-es 4. kiadás lapszámaira
hivatkozunk. (A továbbiakban: KODÁLY 1969.)

1947VIKÁR László–BERECZKI Gábor, Cheremis Folksongs, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1971; VIKÁR
László–BERECZKI Gábor, Chuvash Folksongs, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1979; VIKÁR László–
BERECZKI Gábor, Votyak Folksongs, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1989; VIKÁR László–BERECZKI
Gábor, Tatar Folksongs, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1999. Lásd még: VIKÁR László, A volgakámai finnugorok és törökök dallamai, MTA Zenetudományi Intézete, Budapest, 1993.

659

újragondolása, a keleti kapcsolatok tudományos értelmezésének finomítása.1948 Munkájuk
jelentősége azonban túlmutat a magyar vonatkozású összehasonlító vizsgálatokon, és átfogó
ismereteket közöl a nemzetközi etnomuzikológia számára. A gyűjtésekből hangzó kiadványok
is készültek. „Volga-kámai finn-ugorok és törökök dallamai” címmel a Hungaroton Classic
jelentetett meg összeállítást 1996-ban.
Kodály elgondolása szerint „A régi dallamokban nyilatkozó, töretlen ősi magyar lelket
fenntartani, ahol bágyad, felfrissíteni: ebbe az egy tennivalóba sűríthető a magyarság
fennmaradásának egész problémája.”1949 Az idézetből kitűnik, hogy Kodály a két világháború
közötti időben a társadalom identitás válságát1950 kívánta orvosolni a kóruskultúra fejlesztésével, később pedig, az 1950-es években, a „legyen a zene mindenkié”1951 cél megvalósításával,hogy pedagógiai koncepcióját nemzetmentő programnak tekintette. A zeneoktatást a zenei
anyanyelv, a népdal elsajátítására alapozta, mégpedig – pedagógiai műveit áttekintve nyilvánvaló, hogy – elsősorban és mindenek előtt a pentaton népdalra.
1937–1942 között készítette a „Bicinia Hungarica” című kétszólamú énekgyakorlatait. Az
I–III. füzet döntő többségben magyar népdalfeldolgozás, illetőleg néhány annak stílusában
komponált dallam, a IV. füzet rokonnépi dalok feldolgozása. Az első füzet utószavában
Kodály leszögezte: „...legfőbb ideje, hogy mélyebben szántsunk a magunk földjén: hogy
zenei anyanyelvünket gyökeréig ismertessük... Csak az ötfokúságban jobban elmélyedve
juthatunk közelebb a magyar népzene remekeihez, melyek még mindig idegenkedést
keltenek...”1952 A II. füzetben pedig mintegy a magyar népzene múltját is megidézte, amikor a„Nincsen apám, nincsen anyám” kezdetű pentaton-kvintváltó dal feldolgozását annak cseremisz változatával egészítette ki.1953 A IV. füzetben a két diatonikus finn dal mellett az összes
többi pentaton cseremisz dal Lach és Vasziljev gyűjteményéből. Az 1950-es években azállami zeneiskolák szolfézsoktatásában széles körben használták a „Bicinia Hungarica”
füzeteket. Jellemző azonban, hogy a IV. kötet akkori kiadásai megcsonkítva jelentek meg,kihagyták belőlük az első finn dalt vallásos szövege miatt, és az elvi jelentőségű, „Juliánusz
nyomában” című előszót sem közölték. Ebben Kodály a magyarság keleti kapcsolatainak –melynek öröksége a pentatónia – nemzetmegtartó erőt tulajdonít: „Néhány dallam ma isegyformán szól a Duna és a Volga mentén, másfélezer esztendő és háromezer kilométertávolságán keresztül. Mit üzen nekünk ez a zene? Azt, hogy addig élünk, míg nem feledjük,
mik vagyunk.”1954 Nehéz időkben, 1942-ben írta le Kodály ezeket a mondatokat, az ötvenes
1948

VARGYAS Lajos, A magyarság népzenéje, Planétás, Budapest, 2002, 262–273.

1949KODÁLY Zoltán, A magyar karének útja, 1935, in Visszatekintés I., 55.

1950„...az identitásválság fogalma a társadalmi környezet vonatkozásában intenzíven megélt, alapvető
társas és kulturális disszonanciákat jelenti... A múltban a néprajz is próbálkozott az ellenszer megtalálásával, amikor olyan fogalmak révén, mint nép, hagyomány, régió vagy haza megalkotta az
eredetre és a közösségre vonatkozó hátrafelé forduló vízióit, melyek kapaszkodót akartak nyújtani
a jelen számára...” KOSCHUBA, Wolfgang, Bevezetés az európai etnológiába, Csokonai Kiadó,
Debrecen, 2004, 117, 118.

1951

Visszatekintés I., 7.

1952

Visszatekintés I., 65.

1953

Vö. BERECZKY János–DOMOKOS Mária–OLSVAI Imre–PAKSA Katalin–SZALAY Olga, Kodály
népdalfeldolgozásainak dallam- és szövegforrásai, Zeneműkiadó, Budapest, 1984, 415. (Vasziljev
1923.)

1954

Visszatekintés I., 69. A modern pszichológia mint „az emberi és társadalmi lét egyik lényeges
célját írja le az önazonosságra való törekvést, vagyis azt a kívánságot, hogy azok legyünk, amik
vagyunk.” [Kiemelés a szerzőtől.] KOSCHUBA, i. m., 114–115.

660

években pedig már idézni sem lehetett őket. „A múltat végképp eltörölni” kívánó, orosz
birodalmi érdekeket szolgáló kommunista kultúrpolitika az efféle gondolatokat nem tűrte.
1943-ban jelent meg Kodály „333 olvasógyakorlat” című pedagógiai füzete, 333 rövid,egyszerű, maga komponálta pentaton dallammal. „Ha azt akarjuk, hogy monumentális
népdalunk régi fényét az egész nemzetre árassza – olvasható az utószóban –, elő kell rá
készítenünk a gyermeket, annak rendszerében és szellemében írt, de kis terjedelmű és könnyű
ritmusú dallamokkal”.1955
Közvetlenül a II. világháború után és az azt követő években publikálta az „Ötfokú zene”
füzeteket: zenei olvasógyakorlatokat szolmizációs betűkottával. „Mióta tudom, hogy amagyar gyermek számára az ötfokú zene olyan mint az anyatej, állandó gondom, hogy minél
többet tegyek számára hozzáférhetővé” – világította meg szándékát az I. füzetben,1956 melynek alcíme „100 magyar népdal” (1945). A II. füzet – „Száz kis induló” – saját kompozíció. A
III. füzet „100 mari dallam” (1948),1957 a IV. „140 csuvas dallam” (1947).1958 A IV. füzet
utószavában Kodály elmagyarázta, hogy „Mi közünk a csuvas zenéhez”, hogy a „csuvasgyűjteményeket lapozgatva, itt is, ott is rokon hangokra találunk,” vagyis a csuvas zenéből
saját zenei múltunkat ismerhetjük meg. „Az a kérdés, hogyan állunk inkább helyt a világzenében: egyéniségünk elvesztésével vagy megerősítésével?... biztosabban haladunk a világzene
felé a csuvasföldön át, mintha egyenesen nyugatra mennénk.”1959
A pedagógiai művek-programok áttekintése után ismét a népzenetudományhoz térünk
vissza. Kodály „A magyar népzene” című tanulmányában problémaként vetette föl, hogy „amagyar népzene ugor és török elemeit elválasztani ma még nem tudjuk.”1960 Azóta a kutatás
fontos eredményeket ért el népzenénk ősrétegének vizsgálatában. A régi „törökös” pentaton
stílus mellett feltárult a keleti kapcsolatoknak egy másik, még ősibb vonulata: az obi-ugor
nyelvrokonainkkal való zenei rokonság, amennyiben kiderült, hogy a magyar siratóénekek
kifejezett melodikus és szerkezeti egyezéseket mutatnak bizonyos vogul és osztják hősénekekkel, medveénekekkel.1961 A magyar népzene „ugor rétege” zenei néphagyományunkban
nagy jelentőségű, mert nemcsak a halotti szertartás keretében maradt fönn mint kötetlenszerkezetű recitatív dallamosság,1962 hanem zenei anyaga átformálódott, modernizálódott, és akora újkortól különféle strófikus dallamtípusok is kifejlődtek belőle: históriás- és bujdosóénekek, egyházi népénekek, balladák, szerelemi, pásztor- és táncdalok.1963 A sirató mégsem
1955

Visszatekintés I., 129.

1956

Visszatekintés I., 166.

1957

Vö. BERECZKY János–DOMOKOS Mária–OLSVAI Imre–PAKSA Katalin–SZALAY Olga, i. m., 644–734.

1958

Vö. BERECZKY János–DOMOKOS Mária–OLSVAI Imre–PAKSA Katalin–SZALAY Olga, i. m., 735–871.

1959

Visszatekintés II., 169–170.

1960KODÁLY, 1969, 37.

1961

SZABOLCSI Bence, Osztyák hősdalok – magyar siratók melódiái, Ethnographia (XLIV) 1933, 71–
75.; VARGYAS Lajos, Ugor réteg a magyar népzenében, in Zenetudományi Tanulmányok I.
Emlékkönyv Kodály Zoltán 70. születésnapjára, szerk. SZABOLCSI Bence és BARTHA Dénes,Budapest, 1953, 611–657. és VARGYAS Lajos, A magyarság népzenéje, i. m., 238–260.

1962

Vö. A Magyar Népzene Tára V. Siratók, szerk. BARTÓK Béla és KODÁLY Zoltán, sajtó alá
rendezte KISS Lajos és RAJECZKY Benjamin, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1966.

1963

VARGYAS Lajos, Ugor réteg..., i. m.; VARGYAS Lajos, A magyarság népzenéje, i. m.; DOBSZAY
László, A siratóstílus dallamköre zenetörténetünkben és népzenénkben, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1983.

661

vált identitáshordozó zenei szimbólummá, zenei tulajdonságai ugyanis nem teszik alkalmassáaz efféle szerepre. Archaikus, kis lépésekben mozgó kötetlen szerkezetű recitatív dallama,
diatonikus hangsora „kevésbé karakteres”, mint a nagyívű pentaton dallamoké, diatonikus
hangsora pedig nem tekinthető „sajátosan magyarnak”, hiszen a közeli, környező népek
zenéjében is általánosan ismert.
Ugyanakkor a pentatónia identitáshordozó szerepének jogosultságát a népzenetudományújabb eredményekkel is igazolta, az ötfokú hangsor jelentőségét ma talán még árnyaltabban
látjuk népzenetörténetünkben. A nagyívű ereszkedő pentaton dalok mellett két további ötfokú
stílust tartunk számon: a pszalmodizáló és a kis ambitusú pentaton stílust. Elemző vizsgálatok
pedig kiderítették, hogy a régi pentaton stílus hatást gyakorolt a sirató stílusra, melynek több
típusa pentaton fordulatokat, dallamsorokat épített magába.1964 Sőt a pentaton zenei ösztön
még a 19–20. század fordulója táján is olyan erős volt, hogy az új stílusú népdal kialakulása
során a kezdeti idegenszerű dúr–moll dallamok mellett egyre inkább tért hódított ismét apentatónia, a népies műdalok folklorizációját pedig elsősorban az ötfokúság irányába tettelmozdulások jellemzik.
A nagyívű ereszkedő pentaton népdalok legjelentősebb típusegyüttese az úgynevezett„páva dallamcsalád”, mely egyik variánsáról, a „Felszállott a páva” kezdetű dalról kapta elnevezését. A magyar népzene kritikai összkiadásában e dallam mintegy kétezer (különböző
szövegű) változata két vaskos kötetet tölt meg.1965 A összkiadás-sorozat ezen köteteivelkezdődik a népzene dallamtípusokba rendezett közzététele, a típusok dallamvonalon alapuló
zenei rendszerének kialakításában pedig bizonnyal szerepet játszott az anyag népzenetörténeti
jelentősége, keleti kapcsolatai. A zenei rendszer megalkotója, Járdányi Pál szerint „A pávadallam nem egy a sok közül, de a magyar népzene régi stílusának fő dallama. Mintha a stílus
szíve, magja, központja lenne. Sugárzásának erejét a dallamok százain, ezrein észleljük.
Egyszerű, világos, de sűrített tartalmú dallameszme: valóságos jelképe a magyar népzenének.”1966A „páva dallam” művészi felmutatása Kodály „Fölszállott a páva. Változatok egy magyar
népdalra” című zenekari műve (1938–1939), mely zenei felépítésében, a variációs formában
is a szájhagyomány variatív működését követi. A zenekari mű a falusi emberek ajkán fennmaradt dallamot az egész magyarságnak adja vissza, mint saját lelkének tükrét, Európa
hangversenytermeibe pedig elviszi és képviseli a magyarság sajátos pentaton hangját.

1964

Pl. „A Vidrócki híres nyája” Járdányi 1961, I. 200. típus, „Kiszáradt a tóból mind a sár, mind avíz” MNT X. XCVI. típus, „Édesanyám, de szépen felneveltél” MNT X. CVIII. típus.

1965

A Magyar Népzene Tára VI., i. m.

1966

Járdányi Pál összegyűjtött írásai, szerk. BERLÁSZ Melinda, MTA Zenetudományi Intézete,
Budapest, 2000, 105. Lásd még: VARGYAS Lajos, A magyar zene őstörténete, Ethnographia (XCI)
1980, 1. sz., 1–34, 2. sz. 192–236.

662

MATTI VAINIOMusic, Nationalism and Identity in Finland and Hungary
Music and identity is the chosen theme of this conference. One could ask, why to speak ofidentities, which is closely linked with nationalism, and music at the same time as we arewitnessing an era of internationalisation and globalisation in which the individual nationalities
perhaps no more have the significance they used to have earlier. I was confronted by thisreasoning by an esteemed Hungarian researcher, with whom I discussed recently. This person
was sincerely astonished as I told her about the subject of this conference. „Why on earth
have you chosen such an unnecessary, poor, old-fashioned, if not passed away, and politicallyunbalanced theme for your conference?”
I had to use a broad scope of reasons to show that the concept of this colleague was notcorrect, and did not understand, what the significance of the nationalism and national identity
has been – the concept, which was first pronounced by Johann Gottfried von Herder and thenadopted by the romanticism of the 19th century, what has been and still is the importance ofthe national elements, the national myths, the national idols and even the national icons to thearts and culture in many European countries. If we want, we can understand by national
identities also something, which is politically delicate and confusing, if we interpret it by thenarrowest and worst form of nationalism, it is Chauvinism, which in its time has led to many
political and social catastrophes, to the separation of nations and to the bloody civil wars in
Europe and elsewhere.
However this is only one side of the phenomena. The other side, which we are supposed todeal with in this conference means something totally different. In the music of Finland andHungary it meant the uprising of the national self esteem, awareness of the mythical origin,
the belongingness to a group, which is united by the language, by he past, and by the culture.
The national characteristics in the arts and research were out of fashion for a long time,
which was understandable: the development towards internationalism and globalisation,
which started after the World War II, brought into the focus other phenomena, which had
nothing to do with the nationalistic ideology and which had no interest to define any sort ofidentities of a man. Nationalism like questions of identity were avoided in the discussion, they
had no meanings in the ideologies, which rather aimed at uniting nations than seeking
national separation. But today the situation is totally different: the issues of nationalism havebecome actual, they are discussed and many researchers are basing their researches onnationalistic convention and theories. The issues of nationalism and problems of identities are
given meaningfulness in today’s world, where efforts are being made to unite into unions ofstates (such as EU) into political-military alliances (e.g., NATO), and into many other forms
of integration. In this situation of uniting nations the cultural and political significance of anindividual nation, especially of the smaller nations seems to be diminishing as the last
national symbols are vanishing: for example inside the European Union the creation of thepolitical and economic system means giving up the national currency, which has had a great
symbolic value of Finland (Finnish Mark) being now history, and for Hungary (Hungarian
Forint), which will be history in a due course.
Before analyzing the relationship between music and identity, we must first speak about
the problem, what identity means. Actually, there are no ready made identities, which we
could determine ourselves with. There are rather some phenomenal models, which are always

663

open to historical and synchronous changes. The identities can be separated from geographical localisations. Even if local engagements and emphasis are influencing on the formation ofidentities, they may not combine to those elements automatically. There are no simple
identities, either. On the contrary the identities are complex and indicate liabilities on all thelevels of the human life.
In my recent research concerning the cultural identities in Finland and Hungary, I havebeen using several sorts of sub-concepts of identities, such as national identity, musicalidentity, and hegemonial identity of which the two first are often being used, but hegemonial
identity not so often. In sociological jargon it means an official norm, authoritarian ideology
next to the centres of the power structures. The hegemonial identities are made of different
kind of materials: results of certain selection, sampling and interpretation – very often dependent on different kind of authorities. They are often national of nature, when they have anationalistic role being used in the hierarchies of the inner political societies. A more
repulsive example of this we have in the ideology of Nazism created by Hitler or Communism
by Stalin etc., which are created on the basis of political ideology. In all analyzes of identities
we need to use these concepts as useful tools.
In all cultures music has always played an important role when structuring identities of thefolk. Especially the new nations hankering for their freedom or independence have beencreating most imaginative tools for fighting for their goals. Different kind of art music
creations such as symphonies, symphonic poems, operas, choir pieces etc. – either with texts
or without them – have been harnessed to these objectives to adapt peoples’ minds. In manycases materials of folk music have been worked up into new perspectives in new musicalpieces.
Finland started to gain its independence at the very same time as Hungary did in 1848. The
appearance of Sándor Petőfi occurred at the very same time and same kind of feelings as thefirst performance of the Finnish National Anthem composed by the German born Friedrich
Pacius and written by Swedish speaking national poet of Finland, J.L. Runeberg. The parallel
phenomen in Hungary and Finland is interesting, because both phenomena are related to the„Crazy Year of Europe”. The new Finnish musical culture started to come into existence fromthat moment on, and the force for it became from the Kalevala, National Epic of the country
having first printed in 1835.
The national culture had also its first latent and later public political functions. Arts
assisted in the struggle for the distant cultural and political independence. Finland had
belonged to Sweden until 1809 and after the so-called War of Finland became a RussianGrand Duchy. The language and culture had thus been dominated by Sweden and Russia,
which gave reason to spirit of rebellion. The publishing of the Kalevala and the birth of theFinnish drama in the middle of the 19th century started a vigorous struggle for Finnish
national consciousness. The purpose of this new national culture was to make possible theseparation from Russia, because there were no political, historical, ideological or linguistic
reasons to justify this union. The mythic Kalevala epos with its themes and also many folksongs started to live their own life in the new form: as a music which was used by almost all
the Finnish composers at that time. These were the concrete roots to start to build up thenational identity through art and music. The strategy was great success: all the Finnish society
knew, how to feed the new ideas. The problems were solved in 1917 as Finland became
independent as a result of the World War I. Suddenly there was a great reservoir of Finnish
music, part of which was based on Finnish folk songs, part of which was using theatmosphere or the names of the Finnish mythology. One can say that this is the basis of thegenre of the Finnish music, which was dominant over a half of a century hence. It is anyhow

664

interesting that the nationalism despite of the efforts could not give rise to a new musicallanguage in Finland, as was the case in Hungary.
The history of Hungary resembles in an interesting way the Finnish history in the sensethat also in Hungary there has been a fluctuation of foreign domination: the Turkish rulelasted until the year 1700, after that the Habsburg dynasty was ruling in Hungary as long as
Russia ruled in Finland, until 1918. As in Finland the cultural struggle was started during theso called years of oppression using the poetry of Kalevala and the dramas of Aleksis Kivi, it
was stated also in Hungary that the culture and the language needed badly closer connection
to the people. The national awakening took place simultaneously in both countries and to agreat extend by same means. I shall mention only István Széchenyi, who struggled for the
status of the Hungarian language as J.V. Snellman did in Finland, and Lajos Kossuth, who
insisted upon deeper and faster reforms than were acceptable to the government in Vienna.
The two nations have similarity also in the first performance of their national anthems in avigorous form of a demonstration. Petőfi’s National Song was performed in the very first daysof the revolution, and so was the National Song by Runeberg and Pacius in Helsinki in a
student’s festivity in a time discrepancy of only a couple of weeks in spring 1848. Also in
Hungary the freedom was at first sought through poetry and after the failure they had tostruggle as in Finland.
As a result of the political disturbances Hungary lost her autonomic position in therevolution of 1848–49 as the double monarchy was born. The lost identity was collected since
the beginning of this century in the folk poetry and in the folk songs collected by Vikár,
Bartók, and Kodály, exactly in the same way as in Finland by Lönnrot and Krohn. The resultsof this collection was used by Kodály and Bartók, who build up a new national Hungarian
language of music. Here is the concrete difference as regards Finland.
In the Finnish arts the golden era was born. This period is certainly the most significant inarts history. Folk melodies and poems were collected by Lönnrot and his followers and they
were used in creative work. A lot was going on also in the music, and Sibelius was by nomeans the only significant composer. There were several composers in addition to him, whodraw their inspiration from the Finnish folk tradition, from the Finnish myths. But what is leftof this music in Finland, which was composed on that time? Not much.
There has been created recently a new, interesting theory to describe this situation. We cancall it colonialism of music. It is an imperialistic view to describe the situation, which realized
for example, when the Austrians were colonizing the Hungarian culture/music during the
double monarchy, when Russia or Sweden were colonizing Finnish culture/music, when we
Finns were colonizing the Karelians or Baltic Finnougrian nations etc.
How do nationalism and patriotism react on this? At the first stage there are positive
forces, but in the colonial situation the aggressive nationalism changes to a negative
phenomena. All these processes must be seen as a background of national idols or icons.
I wanted to show that nationalism is possible to understand from very many theoreticalpoints of view. Therefore we may say – when new fresh theories are made of it – that nationalism and identities of folks are actual, new and fresh concepts of handling and analyzing
material of cultural heritage of nations of today. The cultural colonialism is one of them,which may open new ways in understanding e.g., musical nationalism of Finland andHungary.

665

Néprajz

666

BERTA ELEONÓRA
(Ungvár)Halotti és temetkezési szokások az ugocsai Gyulán
A halotti és temetkezési szokásokról több évszázada találunk utalásokat történelmi és néprajzi
tárgyú írásokban, hiszen a halál mindig is hozzátartozott az értelmezést, magyarázatot kívánó
eseményekhez. Tanulságos a kérdés kutatása azokon a területeken, ahol évszázadok óta
különböző népek élnek egymás szomszédságában. Ez késztetett arra, hogy Kárpátalja
magyarlakta településein kutassam a témát, a Tisza felső folyása menti falvakban.
Az anyagot a Kunt Ernő-féle kérdőív alapján 375 kérdésből álló kérdőívvel gyűjtöm 1999
óta folyamatosan 11 magyar, vagy többségében magyarlakta településen. Az itt élő emberek
gazdag hagyományainak meggyőző ereje sarkallt arra az elhatározásra, hogy a magyar néprajzi kincs e rétegét kellőképpen felgyűjtsem, jelenlegi célom a felgyűjtött anyag rendszerezése és elemzése. Szülőföldem gazdag folklórörökségében a népköltészeti alkotások mellett a
halotti hiedelmek, szokások szigorúan öröklődnek nemzedékről nemzedékre. Az emberek az
elmúlással kapcsolatos hagyományokhoz az ismeretlentől való félelem és a hagyománytisztelet vegyes érzelmeivel ragaszkodnak.
Munkám során leíró módszerrel komplex módon vizsgálom a református felekezetűek
múltbeli és mai szokásrendszerét.
Az emberi élet két legnagyobb fordulója – a születés és a halál – sok vonásban párhuzambaállítható egymással. Születéskor ünneplik az új jövevényt, de a temetés is ünnepszerű szertartásos esemény, hiszen éppúgy, mint születéskor, ilyenkor is minden rokon és barát jelenléttel fejezi ki az összetartozást. A világ valamennyi népének szokás- és hagyományrendszerében szertartások egész sora kötődik mindkét fordulóponthoz: vannak megegyező és az adottközösség kultúrájával kapcsolatos sajátos mozzanatok, momentumok.
Minden ember halála más, minden család fájdalma és megemlékezése halottjáról különböző módon megy végbe. A haldoklással, a halállal, a temetéssel kapcsolatos szokásokat
mégsem az egyes családok alakították, hanem ugyanúgy, mint a népi kultúra más elemeit,
annak a helységnek a közössége, ahonnan a halál lekaszált egy embert ebből a közösségből.
A halotti szokásokat az emberi lélekkel, túlvilági élettel kapcsolatos hiedelmek határozzák
meg.1967 Alaptörekvésük ma is a túlvilágra költözött lélek nyugalmának biztosítása. Ezzel
magyarázható az is, hogy az emberélet fordulóihoz kapcsolódó szokások közül a halotti és
temetkezési szokások változnak legkevésbé külső hatásra.
Minden közösségnek érdeke és feladata is egyben, hogy az egyén ne felkészületlenül
találja magát szembe a halállal. Ezért az erre vonatkozó ismert viselkedési parancsok jelképes
formában nyernek megfogalmazást a világképben, az irányító ideológiákban és vallásokban.1968 A halotti szokások tágabban értelmezve a halál lehetőségének felbukkanásától a
halott emlékének fenntartási módjáig terjednek. E szokások és hiedelmek tehát hagyományosan kialakított cselekvési és védekezési modellt állítanak a közösség elé, a halott körüli rituális társasmunka szabályait rögzítik, mely szabályok legfőbb célja a közösség együttműködésének biztosítása bármely tagjának elvesztése ellenére, s a veszteség hatékony pótlása.1969
1967

SALAK 2002, 37.

1968

KUNT 1981, 110.

1969

KUNT 1981, 27.
667

Az alábbiakban a hajdani Ugocsa vármegye egyik ősi településének, a kárpátaljai Gyulának a halotti és temetkezési szokásait mutatom be. Azért esett a választásom e kutatópontra,
mert hagyományőrző település, a szomszédos falvak között vannak vegyes lakosságúak,ukrán lakosságúak és többségében magyarlakta falvak is, így a kölcsönhatás is nyomon
követhető.
Előadásomban a halotti és temetkezési kellékekre, a tárgyi eszközökre térek ki.
A halál beállta után az első órák mindenütt a szokásos gyakorlati teendőkkel telnek. Ha arokonok vagy a jó barátok nem voltak jelen, a rossz hír hallatán rögtön eljönnek a halottas
házhoz, s többnyire az idősebb hozzátartozó irányításával hozzákezdenek a teendők elvégzéséhez.
Első teendő a halott szemének lezárása és a mosdatás. Megmosdatják, felöltöztetik, szemét
lezárják, állát felkötik és felravatalozzák a háznak erre a célra átrendezett helyiségében.1970
Az első teendők egyike, hogy valamelyik rokon vagy szomszéd a kezével lezárja az
elhunyt szemét. Ha esetleg felpattan a szeme, ez azt jelenti, hogy vár valakit maga után. Itt
van szükség az elhunyttal kapcsolatos teendők első tárgyi eszközére: a rézpénzre, Gyulán
jelenleg kopekre, ami addig marad a szemen, amíg a test teljesen kihűl, és ennek következtében a szem zárva marad. Ezt a ravatalozás előtt leveszik, hogy a „halottnézőkben” nekeltsen félelmet. Gyulán ezt a pénzérmét a koporsóban hagyják, azért hogy „beváltsa magát amennyországba”. Ezt a hiedelmet gyulai adatközlőim a következőképpen véleményezték:„mán a másvilágon is bitankság megy, mer mán ott is a piénz az ur”. Más kárpátaljai
kutatópontokon (Salamon, Szalóka, Péterfalva) a halott kezébe teszik. A fémpénz funkcióját
mindegyik kutatóponton egyformán magyarázzák.
A másik teendő: az áll felkötése. Ennek kelléke a fehér gyolcskendő, amely tudvalevőleg
az arc torzulásának elkerülése végett fontos. Két karját a mellén keresztbe teszik, a lábakat
párhuzamosan egymás mellé helyezik, amit – szintén fehér gyolcskendővel – a lábfejnél vagy
a nagyujjnál összekötnek. Ezeket a kendőket a koporsó leszegezése előtt elvágják és benne
hagyják a koporsóban. Azért vágják el, hogy a másvilágra jutva „szabadon tudjon menni atöbbi halott után”.
Halálesetkor azonban nemcsak a halottal kell foglalkozni, el kell végezni bizonyos
teendőket a házban is. Itt kerül előtérbe a soron következő kellék, a fehér háziszőttes, amit
speciálisan erre a célra szőttek a fiatal lány staférungjának fontos tartozékaként. Ezzel takarták le a ravatalozó helyiségben a tükröt, a vitrin üveges részeit, „hogy a halott ne lássa meg
benne magát”. Gyűjtésem során volt szerencsém még ilyet látni, ugyanis egyik kedves adatközlőm megmutatta az általa készített szőttest. Napjainkban a staférungnak ez már nem része,hiszen a kendertermesztés tiltott dolog, s kényelmesebb is készen megvásárolni a fehér
gyolcsot. Tehát a szokás ma is élő hagyomány Gyulán, a fiatalabb generáció is letakarja afentebb említett tárgyakat, de már csak gyárilag készült fehér lepedőkkel.
A halottal végzendő egyik legfontosabb rituális cselekvés, nagy körültekintést igénylő
feladat a mosdatás és öltöztetés.1971 Ehhez a következő eszközökre van szükség: lavór, rongy~ törölköző, fésű, borotva. Miután levették a halottról azt a ruhát, amelyikben meghalt, a testet
langyos, szappanos vízben mosták meg. Lavórban langyos vizet készítettek és egy tiszta
ronggyal – esetleg szivaccsal – megmosták a halott arcát, karját, mellkasát, lábát, majd áttörölték száraz kendővel. Ezt követi a fésülés, férfi halott esetében a borotválás. Erre azonban
1970

BARTHA 1995, 23.

1971UJVÁRY 1975, 132.

668

nem mindig kerül sor, mert a betegét mindenki szereti rendbe tartani. Ha mégis elhanyagolták ezt a teendőt, akkor igyekezni kell vele, hogy a test ki ne hűljön.
Azokat a tárgyakat, amelyekkel az elhunyt testét hozták rendbe – borotva, fésű, – beteszik
a koporsóba, „mivel már úgysem használná más”. A ronggyal ~ kendővel más a helyzet. Ezt
elégetik, mert „nem illő használni”. Figyelemre méltó, hogy Péterfalván, ami közel van
Gyulához, már koporsóba teszik vagy eldobják az említett tárgyakat, higiéniai okokra hivatkozva.
A mosdatás után következik a halott öltöztetése. Az öltözékre, a ruhára korra és nemre való
tekintettel a helyi hagyományok a mértékadók. Mindenkinek megvan a maga korát megillető
színű ruhája, öregeknél – 50 év felett – feketében illik járni. Ezzel kell elküldeni a „másikéletre”. Idősebb halottnál tehát nemigen kellett gondolkodni azon, hogy mit adjanak rá, mert
az Gyulán – régi szokás szerint – az esküvő óta a fiók mélyén az utolsó öltöztetésre várt. Itt
kapcsolódik szorosan egymásba az élet oly sokszor emlegetett két nagy fordulója: a házasság
és a halál, mintha a házasság évei összeszűkülnének két öltözködés közötti eseménnyé.1972„Ilyenkor a legszebbet illik ráadni, hiszen hosszú útra indulnak”.
A férfiaknak általában egy ünneplő ruhájuk volt, amit „csak a templomba vettek fel”, ezért
velük ezzel kapcsolatosan nem volt különösebb gondja a családnak. Az idősebb asszonyoknak
már voltak „meghagyásaik”, ezeket a hozzátartozóknak illik/illett teljesíteni. Csak azt
adhatták rájuk, amit előre elkészítettek. Gyulán ezek a következő dolgok: strimfli, ing, reklt,
rojtos ternókendő, fejjiér csipkés alsószoknya, fekete sejemszoknya, fejjiér cérnábú horgolt
fíkötő, zsepkendő.
Fiatal férfit – mivel ő még nem gondolt a halálra, így ruhát sem készített erre az esetre –sötét öltönybe, fiatalasszonyt a legkedvesebb „ünneplő” ruhájában temetik. Legényt vőlegénynek, lányt menyasszonynak öltöztetnek, a gyereket is „ünneplő” ruhában temetik el.
Gyulán nem húznak lábbelit a halott lábára: a nőkre harisnyát, a férfiakra zoknit adnak. Az
okra Gyulán nem tudtak magyarázatot adni, Salamonban ezt azzal magyarázzák, hogy „ez
gátolná őt a halk, nesztelen közlekedésben, és emiatt – mivel kopogna a cipő sarka – elfutnának előle a többiek a túlvilágon”. Összehasonlításként hangsúlyoznám, hogy Kárpátalja orosz
és ukrán lakossága körében a halottat lábbeliben temetik el, „hogy elegánsan jelenjen meg az
Úr színe előtt”.
Megjegyzésként hozzáfűzném, hogy az öltöztetés nem ment mindig egyszerűen. Ha már
merev volt a test, nem volt könnyű feladat a ruhák ráadása. Ha a karokat már nem tudták
hajlítani, az inget hátul kettéhasították, ami meg sem látszott, hiszen a hasíték a halott hátára
került.
Három kutatóponton – Gyula, Badaló, Szlatina – fordul elő, hogy elvágják a blúzt, inget a
halott hátán. A többi kutatóponton ez a szokás nem ismert. Tiszakeresztúrban, Csetfalván
kimondottan tilos, előfordul, hogy maguk az öregek figyelmeztetik a hozzátartozókat:„Nehogy felvágjátok a ruhát a hátamon, mert elvágjátok előlem a mennyországba vezető
utat.”
Az öltöztetést a felravatalozás követi. Amíg meg nem hozzák a koporsót, addig az ágyon
van a halott. Az 50-es évektől koporsóban ravataloznak. Korábban csak a temetés napján
tették a halottat koporsóba, addig a ravatalozó asztalon volt, ami az egyház tulajdonát képezte, de előfordult, hogy „otthoni” asztalt használtak erre a célra. Gyulán az asztalt halottravaló,
földig érő hímzett fehér kendővel terítik le (Visken is így van), amire házilag szőtt pokrócot,1972MÁRTON 1983, 47.

669

majd a koporsót helyezték. Técsőn az asztalt fehér – otthon szőtt – halottas ágytakaróval
terítették le, más kutatópontokon fehér-fekete, vagy fekete szőttest használnak.
Gyulán csak a temetésre hívó harangszókor teszik át a halottat a ravatalról a koporsóba.
Salamonban a koporsót ravatalozó asztalra teszik, amit a templomból hoznak el terítővel ésfüggönyökkel együtt. Ezek a kiegészítők fekete színűek. A terítőt a koporsó alá, a függönyöket a ravatalozó helyiség ablakára és a bejárati ajtó fölé teszik, hogy ezzel is hirdessék a halálesetet, tudassák a gyászt.
A koporsót régebben a falubeli asztalos készítette. Gyulán előfordult, hogy egyik-másiköregember a koporsónak való deszkát vagy akár magát a koporsót is elkészíttette és halálanapjáig a padláson tartotta.
Napjainkban a koporsót a temetkezési vállalat üzletéből hozzák. Egyszerű deszkakoporsókat szoktak venni. Ritka, aki tölgyfakoporsóba teszi halottját, általában minden kutatópontonfenyőfából készül, bár a „flancolók minél díszesebb, drágább koporsót vesznek, hogy még
ezzel is kitűnjenek a szegényebbek közül. Pádig hát, ott mán osztán teljesen mindegy, hogy
kit mijen koporsóba kapartak be a földbe”. A halott korára a koporsó színéből lehetett
következtetni. Az öregeké fekete ezüstös díszítéssel, a fiataloké világos színű aranysárga
díszítéssel.
A koporsóba gyaluforgácsot, kondrócot, sztruskát tesznek. Erre rakják a halott ruháit, hogy
ne feküdjön olyan alacsonyan, meg „úgyis az övé volt, hát vigye oda is magával”. Előrelátó
asszonyok a menyasszonyi kelengyéjük legszebb kendőit őrizték meg a temetésükre, hogy ezt
a koporsójukba tegyék. Napjainkban már nincs így.
A koporsóba párnát tesznek, hogy „jobban kilátszóggyon a halott”. Ez azonban nem tollal
van töltve, hanem „szénát tesznek bele, mert Jézus is a jászolban szénán született, vagy ahalott ingeivel, blúzaival tömik meg” (Gyula); Salamonban a következőképpen magyarázzák:„...mert ebbe nem megy bele olyan hamar a féreg”; Csetfalván, mert „...ami megmarad aszemfedőből, azt megvarrják párnának és fodróccal tömik meg”.
A halottat el kell látni mindennel, amire ebben az életben szüksége volt, nehogy szükségetérezzen a másvilágon. Ruháin kívül melléteszik az élete során használt legkedvesebb egyéni
tárgyait: pipát, dohányzacskót, görbebotot, órát, fésűt, borotvát, kalapot, mert attól félnek,
hogy „visszajön érte és kísérteni fog az élők között”. Salamonban pedig biztos, ami biztos
alapon pálinkát is tettek annak a halottnak a koporsójába, aki nem vetette meg az italt. Olyan
eset is előfordult, hogy az elhunyt foglalkozásával kapcsolatos munkaeszközt is – ezek közül
is a legkedvesebbet – tettek a koporsóba. Gyulán konkrét példát nem tudtak említeni, viszont
Szlatinán, ahol a férfi lakosság kb. 80%-a bányász, beteszik a koporsóba a bányászlámpát,
valamint a kászkát (sisak). Kalapot nem temetnek el vele, mivel „a templomba is hajadonfőtt
mennek”.
Szinte minden kutatóponton megemlítettek olyan eseteket, hogy kifelejtettek valamit akoporsóból. Ezt lehet, hogy észre sem vennék, de a halott álom által üzen, kéri azt a tárgyat,
ami otthon maradt. A kérésnek úgy tudnak eleget tenni, hogy a következő falubeli halálakor,
annak koporsójába teszik a hiányolt tárgyat, és általa küldik el. Ha a halott olyan türelmetlen,
hogy a következő halálesetet nem győzi kivárni, akkor addig fogja zaklatni álmukban ahozzátartozókat, amíg azok kimennek a sírhoz és beássák a szóban forgó dolgot.
Sajátos gyulai adat, ami más kutatóponton nem fordul elő, a következő szokás: ha vénlány
halt meg – akinek a falu erkölcsi normái szerint szűznek kellett lennie –, akkor ezt a halálesetet, a harangozáson kívül, egyedi módon hozták a faluközösség tudtára. Az elhalálozott
staférungjából a két legszebb szőttest (fehér színűt) – amit még ő vagy a hozzátartozók

670

választottak ki – botra kötötték, és mintegy zászlóként a templomablakon kitűzték kelet ésnyugat felé. Ezeket a szőtteseket a temetés után a harangozónak adták ajándékba.
Napjainkban ez a szokás már nem él. Mikor sajnálkozásomat fejeztem ki emiatt, idős, devégtelenül jó humorú adatközlőm megnyugtatott, hogy: „nincs is rá szükség, mer a faluban
nincsenek vénlányok, ha meg mégis akadna egy-kettő, úgyse lenne szűz, mer a mai világba ez
mán nem divat – és cinkosan megjegyezte –, na meg azért a mi időnkbe se volt mindegyik
szűz, hiába tették ki a kendőt”.
A fiatal halottat kísérők – akár lány, akár fiú – öltözékének jellegzetes kelléke a karra
kötött fehér vagy égszín szalag, illetve a mellre tűzött masni. Ezt a halottas háznál adják, ahozzátartozók készítik el. A temetési menet ilyenkor úgy alakul, hogy elöl mennek a fiatalok,kézen viszik a koporsót hatan, előttük gyerekek élő virágokat (Gyula) vagy virágszirmokatszórnak (Péterfalva, Técső). A lányok mindenütt fehér ruhában vannak.
Salamonban például a menet élén haladó első párt „főnyoszojóknak” nevezik. Közülük azegyik a halott vőlegénye vagy menyasszonya. Ők jegyet visznek, amit a menyasszony vagy acsalád nőtagjai készítenek. Egy kistányért leterítenek kivarrott zsebkendővel, amire ráteszik ahalott fényképét, amit fehér színű virággal és örökzölddel fonnak körbe. Ezt a kelléket elhantolás előtt a koporsóra teszik, amit ezzel együtt engednek le a sírba. Técsőn a menet élén haladó pár viszi a halott fényképét, ami fel van nagyítva, hogy mindenki számára látható legyen.
A többi kutatóponton, mikor adatközlőimtől megkérdeztem, hogy van-e hasonló szokás, azt aválaszt kaptam, hogy nincs, mivel ez „muszka” szokás, és ők ezt nem vették át tőlük.
Ezzel kapcsolatosan idézem egyik adatközlőmet: „Fénykípet nem visznek elől. Ez akommonizmuzsba vót csak. Mikor meghalt egy kommonista, a fénykípét szigoruan kitettík
arra az ótóra, ami vitte vagy ojjan is vót, hogy az ótón, a koporsó mellett állt két ember és
azok tartották a fénykípet. Ilyenkor még az ótót is le kellett szőnyegezni, másnak bezzeg jó
kellett hogy legyen anékül is. Még a koporsót se zárták le, az is nyitva vót”.
A temetési szertartás-sor utolsó, nyugodtan mondhatjuk, egyik legfontosabb tárgyi kellékea sírjel. A sírjelek minden kutatóponton a halott felekezeti hovatartozása szerint különböznek
egymástól. Gyulán, mivel református községről van szó, fejfát állítanak a sírhantra nyugat–
keleti tájolásban.
A fejfa, mint neve is mutatja, fából készült sírjel, melyet a halott feje felőli részén
helyeztek el a síron.1973 A fejfák jelként működnek, a közösség számára üzenetet közvetítenek. Feladatuk, hogy jelezzék az eltemetett nyugvóhelyét és informálják az élőket az elhunytszemélyéről, adatairól.
Gyulán tölgy- vagy akácfából készült a fejfa. Általában 2-3 méteresek, s a földből 160 cmtől álltak ki. Mindig falubeli készítette a fejfát. Egyik adatközlőm fejfakészítő volt, de már
nem foglalkozik vele, mert „nincs hozzá ereje”, bár ha közeli barátnak kell, annak tiszteletből
még elkészíti. Ő mesélte, hogy voltak, akik előre elkészíttették a fejfájukat, rávésették vele az
adataikat, csak a halálozás dátumát hagyták üresen. Mikor elkészült vele, eljött a tulajdonosérte, szekérrel elvitte és a padláson tartotta. Ilyen ritkán fordult elő, nem jellemző eset.
A vizsgált területen a fatönkös fejfák ismertek. Díszítésük, ornamentikájuk nem túl gazdag.
Az elhunyt adatain kívül a fejfa tetejére kelyhet vagy a szomorúfűz néhány formáját faragták.
A díszítés alá vagy fölé az A B F R A betűket vésik, az elhunytra vonatkozó adatok alá a B P
rövidítést.

1973HOPPÁL 1992, 79.

671

Körülbelül az 1920-as évektől jelennek meg a sírkövek, amit csak módosabb családok engedhettek meg maguknak. Ezek szinte ugyanazokat az adatokat, információkat tartalmazzák,
mint a fejfák, csak ezeken már előfordul egy-egy sírvers és fénykép is. Napjainkban az életformaváltás eredményeként kezdenek elszaporodni a jellegtelen márványszerű mű sírkövek,amelyek kezdik kiszorítani a fejfákat. Pedig Kunt Ernő szavait idézve „... az elmúlás szobrai
voltak ezek a lét és a nemlét határán emelkedő faoszlopok, amelyek az egyént még halála után
is bekapcsolták, ha csak rövid időre is, a közösség életébe”.1974
Gyulán, talán azért, mert földrajzilag zártabb település, és így az ott lakó emberek iskonzervatívabbak még napjainkban is, sírjelként fejfát állítanak. Vannak, akik 1-2 év múlva
sírkövet, műkövet állíttatnak helyette, de ez nem elterjedt tendencia.
A temetést követő éjszaka meghatározott kellékei: lavór, víz, szappan, kendő, tükör, fésű.
Gyulán és más kutatópontokon is általánosan elterjedt hiedelem, hogy a temetést követő éjszakán a halott hazajön, „hogy a lelke megmosakodjon”. Emiatt a hozzátartozók a ravatalozó
helyiségbe odakészítik a fent említett tárgyakat. Másnap reggel a kételkedők „leellenőrzik”,
hogy volt-e itthon a halott: megnézik, hogy maradt-e hajszál a fésűben vagy nedves-e atörölköző. A visszajövő lélekben már kevesen hisznek, de a hagyomány tiszteletben tartása
miatt még mindig így járnak el. Ezeket a tárgyakat többé nem használják, kidobják vagy
odaadják a cigányoknak.
Gyulán napjainkban is élő szokás, hogy a temetést követő napokban a halott ruháit,ágyneműit a szegényeknek vagy a cigányoknak adják. Nem is kell elvinni nekik, ők maguk
mennek a gyászoló házhoz. A hozzátartozók azért cselekednek így, hogy a halott megnyugodjon, ne járjon vissza a lelke. Idézném egyik adatközlőm szavait: „Nanó meghalt. Imáttam,
nagyon szerettem őt. Az anyám édesanyja volt. Én avval többet voltam, mint az édesanyámmal, mer ugye a háboru utáni évek nagyon nehezek vótak. 5 éves voltam, amikor
megjöttek „apáink”, a „felszabadítóink”. Mindent be kellett adni, államosítottak mindent.
Édesanyám a dohányba kapott munkát. Tehát nagyon szerettem nanót, mer otthon vele vótam,ő nevelt.
Szóval meghalt nanó és nem sok időre álmodok én vele: a temetőn vagyok és virágot
akarok ültetni a sírjára. És akkor – jaj, még mindig a hideg kiráz –, mikor én beleszurom az
ujjamat abba a nyirkos fődbe, hogy beleültessem a palántát, akkor felül derékig nanó. És
akkor azt mondja nekem, hogy enni hozzak, mer ő éhes. Én elrohantam Ilushoz, a nővéremhez, aki közvetlenül a temető mellett lakik, arra Sanyiék fele. Elszaladok oda: Ilus, pakoj
valamit a táskába, mer felült mama és enni kér. Éppen húst sütött. Futunk Ilussal – nanó mánsehol. Erre felébredtem.
Elmondom én anyósomnak az álmomat. Azt tanácsolta rögtön nekem – áldja meg a Jóisten–, hogy legközelebb, ha valami szegény bejön, szedjek össze valamit és adjam oda. És nagyon
igaza volt, mert nem álmodtam vele többet.”
A személyes tárgyaknak a halottal való eltemetése ősi emberi szokás, melyre még arégészeti ásatások is utalnak. Segítenek a történelmi korszak meghatározásában, egyúttal
utalnak a falusi közösség rétegződésére. Gyulán, de Kárpátalja más magyarlakta településein
is fontosnak tartják a halottal kapcsolatos kellékek veletemetését, hiszen ezek segítik majd az
elhunytat további „életében”.
Tehát a kellékek között vannak olyan tárgyi eszközök, amelyek a halott körüli teendők
rituáléjához fűződnek, és olyanok, amelyek magához a halotthoz, illetve túlvilági életéhezkötődnek.
1974

KUNT 1981, 500.

672

A kellékekből kitűnik, hogy a sok hasonlóság mellett az egyes kutatópontokon bőven
találunk eltéréseket is ebben a szokáskörben. Gyulán sajátos kellékek vannak és voltak, ezek
megléte a település zártságával, hagyományőrzésével magyarázhatók.
Hangsúlyoznunk kell, hogy a temetés szokásai lényegesen lassabban változnak, mint a
népélet egyéb területére vonatkozó hagyományok. Amint Márton László megjegyzi, a halál azemberi lét olyan eseménye, amelyben – akarva, nem akarva – minden embernek részt kellvennie. Idők folyamán a szokások változnak, elfelejtődnek, ezért a kor emberének mindig fel
kell jegyeznie az ő életében történteket: ne csak adat legyen a jövő évezred gépezetében, hanem elevenségében ható történéssorozat: hogyan tiszteltük meg és búcsúztattuk el halottainkat, mit véstünk a fejfánkra, amikor talán már azt sem fogjuk tudni: mi volt a fa, mi volt aszeretet, mi volt a búcsúzás?1975
A változás elsősorban formai jellegű, főleg a tárgyi kellékekre terjed ki, a halottal, a halállal
kapcsolatos elképzelések továbbra is tartják magukat, ha a temetési szertartás külsőségeibenátalakul is, az ide kapcsolódó hiedelemanyag lassan sorvad el. Az idősebb generáció őrzi mindenütt a hagyományokat, a fiatalabbak nem tulajdonítanak különösebb jelentőséget a szokások
szigorú betartásának, pedig ez összetartó erő, a közösség pedig megtartója a hagyományoknak.
A gyulai szokásrendszer e téren is bizonyítja, hogy a földrajzilag zártabb települések
archaikusabb vonásokat őriznek, az emberek is konzervatívabbak mind az anyagi, mind aszellemi kultúra vonatkozásaiban.

Irodalom
BARTHA Elek, Halottkultusz és temetkezési szokások a Medvesalja falvaiban, Debrecen, 1985, 23.
HOPPÁL Mihály, Etnoszemiotika, in A sírjelek, Debrecen, 1992.
KUNT Ernő, A halál tükrében, Budapest, 1981.
KUNT Ernő, Hiedelemrendszer és társadalmi parancs, Budapest, 1981.
KUNT Ernő, A magyar népi temetők szemiotikai elemzése, in Herman Ottó Múzeum Évkönyve XIII–
XIV, Miskolc.
SALAK, O., Ujavlennyja pro szmerty ta potojbicsne zsittyja v ukrainszkomu folklori, Berecsinja, 2002.
MÁRTON László, Temetkezési szokások Békésen, 1983, Békési Téka, 20. sz.
UJVÁRY Zoltán, Halál és temetés két Turóc-völgyi faluban, Debrecen, 1975, 132.

1975MÁRTON 1983, 63.

673

FONT MÁRTA
(Pécs)
Keresztény krónikások – pogány hagyomány
A szemléletbeli ellentmondás feloldásának típusaia középkori történetírásban, közép-európai kitekintéssel
Szóbeliség, írásbeliség, történetírás
Minden közösség őrizte és őrzi a hagyományait, és arra törekszik, hogy folyamatosan átadja akövetkező generációknak. Hasonlóképpen gondolkodott a középkor embere is, illetve biztonállíthatjuk, hogy a közösségi hagyományok sokkal inkább a mindennapok részét alkották. A
hagyományok közé tartozik a szokásokon túl a közösség múltjára vonatkozó tudásanyag is.
Mindezek átadása az írásbeliség előtti időszakban szóban történt, amint szóbeliség jellemezte atársadalom mindennapi életét is.1976 Az írásbeliség a kereszténység felvétele után kezdődött az
oklevélírással, a törvények írásba foglalásával, a szentek legendáinak lejegyzésével. Ezt követte atörténetírás, amely az adott közösség (gens, natio) eredetére, származására, korábbi lakóhelyeirevonatkozó ismereteket rögzítette. Az írásbeliség első dokumentumait az első ezredforduló táján
megkeresztelkedett népeknél (magyarok, csehek, lengyelek, keleti szlávok) a külföldről érkezett
egyháziak írták. Az oklevelek (a keleti szlávoknál az egyház számára megfogalmazott usztav)
esetében bizonyosan így volt, de ezek a dokumentumok nem hagyományt rögzítettek, hanem akereszténységgel együtt megjelent új körülményeknek köszönhetően jöttek létre.
Az első történeti feljegyzések1977 dokumentálhatóan a 11–12. század fordulóján készültek afenti esetekben, ennél korábbi feljegyzések csak hipotézisek. A szerzők személye csak részben ismert. A cseh történetírás a prágai kanonok, Cosmas nevéhez kapcsolódik, a lengyeleknél Anonymus Gallus az első történetíró, a Kijevi Ruszban valószínűleg Nyesztor,1978 a
Barlangkolostor szerzetese. A magyarországi az első történetírói munka, az úgynevezettősgesta szerzője ismeretlen. Az ismert krónikaírókról sem tudhatunk sokat.1979 Az első csehtörténeti munka szerzője, Cosmas cseh származású volt,1980 ugyancsak hazai közegből került
1976

M. T. CLANCHY, From Memory to Written Record: England 1066–1377, Oxford–Cambridge,
1993, 1–43.; Dennis Howard GREEN, Medieval Listening and Reading: The Primary Reception ofGerman Literature 800–1300, Cambridge, 1994, 237–269.; Edith van HOUTS, Memory andGender in Medieval Europe 900–1200, London, 1999.; Michael RICHTER, The Oral Tradition in
the Early Middle Ages, Turnhout, 1994, 21–26.

1977

FONT Márta, A keresztény nagyhatalmak vonzásában, Budapest, 2005, 25–39.

1978

Cosmas és Gallus önálló művet alkottak, Nyesztor neve csupán a letopiszek egyik kéziratából
ismert. A Sahmatov által rekonstruált PVL szövegnek legfeljebb egyik szerzője lehetett. Ld. A. A.
SAHMATOV, Povest’ vremennych let, Petrograd, 1916.; D. Sz. LIHACSOV, Russkie letopisi i ich
kul’turno-istoričeskoe značenie. Moskva, 1947, 147–169.; Ludolf MÜLLER, Die „dritte”
Redaktion der sog. Nestorchronik, Heidelberg, 1967 (Festschrift für M. Woltner), 171–186.; FONT
Márta, Az óorosz évkönyvek első szerkesztése és forrásai II, in A honfoglaláskor írott forrásai, szerk.
KOVÁCS László, VESZPRÉMY László, Budapest, 1996, 119–129. (Honfoglalásról sok szemmel)

1979MÁLYUSZ Elemér, Királyi kancellária és krónikaírás Magyarországon, Budapest, 1973.; KRISTÓ
Gyula, Magyar historiográfia I. Történetírás a középkori Magyarországon, Budapest, 2002, 28–36.

1980

Marie BLÁHOVÁ, Ofizielle Geschcichtsschreibung in den mittelalterlichen böhmischen Ländern.
Subsidia Historiographia I. in Die Geschichtsschreibung in Mittelueropa, Torun, 1999, 23–25.
674

ki a kijevi Nyesztor. A lengyel történetírás elindítója, Anonymus Gallus egészen bizonyosan
külföldről1981 került a lengyel fejedelmi udvarba. Az viszont bizonyos, hogy mindannyiankeresztény szemlélettel közelítettek népük múltjához. Az első történetírók – ez vonatkozik afent említettek mindegyikére – témája a királyi (fejedelmi) udvar eseményeinek rögzítése,
illetve az uralom legitimációjának írásban való indoklása. Alkotásaik a királyi/fejedelmi
udvar szemléletmódját és ítéletalkotását tükrözik.1982
Népük pogány múltját, ami az origo gentis részét képezi, számos krónikás érinti. Jelen
tanulmány keretei között nem vállalható a teljességre törekvés, ezért válogatásra kényszerültünk. A gazdag történeti irodalomban való válogatásnál egyik szempont a kronológia követése volt: változott-e a múltról alkotott kép a középkor évszázadaiban. Az összehasonlításra arégiónak a 12. század elején szinte egyszerre induló történetírása kínálkozott. A folytatást
illetően nagy eltérések mutatkoznak mind a szövegek, mind a kódexek keletkezését illetően.
A 13–14. századi művek közül azokra irányult figyelmünk, ahol tartalmi vagy mentalitásbeliváltozás volt tetten érhető. Végül, a régió egészét nem arányosan vizsgáltuk, hanem amagyarországi források elemzésére fordítottunk nagyobb figyelmet.

Mit tudhattak a 12. század eleji történetírók népük pogány múltjáról?
Cosmas megalkotta a cseh föld Boemia nevének etimológiáját, 1983 és kifejtette azon nézetét,
hogy a csehek ezt a földet a „kezdetektől fogva” lakják. 1984 Az ősidők boldog egyenlőségéből1985 kiemelkedett egy különös bölcsességgel megáldott férfi.1986 Tőle származott három
leány, közülük a legkisebb (Lubossa)1987 volt a legbölcsebb és látnoki képességekkel meg1981

BAGI Dániel, Gallus Anonymus és Magyarország, Budapest, 2005, 7–26.

1982

FONT, A keresztény nagyhatalmak..., i. m., 23.

1983

Cosmas Pragensis Cronica Boemorum in Die Chronik der Böhmen des Cosmas von Prag, Hrsg.
Berthold BRETHOLZ, München, 1995, 7. (Monumenta Germaniae Historica Scriptores Nova Series
2). (I. 2.): „...Quam quia tu, o pater diceris Boemus, dicatur et terra Boemia.”; „...minthogy téged,ó atyánk, Boemusnak hívnak, a földet is Boemiának neveznénk...” A magyar fordítás kéziratát afordító, Somogy Andrea szíves hozzájárulásával használom, amit ezúton is köszönök.

1984

Uo., „Salve, terra fatalis, mille votis quaesita nobis, olim diluvii tempore viduatur homine, nunc
quasi monimenta hominum nos conserva incolomes et multiplices nostram sobolem a progenie inprogenies.”; „Üdvöz légy, sors rendelte föld, ezernyi könyörgéssel kerestünk téged, hajdanán, azözönvíz idején, nem volt itt ember, most mi, mintha megőrzött emléke lennénk az emberiségnek,
sértetlenül és sokan, megsokszorosítva sarjainkat nemzedékről nemzedékre.”

1985

Uo., 8. (I. 3.) „Felix nimium erat etas illa, modico contenta sumptu nec tumido inflata fastu.” ...
„Nec quisquam ‘meum’ dicere norat, sed ad instar monastice vite, quidquid habebant, ‘nostrum’
ore, corde et opere sonabant.”; „Igen boldog kor volt ez, megelégedett azzal, ami van.” „Senki
nem tudta azt mondani, »enyém«, hanem a szerzetesi élet mintájára, a »mienk« szót zengték...”1986

Uo., 9. (I. 3.) „Inter qous vir quidam oriundus extitit nomine Crocco, ...iudiciorum in deliberatione
discretus...”; „Volt ezek között egy férfi, akit Croccónak hívtak, ...a bírói tanácsokban megkülönböztetett szerepet játszott...”1987

Uo., 11. (I. 4.) „Tercia natu minor, sed prudentia maior, vocitata est Lubossa...” „Et quia populo
multa et certa predixit futura, omnis illa gens commune consilium iniens patris eius post necem
hanc sibi prefecit in iudicem.”; „Lubossának hívták, aki harmadikként születve kisebb, de nagyobb
bölcsességű volt. ...és mivel a népnek sokszor, és biztosan megmondta a jövőt, az egész nemzetség
közös határozatot hozva, apja meggyilkolása után, bírájukká emelte.”675áldott. Az ő útmutatása alapján találják meg azt a férfit, aki az uralkodó dinasztia őse lesz,1988
és ő fogja megjövendölni Prága alapítását.1989 A bírói hatalom és a bölcsesség Crocco –Lubossa – Přemysl személyén öröklődik tovább. Lubossa halálával változik meg a társadalom
rendje: „... Lubossa meghalt, a mi asszonyaink a férfiak hatalma alá kerültek.”1990 A szöveg
több ellentmondást tartalmaz, amelyek felett átsiklik a krónikaíró: miért ölték meg az addig
igen bölcs bírót, Lubossa apját? Mi az oka, hogy a korábban pozitív szerepet játszó Lubossa
egyszercsak gonosz fúriaként viselkedik? Hogyan egyeztethető össze a még pogány fejedelemés a szentekre jellemző csoda?1991 Mitől válik a kezdetben szelíd nép vaddá, hogy szigorú
törvényekkel kell megfékezni?1992 A pogány kor végéhez hozzáilleszti az első fejedelmi
keresztséget,1993 majd folytatja a pogány kor törzsek közötti háborújával.1994
Anonymus Gallus, a lengyelek első krónikaírója is a lakóhely leírásával kezdi, de kitekintése szélesebb, mint Cosmasé, külön szól a lengyelek és általában a szlávok lakóhelyéről.1995
A környezet, ahol élnek, számos kedvező tulajdonsággal rendelkezik: „Olyan ország ez, ahol
egészséges a levegő, termékeny a föld, méztől áradók az erdők, halban bőségesek a folyók,
harcosak a vitézek, és dolgosak a falun lakók, ahol kitartók a lovak és szívesen szántanak azökrök, bőven adnak tejet a tehenek és gyapjasak a juhok.”1996 Cosmas történetével szemben itt

1988

Uo., 13. (I. 4.) „Lubossa et locum, ubi dux futurus latuit, et quis esset nomine indicavit.”;„...Lubossa megmondta, hogy hol rejtőzik a jövendő fejedelem, és azt is, hogy mi lesz a neve.”; (I.
5.) „Viro nomen est Primizl, qui super colla et capita vestra iura excogitebit plura; nam hoc nomen
latine sonat premeditans vel superexcognitans. Huius proles postea hac in omni terra in eternum
regnabit et ultra.”; „A férfi neve Přemysl, ő majd sok törvényt eszel ki fejetek felett: neve ugyanis
latinul azt jelenti, hogy előre gondolkodó, igen eszes. Az ő utódai fognak uralkodni itt az összes
föld felett, sőt még azon túl is.”1989

Uo., 18. (I. 9.) „Inter hec primordia legum quadam die predicta domina phitone concitata presenteviro suo Primizl et aliis senioribus populi astantibus sic est vaticinate...”; „A törvényhozás
kezdetén, egy előre megjövendölt napon, a boszorkányi dühtől fűtött úrnő, férje, Přemysl és a nép
más előkelőinek jelenlétében így kezdett jósolni:...” (Prága alapítása, városrészek nevének
etimológiája: Devin ‘szűz’, Hvrasten ‘cserjés’ = a későbbi Visegrád.)

1990

Uo., 21. (I. 9.) „...post obitum principis Lubosse sunt mulieres nostrates virorum sub potestate...”1991

Uo,. 16. (I. 6.) „Coribus autem, quam humi fixit, tres altos propagines et, quod est mirabilis, cum
foliis et nucibus produxit.”; „A földbe szúrt bot pedig, három hosszú hajtást hozott, és ami még
csodálatosabb, leveleket és termést is.”

1992

Uo., 18. (I. 8.) „Hic vir, qui vere ex virtutis merito discendus est vir, hanc efferam gentem legibus
frenavit et indomitum populum imperio donuit... omnia iura, quibus hec terra utitur... solus cum
sola Lubossa dictavit.”; „Ez a férfi... ezt az igen vad népességet törvényekkel zabolázta meg, afelettébb vad népet rendeletekkel és szolgasággal fékezte meg, és az összes törvényt, mely eföldön szokásban volt, egymaga szabta meg Lubossával.”

1993

Uo., 22. (I. 10.) „Gostivit auten genuit Borivoj, qui primus dux baptizatus est a venerabili Metudio
episcopo... in Moravia”; „...Borivoj..., akit elsőként keresztelt meg Szent Metód, Moravia érseke...”1994

Uo., 25–26. (I. 11–12.) A csehek és lucsánok háborújáról.

1995

Galli Anonymi Cronoca et Gesta Ducum sive Principum Polonorum, ed. Carolus MAŁECZYŃSKI,Kraków, 1952, 6. (Monumenta Poloniae Historica Nova Series II). (Előszó): „Polonia
semtemtrionalis pars Sclauoniae.”; „Lengyelország Sclavonia északi része.”; a magyar fordítás
kéziratát a fordító, Bagi Dániel szíves hozzájárulásával használom, amit ezúton is köszönök.

1996

Uo., 8. (Előszó): „Patria ubi aer salubris, ager fertilis, silva melliflua, aqua piscosa, milites
bellicosi, rustici laboriosi, equi durabiles, boves arabiles, vacce lactose, oves lanose.”676

már áll a központ (Gniezno), és fejedelme van a népnek.1997 A már létező egyenlőtlenségekkel(fejedelem, földműves) a morális tartalom (a vendégekhez való viszony) fordított kapcsolatban áll.1998 A vendéglátás történetében pedig a környezet pogánysága ellenére megjelenik akeresztény csoda, csak nem borral, hanem sörrel. A vendéglátásban megnyilvánuló jó–rossz
magatartás egyaránt elnyeri méltó jutalmát vagy büntetését: Piast fiából fejedelem lett, Popielt
pedig megették az egerek.1999 A krónikaíró a dinasztiaalapító Piast leszármazottjává tette akeresztséget felvevő Mieszkót, akinek vakságában pogány volta jelenik meg. A vakság
elmúlásán keresztül a kereszténység felvételének csodatévő hatását illusztrálja a szerző.2000
Az óorosz őskrónika (PVL) nem egy szerző alkotása. Maga az őskrónika is rekonstrukció
eredményeként jött létre több korai szöveg összevetésével.2001 Sahmatov kutatási eredményét
idestova egy évszázada elfogadja az orosz történetírás,2002 nem orosz kutatók vitatják aszövegváltozatok (redakciók) számát.2003 Az őskrónika bevezetője az előző kettőhöz hason1997

Uo.,9. (I. 1.) „Erat namque in civitate Gneznensi, que nidus interpretatur sclauonice, dux nomine
Popel, ... qui ... grande comvivium preparavit.”; „Volt hát Gniezno városában, amely szlávul
fészket jelent, egy Popiel nevű fejedelem, aki...hatalmas vendégséget rendezett...”1998

Uo., 9. (I. 1.) „...duas illuc hospites advenisse, qui non solum ad convivium non invitati, verum
eciam a civitatis introitu cum iniuria sunt redacti... et in suburbium descendentes, ante
domunculam aratoris predicti ducis... devenerunt...”; „...két olyan vendég érkezett, akiket nemcsak
a lakomára nem hívtak meg, hanem a városba való belépésüket is jogtalanul megakadályozták.”„...a fejedelem egyik földművese házához érkeztek.”; 10. (I .2.) „Erant enim hospicii domestici
Pazt... et uxor eius Repca...”; „A vendéglátó házigazdák pedig, Piast,... és Rzepka nevű felesége
voltak...”; 11. „Imperant igitur eum hospites securi cervisiam propinari, quam bene noverant
pitissando non deficere sed angeri.”; „Megparancsolták hát Piastnak a vendégek, hogy nyugodtan
adjon sört inni, mert jól tudták, hogy az ivástól nem fogyni, hanem sokasodni fog.”

1999

Uo., 12. (I. 3.) „...Semouith, filius Pazt... etate crevit... rex regum et dux ducum eum Polonie
ducem concorditer ordinavit et de regno Pumpil cum sobole radicitus exstirpavit. Narrant enim
seniores antiqui, quod iste Pumpil a regno expulsus, tantem a muribus persecutionem paciebatur...
monstris corrodentibus expiravit.”; „... Siemowit, Piast fia felnőtt,... A Királyok Királya és a
Fejedelmek Fejedelme... Lengyelország fejedelmének rendelte, Popielt pedig ivadékaival együtt
gyökerestől kiirtotta a országból. Azt mesélik ugyanis a régi öregek, hogy ezt az országból kiűzött
Popielt annyira üldözték az egerek, hogy... a szörnyetegektől szétrágva, a legrútabb halállal halt
meg.”

2000

Uo., 13–14. (I. 4.) „Hic autem Semimizl magnum et memorandum Meschonem progenuit, qui
prius nomine vocatus alio, VII annis a nativitate cecus fuit. ...Vere Polonia ceca prius erat, que nec
culturam veri Dei nec doctrinam fidei cognoscebat, sed per Meschonem illuminatum est et ipsa
illuminata...”; „Ez a Siemomysl pedig a nagy és nevezetes Mieszkót nemzette, aki korábban más
nevet viselt, és születésétől fogva hét éven át vak volt. ...Mert Lengyelország először tényleg vak
volt, nem ismerte az igaz Isten tiszteletét, sem a hit tudományát, de a megvilágosodott Mieszkoáltal maga is fényre derült...”2001

SAHMATOV, i. m.; LIHACSOV, Russkie letopisi, i.m., 145–172.

2002

Povest’ vremenych let, pod red., V. P. ADIANOVOJ–PERETC, I. Tekst i perevod, II. Primečanija,
stat’i, kommentarii, podgotovka i perevod D. SZ. Lihacsova, B. A. ROMANOVA, Moskva, 1950.;
The Russian Primary Chronicle, translated and ed. S. H. CROSS, O. P. SHERBOWITZ–WETZOR,
Cambridge/Massachusetts, 1953.; Norbert KERSKEN, Geschichtsschreibung in Europa der„nationes”. Nationalgeschichtliche Gesamtdarstellung im Mittelalter, Münster, 1995, 861.

2003

A harmadik redakció létét tagadja MÜLLER, i.m.; UŐ, Poniat’ Rossiju: istoriko – kul’turnyje
issledovania, Moskva, 2000. 165–182.; a szövegelemzés Lihacsov-féle metódusát pedig az olasz
Ricchardo PICCHIO, Slavia Orthodoxa: Literatura i jazyk, Perevod N. I. ZAPOL’SKAIA, Moskva,
2003, 167–168. veti el.

677

lóan testvérekről, férfi és női ősökről és városalapításról ír. 2004 A szlávok és ruszok közötti
különbség rögzítéséből látszik, hogy többféle hagyományt ötvözött a szerző.2005 A varégok
hívása, a civakodók közötti „rendteremtés” szükségessége a cseh hagyománnyal mutat rokonságot. A megjelenő varégok, az ugyancsak három testvér történetében pedig a skandináv
hagyomány feltűnését regisztrálhatjuk.2006 A „kalandozó” varégok által harcrendbe szervezett
csúdok, merják, veszek a Novgorod környéki finn népesség jelenlétét (de a hagyományát
nem!) őrizte meg számunkra.2007 A Dnyeper mentén délre induló varégok legyőzték a
Kijevben már uralmat teremtett fejedelmeket, akik a steppe népeihez tartoztak,2008 majd Oleg
leszármazottai fokozatosan átvették az adóztató szerepét a környék szláv lakosai felett.2009 A
PVL szerzői által előadott történetek többféle hagyományt őriztek meg, sajátos módon„összegyúrva” őket: a szláv, skandináv (varég) és a steppe hagyományát. A testvérek, köztük
egy leánytestvér, a „civakodástörténet”, ahol „rendet kell teremteni” és egy fejedelem „elhívása” a cseh hagyományokkal mutat rokonságot. A „hívás” viszont megteremti a krónikaíró
számára a varégok megjelenésének bekapcsolását. Ennek különösen érdekes epizódja Olgabosszúja a drevljanokon, amely a skandináv (svéd) Sigurd alakjával és történetével mutatnagyon mély hasonlóságot.2010 A pogány fejedelmek hőstettei pozitív értelmezést kapnak, ez
akár a skandináv, akár a steppe (valószínűleg mindkettő) szemléletét közvetíti. A
kereszténységet felvevő Vlagyimir fejedelem történetében újfent felbukkan a pogány múltat
és a keresztény jövőt elválasztó motívum: a vakság és annak gyógyulása.2011

2004

PVL szövegét a Pamiatniki Literatury Drevnej Rusi XI – načala XII veka, sost. D. SZ. LIHACSOV,
L.A. DMITRIEV, Moskva, 1978, 23–277. (= PLDR) alapján hivatkozzuk, de csak magyar
fordításban idézzük. A magyar fordítás kéziratát a fordító, Ferincz István szíves hozzájárulásávalhasználom, amit ezúton is köszönök. PLDR, i.m., I. 26, 28.; Bevezető, „Amikor a poljánok
elkülönülten éltek... volt három fivér, az egyiknek neve Kij, a másiknak Scsek, a harmadiknak
pedig Horiv volt, leánytestvérüket Lübegynek hívták. Kij azon a hegyen élt, ahol most a Boricsevemelkedő van, Scsek pedig azon a hegyen, amelyet most Scsekovicának neveznek, Horiv pedig aharmadikon” ... „És egy kis várost építettek az idősebb testvérük tiszteletére, és a Kijev nevet
adták neki.” „Mások azt mondják, Kij révész volt”.

2005

PLDR 34. (852.) „... amikor Mihály kezdett uralkodni, akkor kezdték e földet Ruszföldnek
nevezni. Ezt onnan tudjuk, hogy ennek a császárnak az uralkodása alatt Rusz hadat viselt Cárgrád
ellen, amint erről a görög krónikákban írnak.”2006

Uo., 36. (862.) „... viszályok voltak köztük... és így szóltak egymáshoz: »Keressünk magunknak
fejedelmet, aki uralkodik rajtunk, és jog szerint bíráskodik felettünk«. És elmentek a tengeren túlra
a varégekhez.”„Kiválasztottak három fivért nemzetségükkel együtt.....” „Rjurik, a legidősebb Novgorodban, amásodik, Szineusz Beloozeroban, a harmadik pedig, Truvor Izborszkban telepedett le.” „... minden
hatalmat egyedül Rjurik szerzett meg...” G. Sz. LEBEGYEV, Epocha vikingov v Srednej Evrope i na
Rusi, Sankt-Peterburg, 2005, 527–533.

2007

PLDR, 38. (882.) „...Oleg sok harcost vitt magával: varégokat, csúdokat, szlávokat, merjákat,veszeket, krivicseket...”2008

Uo., „...a kijevi hegyekhez érkeztek, és Oleg megtudta, hogy itt Aszkold és Dir a fejedelem.” „és
megölték Aszkoldot és Dirt. ... Oleg elfoglalta a fejedelmi trónt Kijevben...”2009

Uo., 34, 38, 40. „Kinek fizettek adót?”

2010

Uo., 68, 70.; A. L. NYIKITYIN, Osnovania russkoj istorii, Moskva, 2001, 148–193.; T. DZSAKSON,
Islandskije korolevskie sagi o Vostočnoj Evrope, Moskva, 1993, 141.

2011

PLDR, 124, 126.

678

A magyar krónikakutatás tényként kezeli az úgynevezett ősgesta létét,2012 meghatároztak
bizonyos szövegeket, amelyek ennek részét alkothatták, de teljes szövegrekonstrukció nem
történt. Emiatt külföldi kutatók számára úgy tűnik, mintha a 13. század előtt Magyarországon
nem is létezett volna történetírás. Kétségtelen, a mindössze két krónikacsalád (a Budai és a
Képes Krónikák szövegváltozata) és a rendelkezésre álló tíz kódex2013 nem szolgáltat bőséges
anyagot egy szövegrekonstrukcióhoz. Főleg olyanhoz nem, amely a PVL-hez hasonlóan általánosan elfogadottá tudna válni. Az ősgesta szerzőjét a jól kitapinthatóan – és Thuróczy2014által igazoltan – létező kétféle őshazakép közül a sötét ecsettel rajzoló személyhez szokás
kötni. A pogány múlttal szemben tanúsított ellenszenv (Kámtól való származtatás, kedvezőtlen őshazakép Scythiáról) miatt érthető a pogány hagyományok elvetése úgy, hogy említés
sincs róluk. Az ősgestának valószínűleg része lehetett a keletről való vándorlás és a Kárpátmedence megszerzése, erről nyugati kútfőkben is lehetett információhoz jutni. De elmaradpéldául a megkeresztelkedés történetének katartikus ábrázolása. Ennek okát a már létező,helybeli szentek életét bemutató legendairodalomban látjuk. 2015 Nem egyértelmű, hogy
mikorra tehetjük az ősgesta keletkezését, hiszen szóba került már I. Andrástól Kálmánig
királyaink mindegyike, a legvalószínűbb Kálmán kora.2016
A 12. század eleji krónikaírók közül egyedül a magyar múltról szóló szerző ítélte elegyértelműen – pogány volta miatt – a keresztség felvétele előtti múltat. Cosmas és Gallus„összefésüli” a pogány hagyomány és a kereszténység felvétele történetét. A múltból – akrónikaíró számára – a jelenbe vezető dinasztikus hagyomány pozitív megítélés alá esik. E
pozitív attitűdöt jelzik a pogány környezetbe illesztett keresztény csodák. Cosmasnál mindez
antik elemekkel bővül,2017 Gallusnál pedig a kereszténység elfogadásának szemszögéből minősül jónak vagy rossznak, és nyeri el méltó jutalmát vagy büntetését. A pogány múlttal való
teljes szembefordulást a magyar ősgestában regisztrálhatjuk. A Biblián kívül, amely minden
középkori mű hivatkozási alapja, Cosmasnál antik szerzők munkájának ismerete mutatható ki.
Nem meglepő Nyesztor esetében a bizánci krónikaírók ismerete,2018 a sötét színekbenábrázoló magyar ősgestát író klerikus pedig Regino és az Exordia Scythica ismereténekbirtokában alkotott.20192012MÁLYUSZ Elemér, A Thuróczy krónika és forrásai, Budapest, 1967, 26–34.; GERICS József,
Legkorábbi Gesta-szerkesztéseink keletkezésrendjének problémái, Budapest, 1961.; GYÖRFFY
György, Krónikáink és a magyar őstörténet, Budapest, 1993, 184–188.; KRISTÓ, Magyar
historiográfia...i.m., 30–35.; FONT, A keresztény nagyhatalmak, i. m., 37.

2013

KRISTÓ Gyula, A Képes Krónika és kora. in Képes Krónika, Budapest, 1986, 383–457, itt 404–405.

2014MÁLYUSZ, A Thuróczy krónika... i. m., 72–75.

2015

Scriptores rerum Hungaricarum, ed. Emericus SZENTPÉTERY, Budapest, I–II (=SRH), itt II, 347–506.

2016

KRISTÓ, Magyar historiográfia, i. m., 32.; FONT Márta, Könyves Kálmán és kora, Szekszárd,
1999, 27–28. (Illyés Gyula Tanítóképző Főiskola Társadalomtudományi Monográfiasorozata =IPF Kiskönyvtár, 1.)

2017Marie BLÁHOVÁ, Die Freiheitsvorstellungen der böhmischen Intelligenz des frühen 12. Jhs: derBegriff libertas bei Cosmas von Prag, in Florentissima proles ecclesiae. Miscellanea hagiographica, historica et liturgica, Trento, 1996, 31–39, itt 34. (Bibliotheca Civis, IX); KERSKEN, i.
m., 578.; Dušan TŘEŠTÍK, O Kosmovi a jeho kronice, in Kosmova kronika česka, transl., MarieBLÁHOVÁ, Karel HRDINA, commentaries Petr KOPAL, Praha–Lytomyšl, 2005, 5–16.

2018

FONT, Az óorosz évkönyvek, i. m., 126.

2019

KRISTÓ Gyula, Exordia Scythica, Regino és a magyar krónikák, Filológiai Közlöny 16 (1970),
106–115.

679

A pogány múltról alkotott kép változása a 13–14. században
A keleti szláv krónikaírásban a PVL-hez képest a pogány múlt leírása nem változott.
Továbbra is fontos maradt, hiszen minden későbbi kódex a PVL egyik szövegváltozatávalkezdődik. A rekonstruált PVL verzióhoz képest azonban új szemléletmód nem alakult ki. A
cseh történetírásban a pogány múltról alkotott kép a 14. században változott. Egyrészt azzal,
hogy a század elején létrejött az első nem latin, hanem ócseh nyelven írott krónika, azúgynevezett Dalimil krónika.2020 Amikor IV. Károly császár Prágába tette székhelyét, akkor
került be a Nagy Morávia-hagyomány a cseh múlt elemei közé.2021
A lengyel történetírás egy jelentős, 13. században keletkezett művet tudhat magáénak,amelynek szerzőjét is ismerjük: Vincent Kadłubek, Krakkó püspöke (1208–1218), majd
ciszterci szerzetes (1218–1223).2022 Munkájának a pogány múltra vonatkozó jellegzetessége,
hogy adaptálja az antikvitásra vonatkozó ismereteit. Krakkó alapítását a római Gracchus
nemzetséggel kapcsolja össze,2023 bővítette továbbá a Piast–Mieszko közötti leszármazás
sorát.2024
A magyar történetírásnak a 13. században jött létre két nevezetes darabja, mindkettő
ugyanazt a címet viseli: Gesta Hungarorum. Mindkettő a királyi udvarhoz kötődik. Anonymus
az éppen megszerveződött királyi kancellária jegyzője volt, Kézai pedig az uralkodó
személyes szolgálatában állt. Mondanivalójuk a korábbiaktól teljesen különbözik: tudatosan amúltról, sőt elsősorban a múltról írnak, a jelen csak áttételesen, illetve kis terjedelemben kap
helyet, jobbára csak gondolkodásmódjukon „szűrődik át”. Szemléletük azonban eltérő.
Anonymus és Kézai gestája viszont arról tanúskodik, hogy a pogány múlt kedvező megítélése
a 13. század elejére alakult ki. Scytha földről és a magyarok pogány elődeiről nemcsak hogy
semmi negatívum nem olvasható, hanem a pogány múlt eseményei egyértelműen a dicső múlt
teljes mértékben vállalható részeként jelennek meg mindkét gestában.2025 A Képes Krónikában (azaz a 14. századi krónikakompozícióban) és a szövegét tartalmazó kódexekben kevés2020BLÁHOVÁ, Ofizielle..., i. m., 23–25.; Kersken, i. m., 566–569.; Kronika tak řečeného Dalimila, ed.
Marie BLÁHOVÁ, Praha–Litomyšl, 2005.

2021

Stefan ALBRECHT, Geschichte der Grossmährenforschung in den Tschechischen Ländern und in
der Slowakei, Praha, 2003, 21–22.

2022

Magistri Vincentii dicti Kadłubek Chronika polonorum, ed. Marianus PŁEZIA, Kraków, 1994, V.
(Monumenta Poloniae Historica Nova Series, X)

2023KADŁUBEK, i. m., 8–9. (I. 3,2) [a gallokról] „Vbi post multos cum Romanis conflictus, post multa
bellorum discrimina, urbes occupant prefectos constituunt, quendam nomine Graccum principem
creant.” „a rómaiakkal való sok konfliktus és háború után városokat foglaltak el és elöljárókatállítottak, egy bizonyos Graccus nevű [személyt] fejedelemmé tettek.”; (I. 5,1) „ex Carinthia
rediens Graccus” „Carinthiából visszatérvén Graccus”; I. 5,3 „Proinde rex ab omnibus consalutatur, iura instituit, leges promulgat.” „Attól kezdve mindenki királyként tisztelte, meghatározta ajogot, és kihirdette a törvényeket.”; 12. (I. 7,1) „...mox fundata est urbs insignis a nomine Gracci
dicta Graccivia, út eterna Graccus viveret memoria.” „...majd alapíttatott egy jeles várost, amelyet
Graccus nevéről Graccoviának neveztek, hogy Graccus emléke örökké éljen.” (Ford. a szerző.)2024

Uo., 36–37. (II. 8,1–2) „Zemouito itaque filius eius Lestco quartus, Lestconi uero filius eius
Zemoumisl succedit. ...De Zemomisl autem famosus ille cecus Mesco gignitur, qui septennio
educatur, qui anni exitu septimi diuinitus illustratur...” „...Zemovitot fia, negyedik Lestco, Lestcot
pedig fia Zemomisl követte. ...Zemomisltől származott a nevezetes vak Mesco, aki hét évig vakon
nevelkedett, aki hét év elteltével isteni rendelésre megvilágosodott...”2025

Pl. Szkítia leírásában: Anonymus (SRH, I, 34–37, cap.1.); Kézai (SRH, I, 145–146, cap. 6.)680

szó esik erről, mert a későbbi krónikás-kompilátor a negatívumokat cáfolva azonnal egy pozitív
Scythia képet kapcsolt hozzá és a Kámtól való származás2026 tagadásával a jafetita eredet mellett
foglalt állást.2027 A párhuzamosan fennmaradt gondolat létéről tanúskodik a középkori magyar
történetírás összegzője, Thuróczy, aki az ellentétes álláspontokat nem „gyúrta össze”, hanem
egymás mellé helyezett caputokba rendezte.2028 A pozitív Scythia-kép és a jafetita származás akrónika szövegébe bizonyosan a 14. századi kompilátor keze nyomán került be.

Múltrekonstrukció a 13. századi magyar gestákban
A pogány múlt eseményei egy keresztény szemléletű „szűrőn” át kerültek be mindkét gestába.
Erre enged következtetni néhány olyan típusú megjegyzés, mint pl. Anonymus Álmosról
szólva mondja: „...bár pogány volt, megmutatkozott benne a Szentlélek adománya.”2029 Vagy
Kézainál, aki Attiláról állítja, hogy együttműködött a pápával az eretnekekkel szembeni
fellépésekor.2030 A keresztény szemléletmód más esetekben is megnyilvánul a pogány múltértelmezésével kapcsolatban. A pogány múltról szólva a következő megoldásokhoz folyamodnak a gestaírók:•Átértelmezés. A pogány hagyomány kereszténységgel össze nem egyeztethető elemei helyett a kereszténységgel is összeegyeztethető motívumokkal egészül ki egy-egy történet.

•Szelekció. Megfigyelhető a szájhagyomány „megrostálása” a krónikaíró számára
korabeli szemlélettel, valamint a korábban (a magyarok lakta területen kívül) lejegyzett
információk előtérbe állítása.

•

Fikció. Az információhiányt Anonymus és Kézai saját tapasztalatokkal, ismeretanyaggal egészítette ki, tehát a múltba helyezett „biztos ismeretként” korabeli, a kereszténykirályságban kialakult véleményeket.

2026

SRH, I, 248–249. (Chronici Hungarici compositio saeculi XIV, cap. 4.): „Ex quibus apparetomnibus dictum illorum esse verum, qui dicunt, quod Hunor et magor, patres Hungarorum, fuerunt
filii Nemproth, qui fuit filius Cus, qui fuit Cam, qui fuit a Noe maledictus.” „Mindenkinek nyilvánvaló ebből, hogy azoknak van igazuk, akik Hunorról és Magorról, a magyarok őseiről azt állítják, hogy Nemproth fiai voltak, aki Chus fia, ez pedig Kám fia volt, s akit Noé megátkozott.”; (Amagyar szöveget Bellus Ibolya fordításában idézzük, Képes Krónika, i. m., 11.)2027

SRH, I, 249. „Ergo, sicut dicit Sancta Scripura et sancti doctores, Hungari descenderunt a Magor,
filio Iaphet, qui post diluvium anno quinquagesimo VIII-o, sicut dicit Sanctus Sigilbertus
episcopus Antyochenus in cronica orientalium nationum, intravit terram Euilath et coniuge sua
Enee geniut Magor et Hunor, a quo Magari et Huni sunt nominati.” „Tehát – amint a Szentírás és aszent tanítók mondják – a magyarok Jáfet fiától, Magortól származnak, aki az özönvíz után azötvennyolcadik évben – mint a keleti népekről szóló krónikákban Szent Sigilbertus antiochiai
püspök elbeszéli – Evilat földjére ment és a feleségétől, Enétől Magort és Hunort nemzette, akitől
a magyarokat és a hunokat elnevezték.” (Képes Krónika, i. m., 11–13.)

2028

Johannes de Thurocz: Chronika Hungarorum, I, Textus, ed. Elisabeth GALÁNTAI, Julius KRISTÓ,Budapest, 1986, 25–27, (cap. 7–8).

2029

SRH, I, 39. (cap.4.): „...velut donum spiritus sancti erat in eo, licet paganus...”; Anonymus magyar
szövegét Veszprémy László fordításában idézzük: ANONYMUS: A magyarok cselekedetei – KÉZAI
Simon: A magyarok cselekedetei, Budapest, 1999, 12.

2030

SRH, I, 159 (cap.17): „Apostolico itaque ad Ethelam cum crucibus et clero Romano properante,convenerunt in campo ante Ravennam locuturi.” „Így tehát a pápa a kereszt jelével és a római
papsággal Eteléhez sietett, és Ravenna előtt a mezőn találkoztak egymással, hogy tárgyaljanak.” Amagyar szöveget Bollók János fordításában idézzük: A Magyarok cselekedetei..., i. m., 100.

681

•

A szempontok keverednek, egy-egy pogány múltbeli esemény leírásakor az alkalmazott
eljárások csak ritkán választhatók szét.

•

Kimutatható elfeledett és/vagy torzult hagyomány megjelenése a szövegekben.

Az átértelmezésre Anonymusnál a legismertebb példa Álmos fejedelem születésének
leírása.2031 A Turul madár és Emese története egy pogány totemisztikus származástörténet,amelyet a keresztény krónikás csak úgy fogad el (fogadhat el), ha a történetet mintegyidézőjelbe téve álomképként értelmezi. Ehhez teljes mértékben odailleszthető az Álmos név
etimológiája, hogy tudniillik az álom szóból származik. A keresztény krónikás ugyanakkor
nem elégszik meg a magyar nyelvű szófejtéssel, hanem egy latin nyelvű értelmezéssel ismegtoldja: almus = szent. Ezt a magyarázatot pedig az Álmostól származó szent királyok és
hercegek összekapcsolásával teszi elfogadhatóvá. Kézainál a turul mint címerállat szerepel.2032 Anonymusnál Álmos, Kézainál Attila alakjában sok közös vonást találunk:2033 sötétbőrű, fekete, nagy szemű; de eltérőket is: például Álmos magas, míg Attila alacsony termetű.
Mindkettő megfontolt, bölcs és adakozó. Ezek sztereotípiák, a szerzők olvasmányélményeiből
származnak, amint ezt a kritikai szövegkiadás fel is tünteti. Kézainál az átértelmezés bonyolultabb. A pogány hagyomány lehet nála korabeli is, hiszen Kun László király környezetében
tartózkodva a pogány mintákat a kun szokások alapján is meg lehetett rajzolni. Ilyen például ahadbahívás körülményeinek leírása.2034 Keresztény színezetet kap „az Isten és a magyar nép
szava” kitétel megfogalmazásával, illetve Kézai kiegészítette a „szkíta törvény” (lex Scythica)
római jog szerinti értelmezésével.2035

2031

SRH, I, 38. (cap.3.): „...quia matri eius pregnanti per sompnium apparuit divina visio in forma
asturis, que quasi veniens eam gravidauit et innotuit ei, quod de utero eius egrederetur torrens et delumbis eius reges gloriosi propagarentur...” „mivel várandós anyjának álmában égi látomás jelent
meg turulmadár képében. Az reászállván mintegy teherbe ejtette és tudomására hozta, hogy
méhéből forrás fakad s hogy ágyékából dicsőséges királyok származnak.” „Vel ideo vocatus est
almus, id est sanctus, quia de progenie eius sancti reges duces erant nascituri.” „Vagy azért hívták
Álmosnak, azaz szentnek, mivel utódaitól szent királyok és hercegek születnek majdan.” Magyar
ford.: A magyarok cselekedetei..., i. m., 12.

2032

SRH, I, 152. (cap. 10.): „..avis < asturis > habebat quae Hungarice turul dicitur”; A magyarok
cselekedetei, 96.

2033

SRH, I, 39. Anonymus (cap.4.) „Erat enim ipse Almus facie decorus, sed niger, et nigros habebat
oculos, sed magnos, statura longus et gracilis, manus vero habebat grossas et digitos prolixos...”,„Maga Álmos fejedelem szép arcú, de sötét bőrű volt, fekete nagy szemekkel, magas termetű és
vékony, nagy kezű és hosszú ujjú.” A magyarok cselekedetei..., 12.; SRH, I, 151. Kézai (cap.10.)„Erat enim rex Ethela colore teter, oculis nigris et furiosis, pectore lato, elatus incessu, statura
brevis, barbam prolixam cum Hunnis deferebat.”, „Etele király egyébként sötét bőrű volt, fekete és
villogó szemű, széles mellű, büszke járású, alacsony termetű, s akár a többi hun, hosszú szakállt
viselt.” A magyarok cselekedetei..., i. m., 95.

2034

SRH, I, 147. (cap. 7.) „..in unum congregati, capitaneos inter se, scilicet duces vel principes praefecerunt...”, „Constituerunt quoque inter se rectorem... Ita quidem, út si rector idem immoderatam
sententiam definiret, communitas in irritum revocaret,, errantem capitaneum et rectorem deponeretquando vellet.” „...maguk közül kapitányokat, azaz vezéreket vagy fejedelmeket választottak
maguknak...”, Választottak maguk közül egy főbírót is..., ha ez a főbíró túlontúl szigorú ítéletet
hozna, a közösség érvényteleníthesse, a helytelenül eljáró kapitányt vagy bírót leválthassa, amikor
akarja.” A magyarok cselekedetei..., i. m., 93.

2035SZŰCS Jenő, Társadalomelmélet, politikai teória és történetszemlélet Kézai Gesta Hungarorumában, in UŐ, Nemzet és történelem, Budapest, 1974, 413–556, itt 430–433.

682

A szelekció tudatos voltáról Anonymus Prologusa tanúskodik, amikor arról szól: a magyar
nemzethez (akik alatt a nemességet értette) méltatlan, hogy múltját „a parasztok csalfa
történeteiből vagy az igricek fecsegő énekeiből, mintegy álomképekben ismerje meg.”2036
Helyette az írások biztos híradásait ajánlja. Lényegében Anonymus már a Prologusbanelőrevetítette az álomkép-gondolatot, amely Álmos születésekor megjelenik. Úgy véljük, azálomkép-gondolat nyomán feltételezhetjük, hogy az Álmos-történetet mégiscsak vagy a„parasztok hamis meséiből” vagy a jokulátorok által terjesztett történetek közül meríthette.
Újabb kérdés: honnan származnak mindazok a történetek, amelyek Anonymus idején írott
forrásból aligha voltak meríthetők. Egész sor történetet ír le a honfoglalás menetéről, amikorÁrpád fejedelem környezetének előkelői meghódítják a Kárpát-medencét és olyan birtokokra
tesznek szert, amelyeket „mind a mai napig” (értsd: Anonymus korában is) birtokolnak. Ha aszerző felfogása szerint kizárjuk a „parasztok meséit” és a jokulátor-énekeket, akkor másra
nem gondolhatunk, csak az előkelő családok szóban átörökített családi-nemzetségi hagyományaira. Ezek éppúgy a szóbeli hagyományt jelentik, csakhogy a társadalom magasabb
szintjén! Úgy tűnik, ez ellen a szerzőnek nincs kifogása, bár forrásait nem árulja el. Györffy
György megállapítása szerint2037 Anonymus az István-kori államszervező harcok eseménysorozatát örökítette meg. Illetve ebből az is következik, hogy a 13. század elején a magyar
társadalom kollektív emlékezete a Szent István-i időszaknál régebbre nem nyúlhatott vissza.
A megelőző időkből csak „álomképekkel” rendelkezett.
Kézainál a múltbeli események szelekciója másképp alakult. Terjedelemben többszörösen
támaszkodott az olvasott anyagra: például Jordanes Geticájára és más írott – nem magyarországi – forrásra (Paulus Diakonus, Izidor stb.).2038 Terjedelme szerint is több figyelmet
szentelt a megkeresztelkedés utáni időszaknak és saját korának (az 1279. évi kun törvények istükröződnek benne). Egyedül Kézainál olvasható hagyomány a székelyek múltjára vonatkozó
Csaba-történet, amelyet a hun és magyar események összeköttetéseként 2039 az első könyv
végén helyezett el. Ezzel szemben Anonymusnál csak az „Attila király népe”2040 kitételszerepel. Kézai szelekcióját látjuk abban, hogy olyan elemeket választott ki a székely szóbeli
hagyományvilágból, amelyet össze tudott kötni a másutt olvasottakkal, és ezáltal „hitelesítette” az elmondottakat.
Fikció. A történeti múlt fiktív elemekkel való kiegészítésének Anonymusnál nagyon sokpéldát lehet találni. A pogány múltra vonatkozóan az egyik legszembetűnőbb példa a vérszerződés leírása.2041 A vérszerződés a nomád társadalom szokásos szerződési formája,2042
2036

SRH, I, 33–34. (Prologus) „Et si tam nobilissima gens Hungarie primordia sue generationis etfortia queque facta sua ex falsis fabulis rusticorum vel a garrulo cantu ioculatorum quasi
sompniando audiret, valde indecorum et satis indecens esset.”2037

GYÖRFFY György, Honfoglalás előtti népek és országok Anonymus Gesta Hungarorumában, in
UŐ, Anonymus. Rejtély vagy történeti forrás, Budapest, 1988, 67–100, különösen 92–93.

2038SZŰCS, i. m., 420–427.

2039

SRH, I, 161–163, cap. 19–22.

2040

Uo., 77, cap. 37.

2041

Uo., 39–41. (cap. 5–6.) Pl.: „Tunc ipsi VII principales persone communi et vero consilio intellexerunt,
quod inceptum iterperficere non possent, nisi ducem ac preceptorem super se habeant.” „Akkor a
hét fejedelmi személy közös és végérvényes döntésre jutott, miszerint a megkezdett utat csak úgy
tudják véghez vinni, ha fejedelmet és parancsolót választanak maguknak.” A magyarok cselekedetei..., 12–13.

2042

GYÖRFFY, Rejtély..., i. m., 54.; RÓNA-TAS András, A magyarság korai története, Szeged, 1995,
131–134.

683

lényegében egy fiktív rokonná fogadás ceremóniájaként értelmezhető. A vérszerződéshez
kötött eskü tartalma viszont az 1200 körüli jogszemléletet tükrözi, amely az uralkodó és ahatalom részeseiként megjelenő előkelők közötti „szabályok” kialakulásáról árulkodik.2043 A
nomád gyakorlatot akarta Anonymus hangsúlyozni, amikor kiemelte, hogy az eskü „pogány
módra” (more paganismo) köttetett, a korabeli szemléletről pedig az oklevélformula alkalmazása árulkodik: „sújtsa örök átok” azt, aki megszegi. Kézai munkájának legfontosabb fikciója
a hun–magyar azonosság állítása, illetve a két honfoglalás elképzelése, amely ugyancsak aszerző olvasmányélményein alapul. Fiktív továbbá az az útvonal is, amelynek mentén a hunok
hadjáratait leírja, itt Kézai személyes tapasztalatai alapján állította össze az útvonalakat.2044
Az elfeledett múlt kategóriájába tartozik a magyar törzsek neve. Nem a szerzők feledkeztek meg róla, hanem a 13. századra kikoptak a társadalom emlékezetéből. A törzsszövetség hetes számát viszont még őrizte a kollektív memória: a hétmagyar (Hetumoger) elnevezést,2045 a törzsfők hetes számát (Anonymus: septem principales persone; Kézai: septem
capitanei), vagyis az úgynevezett vezérnévsort. Különbözik egymástól a két krónikás
vezérnévsora és eltér tőlük a krónikakompozíció adatsora is. A különbségek egy folyamatosan
elhalványuló adatsort vetítenek elénk, ahol keverednek a valós személyek, a honfoglalás-koritisztségek perszonifikált alakjai és egyes kalandozó vezérek neve.2046
Torzult hagyománynak nevezhető Anonymusnál az Emese „álomlátását” tárgyaló fejezetben Emese apjának névalakja: Eneudubelianus; valamint Álmos születésének helyszíne:
Dentumoger. Később maga Anonymus ad más magyarázatot, a magyarok népére értelmezi afogalmat: „A magyarok népe... amelyet saját nyelvükön dentümogyernek hívnak.”2047 Kézainál: „A szkíták országa... területileg egységet alkot, de kormányzás tekintetében három részre
oszlik, Barsatiára, Denciára és Mogoriára.”2048 Az első valószínűleg a baskír torzult alakja, amásodik lehet azonos Anonymus Dentumogerjével, míg a harmadikban a magyar név rejlik.
Lehet, hogy a Don folyó nevének torzult alakjával állunk szemben, de nem kizárt más
folyónév megőrződése sem.2049
Anonymus és Kézai olvasmányai, műveltsége és keresztény szemlélete szűrőjén át szemlélte azt a pogány hagyományt, amelyet a 13. századig megőrzött a kollektív emlékezet. Ez ahagyomány önmagában is szelektív, hiszen sok minden elveszett belőle az eredetihez képest,
torzultak és keveredtek a hely- és személynevek. A keresztény krónikások szemléleti „szűrője” pedig a töredékes hagyományból válogatott, átértelmezett és fiktív elemekkel töltötte fel ahiányzó ismereteket. Mindezek miatt állítja a magyar történettudomány, hogy a két szerző
2043

KRISTÓ, Az Aranybullák..., i. m., 39–41.

2044SZŰCS, Társadalomelmélet..., i. m., 420–427.

2045

SRH, I, 33.; RÓNA-TAS András, A honfoglaló magyar nép, Budapest, 1996, 267.

2046

SRH, I, 41, (Anonymus cap. 6.), 165–167, (Kézai cap. 27–33.), 287–292. (krónikakompozíció cap.
28–34.)

2047

SRH, I, 34. (cap. 1.): „...Scithia enim maxima terra est, que Dentumoger dicitur,...” „Szkítia
ugyanis, amelyet Dentümogyernek hívnak, hatalmas föld.” A magyarok cselekdetei..., i. m., 10.;
SRH, I, 39. (cap. 5.): „Gens Hungarorum... de gente Scithica, que per ydioma suum proprium
Dentumoger dicitur, duxit originem.” „A magyarok... népe... a szkítáktól ered, amelyet a saját
nyelvükön dentümogyernek hívnak.” A magyarok cselekedetei, i. m., 13.

2048

SRH, I, 146, (cap. 6.): „Sciticum enim regnum comprehensione una cingitur, sed in regna tria
dividitur principando, scilicet Barsatiam, Denciam et Mogoriam.” A magyarok cselekedetei..., i.
m., 93.

2049

A magyarok cselekedetei..., i. m., 52, 17. jegyzet

684munkája sokkal inkább a 13. századi mentalitás- és társadalomtörténet számára elsőrangú
forrás, a honfoglalást illetően viszont használhatatlan. Szembe kell néznünk azzal a ténnyel,hogy az általuk megalkotott magyar történet fiktív történelem, a pogány múlt „morzsáival”megtűzdelve.

A magyarországi múltszemlélet sajátosságai
A magyarországi történetírás sajátossága, hogy a 12. századi szűkszavúság után a 13.
században a régió többi részéhez képest jelentősen bővült a pogány múltról szóló anyag.
Ugyanakkor jelentős a kontraszt az időbeli „késés” (a 13. században lejegyzett történet) és aterjedelem között (Anonymus egész műve erről szól, Kézainál az Első könyv). Az
eseményektől való távolságból következően jelentősebb a felejtés, elvesztek tudattartalmak,
például a hetes szám ismert, de a törzsek neve nem. A „Hetumoger” személyi tartalmat nyer;a Dentümogyer földrajzi és perszonifikált jelentésben egyaránt szerepel. Ekkorra megváltozott a szemléletmód: a „parasztok csacska meséi” és a jokulátorénekek az úri nemzetség
számára már nem „szalonképesek”, a családi-nemzetségi múlt viszont igen. Ez utóbbi éppúgy
szóbeli hagyomány, mint az előző, de nem feltétlenül tartozik az előtörténethez: erőteljesenösszemosódnak az egymástól különböző időben történt események. A megváltozott szemléletmód, a kereszténység felvétele is a régmúlt eseményei közé tartozott már ekkor, emiatt apogány korszak vállalhatóvá lett. Érdekes módon a másik három területen már korábban is:cseh földön hosszabb a pogányságból a keresztény mentalitásba való átmenet; a lengyeleknél
a pogány hagyomány kezdetben rövid és később – ugyancsak fiktív elemekkel – bővül, aRuszban pedig a vallási szinkretizmus a krónika keletkezésekor még mindig valós – és valószínűleg tolerált – jelenség. A 13. századi két Gesta Hungarorum – amelynek Kézai által írott
változata bekerült a 14. századi krónikakompozícióba2050 – a pogány hagyományhoz
differenciáltabban viszonyult, a kor irodalmi követelményeinek és szellemi áramlatainak
megfelelően. Az eredmény: a valós és kreált történetek többféle módszerrel (átértelmezés,
fikció és az egyéb fentebb említettek) megalkotott kompozíciója, amelyek szétválasztásának
kényszerű feladata a ma történettudományára hárul.
Úgy véljük, imént kifejtett gondolataink adalékul szolgálhatnak a további elemzésekhez, ésalapját képezhetik egy részletesebb összehasonlító vizsgálatnak.

2050

KRISTÓ, Magyar historiográfia..., i. m., 84.

685

HOPPÁL MIHÁLY
(Budapest)
Magyar nemzeti jelképek és a kulturális identitás
A kultúrák önszabályozó mechanizmusainak egyike, hogy állandóan újra és újra meg kellerősítenie identitását. A közösség tagjainak emlékezetébe kell vésnie, hogy ők egy csoportot
alkotnak. Az összetartozás tudatát bizonyos jelek és jelképek, jelképes értelmű cselekedetek,
tárgyak és gesztusok segítségével erősítik meg az adott csoport tagjaiban. Vagyis a kulturális
emlékezet jeleit időről időre fel kell idézni, számba kell venni. Nem lehet véletlen, hogy aközelmúlt években egész sor olyan kiadvány jelent meg, amelyeknek éppen az etnikus
jelképek bemutatása volt a célja.2051 Van köztük egészen részletes kulturális enciklopédia, 2052
melyet a távoli rokon nép, a számi népcsoportok (ismertebb nevükön a lappok) kulturális
jellemzőiről állítottak össze, van köztük hivatalos összeállítás az Európai Unió államainak
nemzeti szimbólumairól,2053 amelyek közül a nemzeti lobogót, a himnuszt, a kitüntetések
jelképes értelmét, a nemzeti ünnepeket és emlékhelyeket ismertetik. Vagy egészen népszerű
formában az úgynevezett hungarikumokat veszik sorra azzal a nem titkolt céllal, hogy akülföldiek számára érthetőbbé tegyék, hogy „milyen a magyar?”2054
Egy másik kötetben a magyar szellemi élet kiválóságai arra a kérdésre keresték a választ,
hogy „mi a magyar?”2055 Az esszék szerzői megválaszolták a kérdést, ki-ki a maga módján, aszkeptikus tagadás szemszögéből vagy a hagyomány folyamatosságának pozitív élményétől
vezérelve. Érveik és ellenérveik között éppen azok a jelenségek szerepeltek argumentumként,
amelyeket nemzeti jellemző tulajdonságokként magunkkal viszünk, amikor magyarságunk
mellett érvelünk. A kiemelt és felnagyított közös jegyek azok, amelyek összefognak bennünket, akár önkéntelenül is.
Mint ahogy az étel, a hazai étkek íze az, ami mindig felébreszti bennünk az emlékezést és
azonosulást, ezért fontosak az olyan tanulmányok, mint Voigt Vilmos írása,2056 amely afolklórban az etnikus szimbólumok létrehozásáról értekezett. Csak a folklórszövegek, ahagyományos elbeszélések segítségével érthetjük a nemzeti jelképpé válás folyamatát. Azt afolyamatot, hogy miként válnak mitikus hősökké egyes alakok az 1848-as szabadságharc utána magyar népköltészetben.2057 Mint ahogy jelképpé magasztosult a magyar történelem több
alakja is a folklór és az élő szájhagyomány közegében. Így az Árpád-ház szentjei, Szent
László,2058 vagy Szent György.2059 Mint ahogy a népi kultúra egyes elemei időről időre az
egész nemzet által is elismert szimbólumokká válhatnak. Ezt a problémát érdemes lenne
2051

KAPITÁNY–KAPITÁNY 1999; HALONEN–ARO (toim.) 2005.

2052

KULONEN–SEURUJÄRVI-KARI–PULKKINEN (eds.) 2005.

2053

Állami és nemzeti szimbólumok... 2005.

2054

KISS et alii szerk. 2005.

2055

ROMSICS–SZEGEDY-MASZÁK (szerk.) 2005.

2056

VOIGT 2001.

2057

KRÍZA 2001.

2058

MAGYAR 2005, 2006.

2059

JANKOVICS 2005.

686

elemezni, hiszen a jó példa erre a gulyás/pörkölt/paprikás „nemzeti étellé” válása,2060 vagy
ahogyan a 17. századi hajdú tánc egyszercsak, a 19. századtól fegyveres pásztortánc lett, minda közkatonák, mind pedig az arisztokrácia körében „szimbolizálva az ország hősies küzdelmét
a török hódítás ellen”.2061
A hetvenes évek második felétől egymás után jelentek meg a szimbolikus antropológiai
módszerű elemzéseket tartalmazó kötetek, amelyek többnyire konferenciák anyagait adták
közre – mintegy jelezve, hogy a régi szimbólumkutatás, mint a főnix, időről időre képes
megújulni. Ezek az elemzések, ha a részleteket illetően eltérnek is, alapvetően egyetértenek
abban, hogy a társadalmi valóság szimbolikus létrehozása a mindennapokban a köznapi tudás
segítségével valósul meg. Éppen ezért a kutatók a köznapi életvilágot kezdték vizsgálni.
Örvendetes, hogy a térhasználatról egyre több értékes tanulmány lát napvilágot. A körülöttünk lévő teret úgy használjuk, hogy ott mindennek jel értéke van és szimbolikus tartalommaltöltődik meg a tér (pl. a ház körüli tér minden részlete).2062 A társadalmi élet jelhasználati
szabályai között szintén fontos jelentéshordozók a térbeli elhelyezkedés szabályai, az például,
hogy ki hol ül egy lakodalomban (arról, hogy az étrend és az ülésrend milyen jelképes
jelentést hordoz).2063 Az amerikai szociológiát megújító Csíkszentmihályi Mihály szinte
minden munkájában egy mindennapi jelenséget vesz nagyító alá, így például a lakások tárgyai
által létrehozott szimbolikus környezetet, tárgyvilágot vizsgálta.2064 A Kapitány házaspár atárgyak szimbolikáját kutatta és megkülönböztettek használati, esztétikus és szimbolikus
tárgyakat. Egyik fontos megállapításuk, hogy „a szimbólum az, ami összekapcsolja a tárgyi
világot az emberrel”.2065
A köznapi élet jelenségei közül említhetnénk még két elemzést, melyek közül az egyik atemetési jelvényekről és a temetési menet hagyományos térszerkezetéről,2066 a másik pedig
arról szól, hogy hogyan lett a kéményseprő alakja a szerencse jelképévé.2067
Az utóbbi időben fellendült a mindennapi kommunikáció egyik kísérőjelenségének, a gesztusoknak a vizsgálata is. Általában a legtöbb gesztusnak, 2068 kézmozdulatnak, arckifejezésnek, a testnyelvnek meghatározott jelentése van, és ez a jelentés kultúránként, pontosabban
népenként változik. Jó áttekintést ad a népenként eltérő jelentésű gesztusokról, arckifejezésekről a Hidasi Judit által szerkesztett kötet,2069 amelyben például az orosz metakommunkációs szimbólumokról több évtizedes tapasztalatai alapján Nanovszky György írt élvezetes
tanulmányt.2070 Balázs Géza szerint magyar gesztusviccek is vannak. 2071
2060

KISBÁN 1989.

2061

KISBÁN 1989, 32.

2062GRÁFIK 1974.

2063

HOPPÁL 1992, 71–77.

2064CSÍKSZENTMIHÁLYI–ROCHBERG-HALTON 1981.

2065

KAPITÁNY–KAPITÁNY 2003, 73.

2066

TOMISA 1999.

2067

SZULOVSZKY 2003, 119–128.

2068

HOPPÁL 2004, 153–167.

2069

HIDASI (szerk.) 1998.

2070

In: HIDASI (szerk.) 1998, 217–230.

2071

BALÁZS 1999.

687

A minket körülvevő „szimbolikus univerzum” nemcsak irányítja és a jelképekkel legitimálja a mindennapok szerepelvárásait és megvalósításait, hanem a hétköznapok legegyszerűbb eseményeit is gazdag jelentéstartalommal telíti. Ezért aztán érthető, ha a kutatók az
idő- és térhasználat szimbolizmusától az ételek jelentésén át a ruházat jelképes értelméig, akülönböző folklórszövegek, így például a mondák, siratók, mesék szimbolizmusáig sok
mindent vizsgáltak. Különösen fontosak a társadalmi szokásokat, rítusokat és a vallási jelenségeket elemző munkák.2072 Ezekből a tanulmányokból kitűnt, hogy a szimbolikus rendszerek
és a szimbolizálás egyik fő funkciója a társadalmi kapcsolatok és az együttműködéselősegítése.
A szimbolikus interpretáció egyik legnagyobb hatású, de a legtöbb bírálatot is kiváltó
mestere, Clifford Geertz szerint a kultúra a szimbólumokba ágyazott jelentések történetileg
átörökített modelljét, szimbolikus formában örökölt eszmék rendszerét jelenti, amelyek
közvetítésével kommunikálnak az emberek, megőrzik és kifejlesztik az életre vonatkozó
ismereteiket és viselkedésmódjaikat.
Egy kultúrában szimbólumokat kitalálni, a semmiből teremteni nem lehet, már csak azért
sem, mert azok sohasem egyedül állnak, hanem éppen más jelképekhez való kapcsolatukban
nyerik el jelentésüket. A konkrét kulturális kontextusban telítődik jelentéssel az adottszimbólum. Ily módon a szimbolizáció nem pusztán valaminek a helyettesítése valami –társadalmi használat által létrehozott – jelentés. Így a szimbólumokat csak jelképekkel együtt,a rendszer más elemeivel való folyamatos kölcsönhatásban érthetjük meg.2073
A szimbólumokkal és a szimbolikus cselekvés formáival foglalkozó kutatók abból azelőfeltevésből indulnak ki, hogy a társadalmi cselekvés meglehetősen szabályos, sőt bizonyos
fokig megjósolható vagy megérthető a résztvevők és a megfigyelők részéről. A társadalmi lét
során az egyén az emberekről, istenekről, kísértetekről, a lehetségesről és a ténylegesről, ajóról és a rosszról, a dolgokról és azok kapcsolatairól, összefüggéseiről, az intézményekről és
szokásokról alkotott képzetekből, hiedelmekből állítja össze a világ képét, amely logikus és
koherens azok számára, akik átélik. Ezt az egységes szerkezetet a kultúrában a szimbólumok
rendszere fogja össze. Ez a szimbolikus univerzum, hasonlóan a rituális szimbolizmushoz,
szabályokat és mintákat ad az egyes élethelyzetek minőségeinek kifejezésére, a problémák
megoldására, a társadalmi jelenségek helyes értelmezésére.
A jelkép- és hiedelemrendszer,2074 a világkép megtanulása az ember számára egyúttal akultúrához tartozó értékrend elfogadását is jelenti. Az értékrend fogalmát a társadalomtudományokban általában az erkölcsi értékekkel azonosítják, tehát olyan kategóriák tartoznak
körébe, mint a jó és a rossz, a bűn, a hála, a szeretet, a becstelenség, az igazság, a hazugság, abecsület, az erkölcs fogalmai. A világ, a körülöttünk lévő természeti és társadalmi környezet
elsajátítása. Leegyszerűsítve a folyamatot, két lépcsőben megy végbe: a megismerés és azértékelés szakaszaiban, mégpedig a társadalomban működő jelképrendszerek segítségével. Az
első szakaszban a nyelv és a tapasztalatok útján elsajátítjuk a hiedelmek, a tudomások, ahitek, a meggyőződések és az előítéletek rendszerét, majd ezeket azonnal elhelyezzük„világkép”-ünk egészében. Ebben az elrendezésben nyújt segítséget az értékrend és ajelképrendszer azáltal, hogy kész történetekkel, illetve bevésésüket segítve az emlékezet
számára képekkel, jelekkel, jelképekkel áll rendelkezésünkre.

2072

VOIGT 1990.

2073

HOPPÁL–NIEDERMÜLLER (szerk.) 1983.

2074

HOPPÁL 2006.

688

A hazai szimbólumkutatásnak új területe az etnikus és/vagy nemzeti jelképek iránti érdeklődés megerősödése. Minden bizonnyal nem kis része van ebben annak, hogy a nyolcvanasévek végétől felgyorsult politikai változások lehetővé tették a korábbi, pusztán történeti
vizsgálatoknak egy szélesebb kulturális kontextusba való belehelyezését.2075 Elgondolásainak
elméleti alapvetését az általa és mások által kidolgozott etnoszemiotikai módszerek adják. A
magyar néprajzi kutatás, noha régóta foglalkozik az etnikus jelképek vizsgálatával, mégiselsősorban a kilencvenes években a Hofer Tamás által irányított nagyszabású kutatás eredményeit kell megemlíteni, amelyek a nemzettudat kialakulásáról és a nemzettudat „változó
jelképei”-ről2076 szóltak. Voigt Vilmos, aki a hazai folklórkutatás vezető teoretikusa, több
tanulmányában is érintette az etnikus jelképek szerepének fontosságát a folklórban, amikor
megállapította, hogy a néphagyomány sok eleme etnikus jelképpé válhat és nagy ereje van aközösségi tudatban.2077 Az egyes tárgyak vidékenként fontos önazonosító jelek lehetnek,
etnikus jelképekként működnek, ilyen lett a kopjafa a nyolcvanas évektől, még olyan
területeken is, ahol nem volt annyira általános, pontosabban nem a díszes faragású, erdélyi
mintákat követő formájúak.2078 A Felvidéken, a szlovákok között élő magyarok számára akopjafaállítás a nemzeti hovatartozást kifejező jelkép lett a huszadik század vége körüli
években. Nemcsak tárgyak, de egész vidékek is válhattak és váltak az egész ország jelképévé.
Talán a legjobb példa erre a hortobágyi puszta, a pásztorokkal és azok jellegzetes képeivel
nemzeti önazonosságunk jelképévé vált, s ezt a turizmus-ipar még csak erősíti.
A nemzeti jelképek sokoldalú vizsgálatát végezte el az elmúlt évtizedben Kapitány Ágnes
és Kapitány Gábor Magyarságszimbólumok című nagysikerű munkájukban, hiszen az 1999-eselső megjelenés óta eltelt években már a kötet harmadik, bővített kiadása is elfogyott.2079 A
munka jelentőségére tekintettel részletesebben ismertetjük főbb eredményeiket. A Magyarságszimbólumok című munka a szerzőpárnak az MTA Szociológiai Intézetében még 1997-ben
kezdett empirikus vizsgálatán alapszik, amelynek során egy ezer fős országos reprezentatív
mintától kérdezték meg az adatokat. A kiinduló előfeltevés az volt, hogy minden közösséget
jellemez és összetart az önmeghatározásnak bizonyos formája, amelynek jellegzetes
megnyilvánulása a szimbólumok használata. A probléma az volt röviden, hogy „mi minden
szimbolizálja a magyarságot, milyen önazonosító szimbólumok élnek ma a magyar népesség
körében? A szerzők megkísérelték előítéletektől és ideológiai előfeltevésektől függetlenül
vizsgálni a kérdést: „a magyarságot összekötő szimbólumok hogyan vannak jelen a valóságosmagyarok mindennapi életvilágában?”2080 Munkájuk bevallott célja, hogy az eredmények
talán fölhasználhatók lesznek egyszer a tárgyilagos nemzeti önismeret meghatározásában.
Először természetesen azt kell tisztázni, hogy mi lehet/válhat ma a mindennapi élet elemei
közül magyarságjelképpé.
Az eredményeket, a válaszok alapsorait mintegy harminc oldalon keresztül közlik, ezekből
néhányat érdemes megemlíteni: a magyaros ételek listáját a gulyás vezeti a halászlé előtt; amagyarok itala a bor; a magyaros viseletben a nemesi eredetű ruhadarabok stabilizálódtak
jelképes értékűvé. Jellegzetes magyar táj a Hortobágy és a Tokaj-Hegyalja; a folyók közül aDuna és a Tisza, a virágok közül a rózsa az első (a tulipán csak az ötödik, még a pipacs is2075

VOIGT 1999.

2076

HOFER 1991, 1996.

2077

VOIGT 1999.

2078

LISZKA 2000, 150, 157–158.

2079

KAPITÁNY–KAPITÁNY 1999.

2080

KAPITÁNY–KAPITÁNY 1999, a harmadik kiadásban a 10. oldalon.

689

megelőzi!); az állatok között természetesen a ló vezet a jellegzetes magyar szürkemarha előtt
(a turul csak a tizedik a rangsorban!); a tipikus magyar ember testes, izmos, zömök és
sötéthajú, meg bajuszos. A magyarság legfontosabb nemzeti ünnepe március 15-e; a zenébena magyar nóta vezet a népdal előtt; a sportágak között még mindig a futball áll az első helyen,de már megjelent (igaz csak hetedikként) a lovasíjászat; a hungarikumok listáján az első atokaji aszú. Az írók, költők között Petőfi és Arany, a történelmi személyiségek között Kossuth
és Széchenyi áll az élen, az ő életük és munkásságuk jelképértékű a megkérdezettek számára.
A kötet további fejezeteiben „a válaszok rétegezettsége” kerül bemutatásra, vagyis az,
hogy milyen értékek, milyen más preferenciákkal, milyen kor- és területi, valamint társadalmi
csoportok számára jelentenek együtt szimbolikus értéket. Különösen érdekesek azok az
adatok, amelyekben az egyes jelkép-választásokhoz a szerzők nemcsak területi csoportokat,de pártkötődéseket is hozzá tudnak rendelni.
Fontos továbbá, ahogyan az adatok alapján meghatározható az egyes korcsoportokhoz
köthető szimbólumhasználat, valamint az iskolai végzettség szerinti preferenciák is. Ugyancsak jelentős különbségek figyelhetők meg a különféle foglalkozási csoportok között is.
Nyilvánvaló, hogy az egyszerű munkások szimbólumvilága különbözik az egyes értelmiségi
csoportokéitól, de most ebben a dolgozatban pontos százalékos adatok birtokában egészen
konkrétan lehet beszélni a részletekről. Ez a hosszú fejezet az egyik kiemelkedően fontos
része az egész munkának, sokszor és sokan fogják még fellapozni adatokért, és remélhetőleg
idézni fogják sokféle szolid és megbízható következtetéseik miatt.
A történeti etnoszimbológia sok adata nem kerülhet közvetlenül megemlítésre, pedig olyanértékes adatokat és értelmezéseket lehetne itt megemlíteni, mint az egyes paraszti és nemesi
eredetű ruhadarabok szimbolikus értékeinek megoszlása egy közvetlen identitásképző funkcióra és egy áttételesebb, történeti jellegű nemzettudatra. A ruhaviselet mindig is különösen
alkalmas volt a társadalmi és etnikai csoportkülönbségek jelzésére.2081 A szerzők az eredmények és az általános tanulságok megfogalmazásakor igen körültekintők és óvatosak. Minden
lehetséges magyarázatot, értelmezést megemlítenek, s ha lehet, néha határozottabb, egyértelműbb magyarságkép megrajzolását várnánk a szerzőktől, éppen a hatalmas adatanyag
birtokában. A szerzők munkája éppen azt célozza, hogy a konkrét anyag ismeretében és
pontos adatelemzés után kirajzolódjanak azok a konkrét elemek, kulturális szimbólumok,
amelyeket a magukat magyarnak valló emberek nemzeti jelképekként fogadnak el vagy
azoknak tartanak. Ezeknek a kulturális elemeknek meglétét azért is nehéz tagadni, mert azok amindennapi élet tárgyai, tényei. A nemzeti érzés lényegi elemei a mindennapi élet apróságaiban gyökereznek, mert éppen ezekből az apróságokból áll össze az, amit az antropológusok a finnség, a németség, az osztrákság, a svédség vagy a görögség kategóriájába sorolnak.
A könyvnek ugyan nem fő témája a nemzetfogalom, se a nemzettudat elméleti elemzése,
mégis a szerző(k) munkája hozzájárulhat egy valós (valóságon, adatokon alapuló) magyarságkép megrajzolásához, illetve megértéséhez. Világosan leszögezik, hogy nem a nacionalizmus jelképeit, hanem azokat az asszociációkat vizsgálják (empirikus módon), amelyek amindennapi életben a magyarságtudathoz kapcsolódnak. Egyfajta tudati hagyomány ez,
annak minden mai esetlegességével és történeti gyökereivel. A jelképek etnikus stílust hordoznak, s ezáltal az összetartozás tudatát erősítik. A népművészet jel- és képvilága, összefonódása a mesék és mítoszok jelképeivel, s végül a nyelvi képes beszéd fordulataival, együttépíti fel az etnikus közösség kultúráját, mert éppen az tesz egy csoportot közösséggé, hogy
van saját nyelve, stílusa, vannak sajátos, maga alkotta jelképrendszerei. A kulturális örökség
lényegében egy olyan szimbolikus világ, amelynek létrehozásában mindannyian részt
2081

KORKES (szerk.) 1996.

690

veszünk. Jelképeink – mint már szó volt róla – kialakítják a mi világunkat, de mi is alakítjuk
jelképeink világát. A szimbólumokban való gondolkodás, mint egy kitüntetett létmód (avilágban való benne levés) a minket körülvevő világ megértésének az útja lehet – mondja ahermeneutikai tanítás.2082 Fontos ez, hiszen a jelképhasználat terminusaiban a közösségi lét
alapkérdései fogalmazódnak meg, a jelek és jelképek segítségével azonosítja magát a közösség, a közös nyelvhasználat fogja össze az egyéneket s teszi lehetővé az együttműködést.

IrodalomÁllami és nemzeti szimbólumok az Európai Unióban, Europa Institut–MTA Történettudományi
Intézete, Budapest, 2005.
BALÁZS Géza, Gesztusviccek Magyarországon, Jel–Kép 1999, 4. sz., 43–48.
CSÍKSZENTMIHÁLYI, M.–ROCHBERG-HALTON, E., The Meaning of Things. Domestic Symbols and theSelf, Cambridge University Press, Cambridge, 1981.
GRÁFIK Imre, Az udvar és ház mozgásvilága, Néprajzi Értesítő 56. sz., 1974, 87–105.
HALONEN, T.–ARO, L. (toim.), Suomalaisten symbolit, Atena, Jyväskylä, 2005.
HIDASI Judit (szerk.): Szavak – jelek – szokások. A nemzetközi kommunikáció könyve, Windsor Kiadó,
Budapest, 1998.
HOFER Tamás (szerk.), Népi kultúra és nemzettudat, Budapest, 1991. (A Magyarságkutatás Könyvtára
VII.)
HOFER Tamás (szerk.), Magyarok Kelet és Nyugat között. A nemzettudat változó jelképei, Budapest,
1996.
HOPPÁL Mihály, Etnikus jelképek: hagyományőrzés egy zempléni és egy amerikai magyar
közösségben, Folklór Archívum 18. sz. 1989, 11–61.
HOPPÁL Mihály: Etnoszemiotika, Kossuth Lajos Tudományegyetem, Debrecen, 1992. (Néprajz
egyetemi hallgatóknak 14.)HOPPÁL Mihály et alii, Jelképtár, 7., bőv. kiad. Budapest, 2004.
HOPPÁL Mihály, Folklór és hagyomány, Gondolat Kiadó–Európai Folklór Intézet, Budapest, 2004.
HOPPÁL Mihály, Hiedelem és hagyomány, L’Harmattan, Budapest, 2006.
HOPPÁL Mihály–NIEDERMÜLLER Péter (szerk.), Jelképek – Kommunikáció – Társadalmi gyakorlat,
Tömegkommunikációs Kutatóközpont, Budapest, 1983.
JANKOVICS Marcell: Csillagok között fényességes csillag. A Szent László legenda és a csillagos ég,
Méry Ratio–Helikon, Budapest, 2006.
KAPITÁNY Ágnes–KAPITÁNY Gábor, Magyarságszimbólumok, Európai Folklór Intézet, Budapest,
1999.
KAPITÁNY Ágnes–KAPITÁNY Gábor, „Jelbeszéd az életünk” 2. Osiris, Budapest, 2002.
KAPITÁNY Ágnes–KAPITÁNY Gábor, Tárgyak szimbolikája, Jel – Kép, 2003, 2. sz., 55–87.
KISS Noémi (et alii szerk.), Milyen a magyar...? 50 hungarikum, L’Harmattan, Budapest, 2005.
KISBÁN Eszter: Népi kultúra, közkultúra, jelkép – gulyás, pörkölt, paprikás, in Életmód és tradíció 4.,
MTA Néprajzi Kutatócsoport, Budapest, 1989.

2082

RICOEUR 1962.

691

KRÍZA Ildikó, Etnikus szimbólumok az amerikai magyarok körében, in EPERJESSY Ernő–KRUPA
Endrás (szerk.), A III. Békéscsabai Nemzetközi Néprajzi Nemzetiségkutató Konferencia előadásai,Budapest–Békéscsaba, 1986, 494–500.
KRÍZA Ildikó, Hősök és mítoszok a szabadságharc után a magyar népköltészetben, in CSÉVE Anna(szerk.), A forradalom után. Vereség vagy győzelem, Petőfi Irodalmi Múzeum, Budapest, 2001,
135–146.
KORKES Zsuzsa (szerk.), Viselet és történelem – Viselet és jel, Petőfi Múzeum, Aszód, 1996.
KULONEN, U.-M.–SEURUJÄRVI-KARI, I.–PULKKINEN, R. (eds.),
Encyclopaedia, Suomalaisen Kirjalliusuuden Seura, Helsinki, 2005.

The

Saami.

A

Cultural

LISZKA József: A (cseh)szlovákiai magyarság önmeghatározásának jelképrendszeréhez, in BALÁZS
Géza–VOIGT Vilmos (szerk.), Jeles jogok – jogos jelek: Nyelvi jogok – Társadalmi konfliktusok,
Magyar Szemiotikai Társaság, Budapest, 2000, 149–158.
MAGYAR Zoltán, Az Árpád-ház szentjei, Kairosz Kiadó, Budapest, 2005.
MAGYAR Zoltán, Szent György a magyar kultúrtörténetben, Kairosz Kiadó, Budapest, 2006.
PÁL József–UJVÁRI Edit (szerk.), Szimbólumtár, Balassi Kiadó, Budapest, 1997.
RICOEUR, P., The Hermeneutics of Symbols and Philosophical Reflection, International Philosophical
Quarterly II, 1962, 191–218.
ROMSICS Ignác–SZEGEDY-MASZÁK Mihály (szerk.), Mi a magyar? Habsburg Történeti Intézet–Rubikon Kiadó, Budapest, 2005.
SZULOVSZKY János, Füstfaragók. A kéményseprő mesterség kultúrtörténete, Plusz Könyvek,
Budapest, 2003.
TOMISA Ilona, „Nyírfa kéregbül zászlót is csinált...” Adatok a zászlós kopjás temetés néprajzához, in
POZSGAI Péter (szerk.), Tűzcsiholó (Írások a 90 éves Lükő Gábor tiszteletére), Táton Kiadó,
Budapest, 1999, 591–601.
VOIGT Vilmos, Szemiotikai kultúra – a kultúra szemiotikája, Kossuth Lajos Tudományegyetem,
Debrecen, 1990. (Néprajz egyetemi hallgatóknak 4.)
VOIGT Vilmos, Kultúránk etnikus szimbólumai, in KÉZDI NAGY Géza (szerk.), Menyeruwa. Tanulmányok Boglár Lajos 70. születésnapjára, A Kulturális Antropológiai Tanszék Évkönyve, Budapest,
1999, 315–319. (Szimbiózis 8.)
VOIGT Vilmos: Etnikus szimbólumok létrehozása a folklórban, in UŐ, A folklórtól a folklorizmusig,
Universitas Kiadó, Budapest, 2001. 221–238.
VOIGT, V.–HOPPÁL, M., Ethnosemiotic©Hungary, European Folklore Institute, Budapest, 2003.

692

LEE SANG-DONG
A magyar ballada és a koreai verses epikai formák
Míg a magyar szakirodalom különbséget tesz a népdal (azaz lírai műfaj) és a ballada (azazepikus műfaj) között, addig korábban a koreai kutatók egyenlőségjelet tettek a népdal (Minyo)és az epikus ének (Sŏsaminyo) közé. Azonban az újabb szakirodalom már külön, önállóműfajokként vizsgálja őket. A koreai epikus ének formailag közeli rokona a népdalnak, hiszenversekbe szedett szövege van és ugyancsak dallamra énekelve adják elő. Lényegesen különbözők azonban a belső tulajdonságai: elsősorban nem érzelmeket fejez ki, mint a népdal, éséneklője sem önmagáról beszél, hanem eseteket, történeteket mond el, olyanokat, amelyek
többnyire nem az előadóval, hanem másvalakivel vagy másvalakikkel történtek meg.
Tartalmát tekintve tehát epikus jegyeket hordoz. A hétköznapi élet eseményeit nem érdemes
dalba szedni akkor, ha az elkészült mű nem kelt megdöbbenést gyászos tartalmával, vagy nem
fakaszt jókedvre kivételesen mulatságos, újszerű beállításaival. A koreai epikus énekek tehát,
nem csupán tragikus, megható tartalmúak lehetnek, van közöttük vidám, humoros tárgyú
epikus ének is (de nagyon kis számban) és ezek egyaránt kedveltek. De elengedhetetlen
alapkövetelménye mindkét fajta epikus éneknek, hogy tartalmuk figyelemfelkeltő, rendkívüliés érdekes legyen.
Koreában az epikus énekek vizsgálata folyamatban van, ezért az ott jelenleg is folyó
kutatásokra nagy hatással lesz a magyar balladakutatás metodikája. A koreai kutatók eddig
csak egy viszonylag szűk anyagon vizsgálták a koreai epikus énekeket. Szakirodalomnak csak
a koreai, az angol és a német műveket használták, eredményeik ezért sem lehettek teljesek.
További egyoldalúság, hogy az epikus énekeket az angol és a skót balladák mintájára
próbálták értelmezni, ezért ha kellett, át is alakították őket. A magyar balladakutatás komplett,rugalmas rendszerének alkalmazása a koreai epikus énekek analizálásában sokkal pontosabb
eredmények elérését teszi lehetővé.
A magyar kutatók viszont a balladát mindeddig jellegzetesen európai műfajnak tekintik, és
nem tudnak az európai kultúrkörön kívül fellelhető balladaszerű költészetről. Ezzel kapcsolatban négy szakirodalmi hivatkozásra utalnék. Az 1999-es magyarságtudomány kézikönyvének
néprajz és folklór fejezetében a következőt olvashatjuk: „A ballada jellegzetesen európaiműfaj, máshol – például Kínában – a kutatók megpróbálták kimutatni, de eredményük nem
meggyőző.”2083 Az 1996-os irodalmi fogalmak kisszótára a következőt írja: „A fejlődésben
megrekedt népeknél (pl. ázsiai népek) nem is jelenik meg, csak korlátozott formában alakultki (...). A népballada főként francia, angol, német, olasz és magyar nyelvterületeken virágzott.”2084 „Ortutay Gyula véleménye szerint a ballada műfaj csak Európában és az európai
kultúra hatása alá került területeken (...) található meg (...).”2085 Vargyas Lajos szerint „(...)
egész Európa ismeri a balladát, (...) a nyugati népek pedig kivándorlásaik folyamán magukkal
vitték gyarmataikra.”2086 Véleményem szerint pedig az irodalmi stílusjegyek vonatkozásábannincs gyökeres különbség a koreai epikus ének és a magyar ballada között, ezért alkalmasak
2083

A magyarságtudomány kézikönyve, szerk. KÓSA László, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1999, 753–
754.

2084

Irodalmi fogalmak kisszótára, szerk. SZABÓ B. István, Korona Kiadó, Budapest, 1996, 41–43.

2085KRÍZA Ildikó, A magyar népballada – Fejezetek a balladakutatásból, Debrecen, 1991, 13. (Folklór
és Etnográfia 56.)

2086

VARGYAS Lajos, Utószó, in Magyar népballadák, Európa Kiadó, Budapest, 1994, 181–182.

693

arra, hogy összehasonlító elemzésnek vessük alá őket. A meglévő különbségek elsősorban az
eltérő kulturális háttér sajátosságaiból fakadnak, de összességében a magyar népballada és akoreai epikus ének hasonló irodalmi jegyeket hordoz. Azt is meg kell jegyeznünk, hogy mind
a balladában, mind az epikus énekben a szereplők érzései jutnak kifejezésre, legyen az öröm,vagy harag. Alapvető szenvedélyek, csodák, szerelem, gyűlölet, vágyak, öröm és bánat. A
balladák és az epikus énekek kifejezési módja, valamint az általuk ábrázolt érzelmek erőssége
és formája jelentősen különbözik egymástól, azonban mindkettő őszinte és mély érzelmeken
alapul.
Mert milyen is a koreai epikus ének? Az epikus ének a koreai elbeszélő irodalom egyik
szájhagyomány útján terjedő műfaja. Csakúgy, mint a népmese, a sŏsamuka (azaz a sámán
elbeszélő ének) és a p’ansori (vagyis a regös elbeszélő ének), az epikus ének is egy szereplőkkel, cselekménnyel bíró fiktív történetet mesél el. Azonban műfajilag mégis különbözik atöbbitől. Az epikus énekek középpontjában egy különleges személy vagy esemény áll. A
rövid lírai népdalokkal szemben az epikus énekek hosszabb terjedelműek, valamilyen
konfliktust, és annak megoldását hordozzák magukban. Tartalmát tekintve epikus jegyeket
hordoz magában. Az epikus énekek gyakorlati jelentőséggel is bírtak, mivel a vidéki
falvakban élő nők szövés-fonás közben énekelték őket.
Az epikus ének módosított tragikum-felfogást tartalmaz, mert a nemesi társadalom helyettaz egyszerű embereket állította a középpontba. Az antik görög dráma szerint a tragédia oka
mindig valamilyen transzcendens dolog, tehát a végzet vagy Isten akarata, és ideológiailag
megmagyarázható a bekövetkezése. Ezzel szemben az epikus énekben a tragédia egyszerű,prózai okok miatt következik be, és erős társadalombírálat is van benne, hiszen a társadalom
visszásságait is igyekszik bemutatni.
Az epikus énekekben a szereplők egyszerű, hétköznapi emberek, akiknek vannak álmaik és
céljaik, de kevés a valószínűsége, hogy ezek valóra is váljanak. Hiszen ők egy alacsony
társadalmi osztály tagjai, s így sok nehézséggel kell szembenézniük. Gyakran igen keserű
tapasztalatok jelennek meg a művekben. A konfliktusok a valós emberek problémáit tükrözik,és a végkimenetelük is a való élet törvényszerűségeit követi. Az ideológiai konfliktusokkönnyen feloldhatók lennének a gondolkodás megváltoztatásával, de a való élet nehéz
helyzeteit már nem ilyen egyszerű megoldani. A hétköznapi életből fakadó csalódottság
objektív szempontként jelentkezik az egyszerű emberek számára. A nép számára fontosabb aproblémát megoldani akarás megjelenítése, mint az, hogy azt egy csupán képzeletbeli síkon
megnyugtatóan feloldják. Ezek az emberek megpróbálják elfogadni és kezelni csalódottságukat, kiábrándultságukat. Sőt, azt is mondhatjuk, hogy az egyszerű emberek viselkedése,
problémákhoz való hozzáállása hűen tükröződik az epikus énekekben. Az epikus ének más
elbeszélő műfajokhoz hasonlóan az emberek közötti konfliktusokra épít, melyekből
kibontakozik a cselekmény. A történet fokozatosan fejlődik, míg a fordulóponton, illetve atetőponton keresztül eljutunk a végkifejletig.
Szereplőválasztás tekintetében a magyar népballada jóval heterogénebb. A magyar
balladák hősei ugyanis a feudális társadalom szinte minden rétegéből származhatnak. Ezzel
szemben a koreai epikus énekek középpontjában a család tagjai, a rokonok és közeli ismerősök állnak, és mindannyian közemberek. Azonban közös jellemvonása a magyar népballadának és a koreai epikus éneknek az, hogy a központi szereplő legtöbbször nő. Ezen túlmenően
mindkettő olyan eseményt jelenít meg, amely az előadó és a hallgatóság érdeklődését fenntartja. Ugyancsak jellemző rájuk, hogy egy drámai cselekményt állítanak a középpontba.
Mivel alkotóik és előadóik egyszerű emberek voltak, ezért a népköltészet legalapvetőbb
jellemvonásait hordozzák. A rímtelen, nyolcszótagú sorok a magyar ballada alapmintáját
jelentik, amely a koreai epikus énekekre is jellemző, akárcsak a felező nyolcasok.

694

A koreai epikus énekekben és a magyar népballadákban is viszonylag kis szerepet játszik a
misztikum. A végkifejletük többnyire szomorú, tragikus. Mindkettőt leggyakrabban szövésfonás közben énekelték. Stilisztikailag jellemző rájuk a párhuzamosság, refrének jelenléte,sztereotípiák alkalmazása. A drámai jellegű párbeszédek is gyakoriak, bár ez a magyar balladákban nagyobb hangsúlyt kap, mint a koreai epikus énekekben. A homályosság, szaggatottság viszont egyaránt jellemző rájuk. Az előadók és a hallgatók miatt a kifejezésmód egyszerű,alaptémájukat a való világból merítik. A magyar ballada és a koreai epikus ének szereplői
között egyaránt vannak jók és rosszak, bűnösök és ártatlanok, akárcsak a valóságban. Ezek aművek mindenekelőtt az emberi érzéseket akarják kifejezni, a saját egyszerű problémájukat,
történetüket állítják a középpontba. A ballada hőse olyan egyszerű ember, aki hétköznapi
problémákkal küszködik, érzi a fájdalmat, az örömöt. A német, angol balladák szereplői
társadalmilag tágabb halmazt alkotnak, gyakori köztük a magas társadalmi osztályú személy
is. Ezenkívül a problémák is sokkal nagyobb horderejűek, a megoldások pedig sokkal
véresebbek, drasztikusabbak.
Összehasonlítva a koreai epikus énekek és a magyar népballadák belső jellemzőit, először
is megállapíthatjuk, hogy témáikat illetően hasonlóságot mutatnak: mindkettőben különféle
családi jellegű problémákról van szó, mint például viszályok, állandó súrlódás a férj családjának tagjaival, küszködés és tönkrement életek. Általánosan megállapíthatjuk azonban, hogya magyar balladákban kiterjedtebb életteret találunk, mint a koreai epikus énekekben, és a leírt
események is jóval rémesebbek és véresebbek. Ezzel ellentétben a koreai epikus énekekszereplőinek élettere nem lépi túl a család, a rizs- vagy egyéb földek, és a közeli hegy határait,és az ábrázolt események is a családra, az életkörülményekre, az étkezésre, valamint aruházkodásra korlátozódnak.
A szereplőválasztás is ennek felel meg. A magyar balladák hősei a feudális arisztokrácia
minden rétegéből származhatnak: lehetnek uralkodók, királynők, hűbéresek, címmel rendelkező nemesek, királyok, hűbérurak, katonák, lovagok, jobbágyok, átlagemberek, kereskedők,munkások, szolgák, betyárok, bűnözők és erkölcsben elfajult emberek is. Ezzel szemben akoreai epikus énekek középpontjában a család tagjai, a rokonok és közeli ismerősök állnak, és
mindannyian közemberek. Ez a koreai epikus énekek egyik jellegzetessége.
Sem a magyar balladában, sem a koreai epikus énekben nem dominálnak a retorikai alakzatok. Ez azt jelenti, hogy a két műfaj irodalmi stílusát tekintve egyszerű, mivel a mindennapi
beszéd is egyszerű. Ezt bizonyítja az a közös jellemző is, hogy mind a ballada, mind az epikusének egyszeri eseményre koncentrál. Mindkét műfaj közös eleme, hogy a történetet az író
vagy énekes érzelmek bevonása nélkül mondja el. Ez az egyszerű irodalmi stílusra utal. A
koreai epikus énekben túlnyomórészt a mindennapi családi életre vonatkozó szavak fordulnak
elő. Ezzel szemben kevés a társadalmi aktivitással kapcsolatos szó és kifejezés.
Mind a balladában, mind az epikus énekben a szereplők érzései jutnak kifejezésre, legyenaz öröm, vagy harag. Alapvető szenvedélyek, csodák, szerelem, gyűlölet, vágyak, öröm és
bánat. A balladák és az epikus énekek kifejezési módja, valamint az általuk ábrázolt érzelmekerőssége és formája jelentősen különbözik egymástól, azonban mindkettő őszinte és mélyérzelmeken alapul.
A koreai epikus ének és a magyar népballada mindig valamilyen drámai eseményhez
kapcsolódik. A cselekmény kibontakozását és kifejtését tekintve a népballadában gyakrantalálhatunk olyan példákat, amelyek drámai módon és koncentráltan ábrázolnak egyetlen
eseményt vagy helyzetet, egy szálon futó cselekményt. A balladában leírt esemény többnyire
közvetlenül, fokozatosan fejlődik ki, és hirtelen végkifejletet ér el.

695

A strófaismétlő szerkezet fontos elem mind a balladákban, mind a koreai epikusénekekben, és más ismétlődésfajtákkal együtt meglehetősen egyformán használatos mindkét
esetben. Az ismétlő szerkezetnek az a funkciója, hogy állandóan ébren tartsa a figyelmet.
További funkciója lehet a nyomatékosítás, de az sem zárható ki, hogy a memorizálást, akönnyebb emlékezetbe idézést segítette a szóbeli terjedés korszakában. A következő részleteka férj családjánál élő feleség nehézségeit szemléltetik, néhány tipikus példán keresztül.
A mező oly zsúfolt, mint az előkert,
A gyomok rajta, mint a vad hegyek.
Egész nap kapálom, centiről centire.
De már itt az ebéd ideje.
„Mező munkásai!”„Térjünk haza, vár a terített asztal.”
Hazatérek, de ím, kijő férjem apja,
Sebesen, mint a villám, s rám rivall.
„Hát ezt hívod jól végzett munkának?
És haza mersz állítani, gondolván, hogy megszolgáltad az ebédet!”
Hazatérek, de ím, kijő férjem anyja,
Ingatag léptekkel, mint egy beteg madár, képe, mint a tök.
„Hát ezt hívod jól végzett munkának?
És haza mersz állítani, gondolván, hogy megszolgáltad az ebédet!”
Hazatérek, de ím, kijő a legidősebb báty feleségeCsípőjét riszálva, s rám kiált.
„Hát ezt hívod jól végzett munkának?
És haza mersz állítani, gondolván, hogy megszolgáltad az ebédet!”
Cho Dong-il tekintette először önálló műfajnak az epikus éneket Tanulmány az epikusénekekről (Sŏsa minyo yŏngu) című 1970-es könyvében.2087 Ő Kyongsang megye északkeleti
részén, terepmunkával gyűjtötte össze a műveket. Ez tradíciókban gazdag vidék, amelyet
földrajzilag meglehetősen izolált a Taebek-hegység. Mivel csak itt folytatott beható kutatásokat az epikus énekek területén, ezért azt a konklúziót vonta le, hogy csak ebben a térségben
vannak epikus énekek, s ezek kialakulását a speciális földrajzi környezet lakosságra kifejtett
hatása eredményezte. Lee Jeong-ah az 1992-ben publikált Study of the Narrative Folk Songs
tanulmányában2088 úgy vélekedik, hogy Cho Dong-il keleti területen végzett vizsgálódásánakfő oka az, hogy a nyugati területeken honos p’ansori (azaz regös elbeszélő ének) hiányzik a
Kyongsang megye északkeleti részén, és Cho Dong-il feltételezte, hogy az izolált Taebekhegységben létezik olyan epikus ének, amely helyettesíteni képes a hiányzó p’ansorit. Ez azelmélet alighanem helytálló, mert az epikus ének nem feltétlenül a földrajzi elhelyezkedés
befolyására alakult ki, s ezért inkább funkcionális szempontból kell megvizsgálnunk ezt akérdést. Véleményem szerint Cho Dong-il álláspontja azért egyoldalú, mert zömmel angol ésnémet szakirodalom alapján próbálja beazonosítani és meghatározni ezeket a műveket. Seo
Young-sook kutató azonban minden kétséget kizáróan bebizonyította, hogy az epikus énekek
azokon a területeken is elterjedtek, ahol eredetileg csak a p’ansori volt népszerű. Seo Youngsook munkája alapvető fontosságú, de elköveti azt a hibát, hogy továbbra is ragaszkodikahhoz a kiindulási ponthoz, hogy az epikus énekek előfordulásának alapkövetelménye a zord

2087

CHO Dong-il, Sŏsa minyo yŏngu (Tanulmány az epikus énekekről), Kemyung University Press,
1970.

2088

LEE Jeong-ah, A Study of The Narrative Folk Songs, Seoul, The Graduate School of Ewha
Womans University, 1992. (Diplomamunka Master of Art fokozaton)

696

környezet.2089 Mint ismeretes, az európai balladakutatásban is hosszan tartotta magát az avélekedés, hogy a derűsebb románc inkább a déli, földközi-tengeri környezet terméke, míg aballada, a maga tragikus zordságával, homályosságával az északi országok költészetében(Anglia, Skócia, Dánia) terjedt el. A hegyes, vad vidék mint balladatermő miliő – sokak
szerint – a székely ballada hátterében is ott van.
Pi Chyun-deuk és Sym Myung-ho koreai kutatók az eredetileg strófátlan koreai epikusénekek szövegeit próbálták rímessé és strófássá tenni az angol-skót balladák mintájára.2090
Érdemesnek tartom a nyolcszótagú verssorok elemzésére vonatkozó kutatásaikat, mert ez amagyar ballada alapképletét is jelenti. Nem vették azonban figyelembe, hogy a strófás szerkezet nem alapkövetelménye annak, hogy egy művet epikus éneknek tekintsünk. Tévedésükre
rávilágít az is, hogy a székely balladák is legtöbbször strófátlanok és rímtelenek, mégis
minden kétséget kizáróan balladának tekinthetjük őket.2091 Fenti véleményemet a magyar
balladakutatás eredményei is alátámasztják.
Kutatásaim egyik legfontosabb eredményének tartom azt, hogy az általam végrehajtott
elemzéseket, a magyar hangsúlyos verselés szabályai szerint, elsőként végeztem el koreai
epikus énekeken. Mivel az ütemhangsúlyos verselés szabályai szerint én elemzek először
koreai műveket, ezért mindenekelőtt szükségesnek tartom, hogy a magyar ütemhangsúlyos
verselés ütem alapfogalmát a koreai epikus ének fogalomtárába átültessem. A magyar
verselésben azt a versegységet, amely hangsúlyos és hangsúlytalan szótagokból kapcsolódott
össze, tömbnek nevezzük. Az tömb kifejezés ugyanis teljesen ismeretlen a koreai verselemzés
metódusában. Nem akarom azonban a magyar verselemzésben honos tömb szót változtatás
nélkül az idegen koreai környezetbe átemelni. Ezért integratív megoldásként javaslom, hogy amagyar tömb szó megfelelője a koreai verselemzés módszertanában a tömb szó legyen.
Az epikus ének verselése tisztán a szótagokra épül, csakúgy, mint az összes többi koreai
költeményé. Az epikus énekforma a régi koreai népköltészetből való kifejlődés nyomait
mutatja. Egy régi koreai népdal 2 sorból áll, egy sor pedig 4 koreai tömböt tartalmaz. Egy
koreai tömb 3, 4 vagy 5 szótagból áll. Az epikus énekben ugyanannyi koreai tömb található,
mint a régi népdalokban. Tehát a három- vagy négyszótagú tömb, amely a tradicionális koreaitömb alapvető hosszúsága, a levegővételt tekintve épp megfelelő egy epikus éneket éneklő
koreai énekes számára. Cho Dong-il szerint a koreai epikus énekek olyan négytömbű
verssorokból álló költemények, amelyek nem oszthatók strófákra. Az egy verstömbhöz
tartozó 4 szótag a standard típus, ez a leggyakoribb. Ettől azonban lehetnek eltérések, aszótagok száma valójában 2–6 között váltakozik.
A koreai epikus énekekre vonatkozó hangsúlyos verselési vizsgálataim alapján kijelenthetjük, hogy a koreai epikus ének strófás szerkezettel rendelkezik. Két sor alkot egy strófát,melyben a standard típusban soronként két, tömbnek megfelelő tömböt találunk. A tömbök
száma tehát standard sortípus esetén kettő, így a kétsoros strófa esetén a strófánkénti standard
tömbszám összesen négy. Az epikus ének kéttömbű, tömbönként 4 szótagos metrikai
kompozíció. Ezt a magyar verstanban ősi nyolcas néven definiálják.
2089

SEO Young-sook, Type-Classification And Existent Aspects Of Folk Ballads In Jeonnam District,Studies of Korean folksongs XIII., 2004.

2090

PI Chyun-deuk–SYM Myung-ho, A Comparative Study of English and American Folk Ballads andKorean Narrative Folk Songs, Seoul, Seoul National University, 1971.

2091

BALASSA Iván–ORTUTAY Gyula, Magyar néprajz, Corvina Kiadó, Budapest, 1979, 516.: „azalföldiek dallamosabbak, líraiabbak, mint az erdélyiek, melyeknek epikai jellege szembeötlőbb, az
alföldiek versszakosabb és rímesek, míg az Erdélyrésziek gyakran versszak és rím nélküliek, smegelégszenek a sormetszet, a hangsúly, betűrím és a gondolatritmus versteremtő eszközeivel.”

697

1 1
1 1 || 1 1 1 1
Hán Szál Mag A
A Má Csúk Kó(Egyéves korában édesanyja meghalt)
1 1
1 1 || 1 1 1 1
Dú Szál Mag A
Á Pá Csúk Kó(Kétéves korában édesapja meghalt)
A fentebb idézett példában láthatjuk illusztrálva, hogy a magyar tömbhöz hasonlóan akoreai tömb esetében is a hangsúly az első szótagra esik. Az eredeti „atom”, a Hán és az A itt
már három másik szótaggal kapcsolódik. Az első szótag, a Hán és az A nyomatékosabban
ejtett, mint a Szál Mag A és Má Csúk Kó. Vagyis egy hangsúlyos szótagra három hangsúlytalan következik. Tehát a Mag A szóban is a Mag nyomatékosabb, mint az A. De ezt ahangsúlyt szinte teljesen elnyeli a négyes szótagcsoport első tagjának a Hán-nak a hangsúlya.
Ez a négy szótag együtt az első szótagot hangsúlyozza: Hán Szál Mag A. Egy hangsúlyos éshárom hangsúlytalan szótag: A Má Csúk Kó – ez ugyanilyen kapcsolata a hangsúlyos első és arákövetkező három hangsúlytalan szótagnak. A fentebbi példa hangsúlyainak kijelölését
logikai érvek is bizonyítják. Mivel bátran kijelenthetjük, hogy a legfontosabb szempontok
alapján a koreai epikus ének nagyon közel áll a magyar népballadához (jóval közelebb, mintaz angol-skót balladákhoz), ezért az elemzésük során meghatározó szerepet tölt be azösszehasonlító munka, tehát fontos a komparatisztika lehetőségeinek vizsgálata.
Határozott álláspontom az, hogy a koreai epikus ének irodalmi fogalmát ugyanúgy ki kellbővítenünk, ahogy azt a magyar balladakutatók a magyar népballadák kapcsán, szerencsés
módon, már megtették. Mindez ugyanis további segítséget fog jelenteni összehasonlító
elemzésünk lefolytatásában.
Jelen munkám nem tekinthető kutatásom lezárásának. A későbbiek során szeretném
bevonni vizsgálataimba más kelet-közép európai népek balladakutatóinak eredményeit is.
Bízom abban, hogy munkám a meglévő hiányosságok ellenére is fontos lesz a koreai epikusénekek kutatásában, és hozzájárul ahhoz, hogy a magyar és a koreai nép még jobban megértse
egymás kultúráját, ezáltal közelebb kerüljenek egymáshoz, és a hagyományosan jó magyar–
koreai kapcsolatok még tovább erősödjenek.

698

MARINKA MELINDA
A szatmári svábok identitásának dilemmái
A folklór-hagyomány szerepe az önazonosság meghatározásában2092
A nemzetiségi és etnikai csoportok identitásának vizsgálata és az önazonosság kifejező
erőinek értelmezése az antropológia, a szociálpszichológia és a néprajztudomány számára iskiemelt figyelmet érdemlő kutatási területté vált a 20. század második felétől napjainkig. Az
identitás fogalmának általános jellemzésétől az identitástípusok meghatározásán át egészen az
egyéni és a csoportos identifikáció funkciójának leírásáig és működésük, mechanizmusukanalizálásáig érdekesebbnél érdekesebb szakirodalmi publikációk születtek. Ezeket a munkákat áttekintve két fontos megállapításra jutottam. Elsőként leszögezhető, hogy a szakkutatások
különböző sémákat adnak meg az identitás tartalmára és formai megnyilvánulására. Másrészt,ezeknek az elméleti gondolatokra és empirikus vizsgálatokra támaszkodó értekezéseknek csak
egy része foglalkozik a nemzeti és etnikai identitást kifejező folklór-alkotások szerepénekértelmezésével. Ezek felhívják a figyelmet arra, hogy egy etnikai csoport identitásvizsgálatánál kiemelten kell a meglévő – esetleg korábban keletkezett és átörökített, vagy újonnan formálódó – folklór-hagyományra fókuszálni. Ennek apropóján a szatmári svábok identitásának
dilemmáira az általam gyűjtött folklór-anyag példáján hívom fel a figyelmet. Szatmári kutatásaimat 2003-ban kezdtem az első sváb telepesfaluban, Csanáloson, majd később Mezőpetriben. Kutatásaim során célom volt a két településen szinkrón és diakrón módon feltárni annaka sváb származású generációnak a fennmaradt szellemi értékeit, akik a vizsgálat időpontjában
60-80 év körüliek voltak. Ezáltal képet kaphattam az 1950–60-as évek társadalmi életének
folklórjáról és az akkori sváb közösség azonosságtudatáról.
Legyen ez egy figyelemfelkeltő, problémafelvető tanulmány, melynek első része a folklórhagyomány identitáskifejező elméleti téziseinek problematikájára reflektál, majd a szatmári
svábok rövid történeti és etnográfiai ismertetője után az 50-60 évvel ezelőtti tradicionális
társas összejövetelek folklórján keresztül körvonalazza a szatmári svábok identitásának
strukturális dilemmáit három korosztályra bontva (gyermekkor, ifjúkor, felnőttkor). Mivel atársas alkalmak fontos hagyományátadó közegnek számítottak mindhárom életszakaszban, az
idevonatkozó folklór-jelenségek részben magukon hordozták és visszatükrözték a még
meglévő sváb azonosságtudat tartalmát.
Amikor a tradíció megszokott formájában egy-egy kultúrelem átadásra került, akkor természetes volt, hogy az átvevő egyén a maga normáinak megfelelően alakította, szabta egyénire.
Az alakító sémákat attól a közösségtől kapta, amelyben szocializálódott. Tehát az adottetnikai csoport elvárásainak megfelelően – olykor nem tudatosan vagy csak kimondottan
speciális helyzetben tudatosan – önmaga és etnikai csoportja tudati mintáit, önazonosságát
fejezte ki valamilyen alakzatban. Elsősorban ezek olyan formációk voltak, amelyek a szokások megnyilvánulásaiban voltak érzékelhetők legtisztábban. Amíg a szokáscselekmények
elsődlegesen a cselekvést és a tevékenységi formát foglalták magukba, addig másodlagosan
magukon hordoztak mindig valamilyen népköltészeti alkotást. Ezek az alkotások a cselekvésértelmezésében, tudatosításában, esetleges megkönnyítésében, vagy csak a szórakozási funkció kifejezésében játszottak szerepet. Erre volt nagyon találó Ujváry Zoltán megfogalmazása,
miszerint „a szokások különböző területei és a népköltészeti műfajok különösen alkalmasak
2092

A szerző szatmári sváb kutatását az Universitas Alapítvány, a freiburgi Johannes-Künzig-Intézet,az MTA-DE Néprajzi Kutatócsoport és az OTKA AT 049349 számú pályázata támogatta.

699

az egyéni és csoportidentitás megtartására és elmélyítésére”. 2093 Ha azonban az etnikus tudat
megtartásáról és elmélyítéséről beszélünk, meg kell határozni létezésének és eleve a
kialakulásának lehetőségét, és meg kell vizsgálni, hogy a „szellemi javak” milyen szerepet
játszottak és játszanak benne.
Az egyes népcsoportok etnikus létének kohéziós erejét elsősorban az egység, az egy tőről
fakadás tudata, az eredetmítoszok és legendákból ismert közös „történelmi múlt” adta. Egy közösség számára az eredet alapvető, az összetartozást és az egységüket lépten-nyomon bizonyító
kognitív etnikai szimbólum. Az eredet tagadhatatlanul az első kiindulópontja volt a népcsoport
tudati létének. Az etnikai és kulturális tudat ezen alappillére – amely a keletkezés pillanatában
még csak egyetlen szüzsével volt feltöltve – a formálódó népcsoport szellemi tudásában az időkfolyamán fokozatosan gazdagodott. További, később önálló folklórműfajjá váló specifikus
elemek kapcsolódtak hozzá, amelyek sajátos etnikai szimbólumokat vettek fel és kialakítottak
egy egyedi jelentésrendszert,2094 amely az adott népcsoport etnikai azonosságtudatát strukturálta. Ez a tény egyértelműen alátámasztja a folklór jelentőségét az identitás vizsgálatában.
A 20. századi, új életforma ráébresztette az individuumot arra a téves elgondolásra, hogy
úgy is részese lehet egy közösségnek, ha az egyéni identitáskonstrukcióját képező elemek és
jelképek nem felelnek meg teljes mértékben a csoportéval. Ekkor szelektálni kezdte azújonnan beáramló etnikus jeleket, melyeket leghamarabb szellemi igényeihez alakított ésújonnan létrejött ízléséhez igazított.2095 Tudását nem elsődlegesen a közösségnek megfelelő
értékekkel és nem a múltbéli kulturális örökségből fakadó elemekkel bővítette, hanem más –sokszor idegen vagy másik népcsoporthoz tartozó – forrásból eredő jegyekkel gyarapította.
Az új értékrend új szituációt alkotott, amelyben a már meglévő folklórrendszer egysége
megtört, elemeire bomlott és másképp épült be az új közegbe.2096 Ezek a folklórelemek már
nem viselték magukon az eredeti etnikus identitás jelképeit, így a közösség önazonosságának
stabil konstrukciója bomlásnak indult. Azoknál az etnikai csoportoknál, amelyek más népekkel való együttélésük kapcsán közvetlenül kölcsönhatásba kerültek egy eltérő kultúrával, abomlás folyamata felgyorsult, és ez a tény méginkább nehezítette az egyes nemzedékek
közötti kulturális örökség átadását. Bindorffer Györgyi szerint az etnikai csoport túlélése
akkor lehetséges, „...ha a múltba ágyazott etnikai identitás jelenidejűsége biztosított, vagyis azátvevő generációk a tradíciókat, értékeket, jelképeket és mítoszokat egyrészt funkcionálisan
be tudják építeni identitáskonstrukciójukba...”2097. Multi- és interkulturális közegbe kerülve abeépítés folyamatából kieshetnek bizonyos elemek, elkezdődhet az identitás konstrukciójának
módosulása. Ha a tudati szféra fokozatosan engedi be az olyan idegen elemeket, amelyek aszomszédos népcsoporttól származnak, akkor ezzel kezdetét veheti az asszimilálódási folyamat, amely mindaddig nem teljesedik be, amíg az adott népcsoport szellemi tudásában megvannak az etnikai jegyek és azok funkcionálisan hatnak is.
Hogy miért is bizonygatta már korábban több neves néprajzkutató és tudós a folklór
jelentőségét az önazonosság kifejezésében? Éppen azért, hogy mások is felismerjék, hogy az
identitás fogalmának megközelítése a folklórhagyomány vizsgálata nélkül görbe tükröt
eredményezhet. A folklór a néprajztudomány azon ága, amely magán hordozza egy-egy
népcsoport eredendő tudatát, azokat az ősi jegyeket, motívumokat, amelyek a kezdetektől
fogva meghatározták, behatárolták őket. Ezek az ősi elemek olyan erősen beivódtak a tudati
2093UJVÁRY Z. 1991, 16.

2094BODÓ J. 1991, 69.

2095

FARAGÓ J. 1995, 107.

2096

BODÓ J. 1991, 69.

2097

BINDORFFER Gy. 2001, 344.

700

szférába, hogy egy etnikai csoport beolvadásakor ezek tűnnek el utoljára, és mivel a folklórban élnek legtovább, ezért a folklór alkotások válnak a csoport etnikai identitását kifejező,szinte legkésőbb eltűnő eszközeivé.
A szatmári svábok etnikai identitáskonstrukciójának alakulása jelen pillanatban is vizsgálatom tárgya, így tanulmányommal egyelőre csak a sváb mitudat módosulásának problematikájára szeretném felhívni a figyelmet. A 31 szatmári sváb faluból az általam kutatott két
település Romániában található. Csanálost már 1712-ben betelepítették svábokkal, Mezőpetribe viszont csak 1740-ben érkeztek az első sváb telepesek, akik nem közvetlenül Németországból jöttek, hanem már korábban letelepedtek más falvakban, ahonnan feltételezhetően
az etnikai összetűzések miatt el kellett költözniük.2098 A telepesek beköltözésével a már
meglévő magyar–román–cigány–ruszin etnikai kép színesedése valósult meg. Ezáltal egy
speciális etnikai kontaktzóna jött létre mind az egykori Szatmár vármegye régiójában, mindaz egyes, svábnak titulált településeken. A történelmi hatások, a magyarok magyarosítási és arománok németesítési folyamata, a kulturális keveredések és az idő eltelte ellenére a telepesek
leszármazottai igyekeztek sváb eredettudatukat megtartani. A kulturális integrálódás folyamatában azonban a sváb identitáskonstrukció nagy mértékben formálódott. A szatmári svábok
identitását számtalan módosulásra késztető inger érte a betelepüléstől kezdve. Az elmúlt 300
év alatt az újonnan felnövekvő generációk egy ideig erősen ragaszkodtak hagyományaikhoz,
melyben elsődleges biztonságot a vallási élet és a nyelv jelentett. Mivel a nyelvhasználat a
népi kultúra hagyományozódásában és a folklórjelenségek átadásában nagy jelentőséggel bír,
megállapítható, hogy a kisebbségek nyelvének alkalmazása, nyelvi állapota népi kultúrájuk és
identitásuk jellegéről közvetít hasznos információkat.2099 A sváb és magyar népcsoport
együttélése során a nyelvi asszimiláció folyamata a 20. század második felére felgyorsult.
Egyértelműen tűntek el és deformálódtak a magyar nyelvre azok a folklorisztikai jelenségek,amelyek korábban a sváb nyelvhez kapcsolódtak. A folklór javak között azonban léteztek
olyanok, amelyeknek nem volt nyelvi formájuk, amelyek másfajta kommunikációs csatornán
közvetítődtek. Ebben az esetben helytálló Ujváry Zoltán megállapítása, miszerint „a nyelv
eltűnésével is eleven lehet az etnikai identitás”. 2100 A népzenei és tánchagyományok olyan,
nem feltétlenül a nyelvhez kötődő folklorisztikai ágak, amelyek legtovább megmaradtak aszatmári svábok körében. Azonban ezen szakterületek sem maradtak statikusak, hiszen atársadalmi átrendeződéseknek köszönhetően a táncalkalmak modifikációja a tánc- és
dallamvilág elkerülhetetlen fokozatos átalakulását okozta. A megváltozott társadalmi élet egy
módosult „Volksgut”2101-ot hozott létre, amelyben már egyértelműen kirajzolódni látszott aszatmári svábok „bikulturális identitásmodellje”.2102
Mezőpetri és Csanálos háborús generációjának három életszakaszát vizsgálva az 50-60évvel ezelőtti sváb társas események folklórjában még a német, de már a magyar nyelvhez
köthető jelenségeket is meg lehetett találni. A gyermekkor folklórjában fennmaradt mondókák
még hűen őrizték a svábok nyelvi emlékeit. A mondókák átadó közege a szűk család volt,
amelynek tagjai, amíg tudtak, addig ragaszkodtak anyanyelvükhöz. A gyermek számára
ugyanis a mondókatanulás időszakában az elsődleges társas közeg a család. Mivel más társas
összejövetelen passzív résztvevőként volt jelen, nem sok lehetőség adódott a közösségiérintkezésből eredő idegen kulturális elemek átvételére. Mindezek mellett érdemes kiemelni a
2098

Lásd bővebben: VONHÁZ I. 1931, 107–110.

2099

MANHERZ K. 2001, 79.

2100UJVÁRY Z. 1991, 15.

2101

BERNER, H.–STEPHANI, C. 1985.

2102

SZARKA L. 2001, 72.

701

nagyszülő–unoka viszonyát, hiszen a szülők munka miatti távollétében leginkább a nagyszülőkre maradt a gyermek. Ők pedig az esetek többségében svábul tanították a gyermekmondókákat. Az iskolás korból ismert gyermekjátékok már egyértelműen kimutatták akettősséget, hiszen a külön sváb nyelven és a külön magyarul ismert dalok, dallamok és játékok mellett megjelentek azok is, amelyeket a két nyelv keverékéből kialakított szóhasználattal
tudtak kifejezni. Ilyen volt például a stekázás.2103 A stekával el kellett kapni a bigét úgy, hogy
az megálljon rajta, és utána egy szósort mondtak, miközben a bigét ütögették a levegőbe:„...és akkor, amikor megvolt a steka, így rajta volt, akkor steka, bige, félbige, spitz, halba
spitz, straubezili, mini straubezili. Amikor az elsőt fölütöttem, az steka volt. Aki mindet ki
tudta ütni, akkor jött a következő, ha végig tudtad csinálni.” 2104 Adatközlőm a játék menetét
magyarul írta le, de a játékban szereplő szósort csak ezzel a magyar–sváb kevert nyelvhasználattal tudta elmondani, mivel ők így használták a játék folyamán. A magyar nyelv erőteljesebb
elterjedését a közös játszóhelyek tették lehetővé. Itt a különböző csoporthoz tartozó gyerekek
saját etnikus motívumaikat vitték be a játékok színhelyére. Ekkor az udvari játékok, a sorhoz
járások és a gyermekbálok a folklór legkiválóbb átadó terei voltak.
A fiatalkori összejövetelek a folklór legfontosabb közvetítő közegei voltak, hiszen ebbenaz életszakaszban jutott igazán kiemelkedő szerephez a kommunikáció mint az átadás egyiklegfőbb eleme. Ebben az időszakban a fiatalság „két lábon járó kultúrhordozó” volt. A lányok
bandázása, a le-feljáró utcázás, a sorhoz járás (Reihe) és a fiúk gáskája mind olyan, a magyaroknál is megtalálható társas összejövetel volt, amelyek már csak részletekben hordozták
magukon a sváb hagyományt. Itt már teljes mértékben felmerül a magyaroktól származó
szokások adaptálása, majd a sváb nyelvi elnevezéssel az átvett elemek egyénire alakítása. De
van olyan szokáscselekmény, amellyel kapcsolatban már nem is ismernek sváb elnevezést, ésa szokáshoz fűződő dal is magyar nyelvű, ilyen például az éjjeli zene.2105
Az együttélésből eredő kulturális áramlatok természetesen egyre gyengítették a sváb
hagyományok továbbélését. A magyarság hatása a svábok táncos összejöveteleit is átformálta.
A fiatalok báli szokása szinte teljes mértékben azonosult a magyarral, de egyes sváb sajátosságok a táncrendben még megmaradtak. Ragaszkodtak a telepesektől eredő polka és valcer
táncrészekhez, bár már egyik sem töltött be olyan jelentős szerepet a táncrendben, mint amagyaroktól átvett csárdás, amely mind ritmikában, motivikában, plasztikában és dinamikában is megegyezett a szatmári friss csárdással. A zenei hagyományukat megfigyelve erősen
különváltak azok a dallamok, melyek nem kimondottan a mulatást hivatottak szolgálni, ésazok a nóták, amelyek pedig kimondottan a közös szórakozások alkalmával hangzottak el.
A felnőttkort elérve a társadalmi élet egyes folklór jelenségeit a táguló látásmód, a közösségi egység bomlása és a magyarsággal kialakított szoros kontaktus által eredményezett kulturális elemek átadása, átvétele módosította.2106 Ezt leginkább a lakodalmi szokások prezentálták mint a társas összejövetelek leggazdagabb folklorisztikai megnyilvánulási formái. A sváb
lakodalmak majdhogynem teljes mértékben átvették a magyar szokáselemeket és csak kevés
etnikus specifikum maradt meg, amely svábságukat fejezte ki. Ezek közül kiemelkedő amirtuszlevágás vagy rózsaavatás szokáscselekménye, amely megtalálható a magyaroknál is,2107
2103

A stekázás megegyezik az Alföldön ismert „bigézés” nevű csoportos sportjátékkal. Leírását lásd:
Magyar Néprajzi Lexikon „bigézés” címszó alatt.

2104

Az adatközlők személyiségi jogait fenntartva idézeteiket csak nevük monogramjával jelölöm,amelyet követ a gyűjtés helyének és időpontjának megadása. Így: E. É. Csanálos, 2003.

2105

MARINKA M. 2005, 59–61.

2106UJVÁRY Z. 1996, 28.

2107

Lásd bővebben: ORTUTAY Gy. 1973, 54.; MARINKA M. 2006, 27.
702

de ennél a beavató szertartásnál megmaradt a sváb etnikai sajátosságra utaló avatódal
rózsadal néven. Az avató rítushoz azonban átvettek még egy ismertebb magyar nyelvű dalt is,így két dallam párhuzamosan vált ismertté a lakodalom fő motívumaként. A sváb avatódalérdekessége, hogy az egyetlen olyan etnikus jegye a szatmári sváb folklórnak, amely a legrégebbinek mondható és bizonyíthatóan azoktól a telepesektől származik, akik az egykori„sváb földről” jöttek.2108 Czirbusz Géza 1913-ban a csehnémeteknél, Weidenthalban gyűjtötte
fel szintén a lakodalmi szokások között a „rózsadalt”, bár nem tesz említést funkciójáról.
Megjegyzi, hogy adatközlői régi-régi dalként tartják számon:Es blühen Rosen, es blühen Nelken
Es blüht ein Blümelein Vergissmeinnicht
Vergiss nicht mein, jaja, vergiss nicht mein.
Schön sind die Jugendjahre (bis)
Schön ist die Jugend, ja schön ist sie
Sie kommt nicht mehr, ja sie kommt nicht mehrSie ist beim Militär etc.2109
A dal első szatmári felgyűjtése Hugo Moser nevéhez fűződik, aki az 1953-ban kiadott Alteschwäbische Volkslieder aus Sathmar című szatmári sváb népdalgyűjteményében közölte. A
szöveget Mezőpetriben jegyezte le 1938-ban Josef Barthtól, a dallamot pedig egy mezőfényiasszony, Frau Maria Lang énekelte fel:2110

2108

Ez egyúttal azt a tényt is megerősíti, hogy a szatmári svábok is a dunai svábok (Die Donauschwaben. 1990, 43.) etnikai névvel ellátott, Magyarországon a 18. században letelepedett ésszétszóródott sváb népek közé tartoztak.

2109

CZIRBUSZ G. 1913, 149.

2110

MOSER, H. 1953, 141/36.

703

1985-ben Helmut Berner és Claus Stephani a szatmári svábok folklórját gyűjtötték össze és
adták ki Volksgut der Sathmarschwaben címmel. A „rózsadalt” Mezőpetriben még ők ismegtalálták, szövege az 1938-ban gyűjtöttel megegyezik:
Es blühen Rosen, es blühen Nelken,
Es blüht ein Blümelein Vergiß nicht mein.
Drum sag ich’s noch einmal,
schön sind die Jugendjahr’,schön ist die Jugend,
sie kommt, sie kommt nicht mehr,sie bleibt beim Militär
schön ist die Jugend,
sie kommt nicht mehr.
Ich hab’ ein’ weinstock, und der trägt Reben,
Und aus den rebelein fließt süeßer wein.
Drum sag ich’s...
Ich lieb’ ein Mädchen aus frommen Herzen,
Ich lieb ein Mädchen zum Zeitvertreiben.
Drum sag ich’s
Und mein Vater, der wollt’s nicht haben,meine Mutter noch weniger.
Drum sag ich’s...2111
2003-ban Mezőpetriben ennek a dalnak kis mértékben eltérő szöveges változatát vettem fel,amely a folklór-hagyományozódás szabályainak engedve, minimális eltérést mutat az előttem
felgyűjtött szövegekhez képest. Ennek oka lehet az idő eltelte és adatközlőm kora, hiszen 80
év fölött járva már ő maga sem emlékezett pontosan, így az elfeledett szövegrészeket kipótolta egy-egy odaillő rímmel:
Jetzt blühet Ross’
Jetzt blühen Nelken
Es blüht ein Mändelein,
Vergisst mal ihm.
Darum sag’ ich nocheinmal
Schön ist die Jugendzeit
Schön ist die Jugend,
Sie kommt nicht mehr.
Ja, ja sie kommt, sie kommt nicht mehrSie ist bei Millitär
Schön ist die Jugend,
Sie kommt nicht mehr.
Ich hab’ ein Mändelein geliebt
Mit achtzehn Jahren
Ich hab’ ein Mändelein geliebt
Zum Zeit vertreibenDrum sag’ ich nocheinmal
Schön ist die Jugendzeit
Schön ist die Jugend,
2111

BERNER, H.–STEPHANI, C. 1985, 285.

704

Sie kommt nicht mehr.
Ja, ja sie kommt, sie kommt nicht mehr,Sie ist bei Herzen schwer
Schön ist die Jugend,
Sie kommt nicht mehr.2112
Ebben a dalban tükröződni látszott a sváb eredettudathoz való ragaszkodás. Az utolsó generációt leszámítva a megkérdezett sváb származású adatközlők egyik fele magyar, másik fele
német érzelműnek vallotta magát. Az idősebb nemzedék tagjai is úgy mondták magukat
svábnak, hogy egyben magyar nemzeti lojalitásukat is kifejezték: „Sváb. Az a leszármazás.
De mán az érzelem, az magyar.”2113 Ennek a kettős kötődésnek köszönhető, hogy ennél anagyon fontos átmeneti rítusnál is, amely hidat alkot2114 a lakodalmi szokáskörnyezetben afiatal és a felnőtt kor között, párhuzamosan élhetett a sváb dal mellett egy magyar is, amelynek teljesen más dallama és szövege volt.
Egyszer egy virágos kertbe,
Zöld pacsirta lebeg benne,
Egy kisasszony ott nyugodva,
Koszorúval körülfonva.
Épp egy úrfi arra sétál
Amint látja, csak csodálja
Kérdi tőle szelídecske
Leány szólít vagy menyecske.
Nem vagyok én szelídecske
Sem leány szól, sem menyecske
Én az kertbe virág vagyok
Alig nyílok, már hervadok.
Ha te virág vagy az kertbe
Én meg harmat leszek benne
Este a virágra szállok
Reggelig rajta maradok.
Rózsa, rózsa, piros rózsa
Nem vétettem neked soha
Ha vétettem is valaha
Bocsásd meg drága viola.
A violát akkor szedik
Reggel, mikor harmat esikAz én szívem akkor nyugszik
Mikor véled mulatozik.2115
2112

Cz. I., Mezőpetri, 2003.

2113

Uő.

2114

FEJŐS Z. 1979, 412.

2115

Cz. I., Mezőpetri, 2003. Itt kell megjegyezni, hogy a magyar nyelvű rózsadal eredetéről és átvételének időpontjáról adatközlőim nem tudtak információt nyújtani. Csak a szokáscselekményben
elfoglalt helyét határozták meg. Külön megjegyzendő, hogy a dal leírását azonban már Kriza János
is közölte Vadrózsák című népköltészeti gyűjteményében a háromszéki és erdővidéki balladák és
dalok között. KRIZA J. 1975, 194.

705

A szatmári svábok társadalmi életének folklór-hagyományából hozott néhány példa iskörvonalazta, hogy a betelepüléstől kezdve a második világháborúig megtartott hagyományok
erősen modifikálódtak a hagyományos paraszti társadalmi közeg meglazulásával és amagyarokkal való együttélésből származó kulturális keveredéssel. Elindultak a kétnyelvűség
irányába, ezáltal két identitáskép alakult ki bennük,2116 amely egy kettős kultúra kialakulását
vonta maga után. A sváb etnikai identitás konstrukciója instabillá vált és a teljes nyelvváltás
előtti utolsó fázisba kerülve éltek és élnek Románia területén. Dilemma alakult ki önazonosságuk keresésében, mert egyszerre két népcsoporthoz tartoztak egy harmadik területén.
Egyfajta „trikulturalizmusban”, ahol a teljes elmagyarosodási folyamatot felismerve elkezdték
sváb etnikai hagyományaikat visszatanulni. Ennek a folyamatnak az egyik, a jelenben is jól
megfigyelhető példája a rezesbandák újraszervezése. Ebben az esetben azonban már nem amegszokott tradíció átvételéről van szó, hanem egyfajta folklorizmusról. Az a generáció,amelyik elővette nagyszülei hangszereit, már nem tőlük tanulta a dallamokat, hanem a zenekarvezetőktől.
A szatmári sváb telepesek leszármazottainak sajátos folklórkincse a szaktudományos
elemzések alapján megállapíthatóan nemcsak sváb eredetű, hanem a magyar hagyományból
származó jegyekkel is tarkított. Ők ezeket a rétegeket tudatosan nem választják szét, hanem
saját hagyományukként tartják számon. A korábban meglévő folklór-jelenségek elhalványulása miatt svábságukat saját kulturális jegyeik visszatanulásával próbálják fenntartani, és
reprezentálni a falunapok, templombúcsúk, emlékművek avatását követő szórakozások és aközös sportrendezvények alkalmával. Ez a sajátos folklór-elemeket tartalmazó etnikai
identitásstruktúra dilemma elé állítja a kutatót, hogy az önazonosság-tudat vizsgálatánál
mennyire kell holisztikusan, illetve elemeire bontva kutatni a kérdéskört. Az is dilemmát vetföl, hogy a csoport folklórkincse csak egy részét – még ha fontos részét is – jelenti identitásuk
meghatározásának. Befejezésül nem feledkezhetünk meg arról, hogy az identitás tartalmi
szférájában a hatalom – jelen esetben a román állam – közigazgatási és kulturális rendelkezései, valamint a majdnem teljes nyelvváltás következtében kialakulóban van a szatmári
sváb származásúakon belül a romániai magyar kisebbség sorsának felvállalása is. A jelenkori
identitáskonstrukciós modifikációk megértéséhez azonban fontosnak tartom az 50-60 évvel
ezelőtti folklór állapotának vizsgálatát, hiszen mint kiindulópont, segítséget nyújthat aszatmári sváb identitásban továbbá felmerülő dilemmák értelmezéséhez.

Felhasznált irodalom
BERNER, Helmut–Stephani, Claus, Volksgut der Sathmarschaben, Marburg, 1985.
BINDORFFER Györgyi, Tradíció, kulturális identitás és etnikai szocializáció Dunabogdányban, in
ANDO György–EPERJESSY Ernő–GRIN Igor–KRUPA András (szerk.), A nemzetiség az ezredfordulón (Esélyek, lehetőségek, kihívások). (A VII. Nemzetközi Néprajzi Nemzetiségkutató Konferenciaelőadásai; Békéscsaba, 2001. október 2–4.), Békéscsaba–Budapest, 2001, 343–352.
BODÓ Julianna: Etnikai jelképek és identitás, in UJVÁRY Zoltán közreműködésével EPERJESSY Ernő–KRUPA András (szerk.), Nemzetiség – Identitás. A IV. Nemzetközi Néprajzi Nemzetiségkutató
Konferencia előadásai, Békéscsaba, 1991, 67–70.
CZIRBUSZ Géza, A dél-magyarországi németek I, Budapest, 1913.
Die Donauschwaben. Deutsche Siedlungen in Südosteuropa, Haus der Heimat des Landes BadenWürttenberg. Stuttgart, 1990.
2116

JECH, J. 1991, 234.

706

FARAGÓ József, A népközti folklórkapcsolatoktól a magyar–román összehasonlító folklórkutatásokig,
in KRUPA András–EPERJESSY Ernő–BARNA Gábor (szerk.), Kultúrák találkozása – Kultúrák
konfliktusai. (Az V. Nemzetközi Néprajzi Nemzetiségkutató Konferencia előadásai; Békéscsaba,
1993. október 7–9.), Békéscsaba, 1995, 107–109.
FARAGÓ József, A nemzeti jelleg megközelítése a népköltészetben, in KATONA Judit–VIGA Gyula(szerk.), Az interetnikus kapcsolatok kutatásának újabb eredményei. (Az 1995-ben megrendezettkonferencia anyaga), Miskolc, 1996, 121–143.
FEJŐS Zoltán, Az átmeneti rítusok, Ethnographia, XC,1979, 406–413.
JECH, Jaromír, Das Identitätsbild der nationalen Minoritäten in ihrer Folklore, in UJVÁRY Zoltán
közreműködésével EPERJESSY Ernő–KRUPA András (szerk.), Nemzetiség – Identitás. A IV.
Nemzetközi Néprajzi Nemzetiségkutató Konferencia előadásai, Békéscsaba, 1991, 233–235.
KRIZA János, Vadrózsák. Székely Népköltési Gyűjtemény, Kriterion Könyvkiadó, Bukarest, 1975.
MANHERZ Károly, Identität und Sprachgebrauch bei den Minderheiten, in ANDO György–EPERJESSY
Ernő–GRIN Igor–KRUPA András (szerk.), A nemzetiség az ezredfordulón (Esélyek, lehetőségek,kihívások). (A VII. Nemzetközi Néprajzi Nemzetiségkutató Konferencia előadásai, Békéscsaba,
2001. október 2–4.), Békéscsaba–Budapest, 2001, 78–88.
MARINKA Melinda, A szatmári svábok társadalmi életének folklórja az ifjúkorban, in UJVÁRY Zoltán(szerk.), Ethnica, VII/2, Debrecen, 2005, 59–61.
MARINKA Melinda, Lakodalom egy szatmári sváb faluban, in UJVÁRY Zoltán (szerk.), Ethnica,
VIII/1, Debrecen, 2006, 26–29.
MOSER, Hugo, Alte schwäbische Volkslieder aus Sathmar, Bärenreiter Verlag, Kassel und Basel,
1953.
ORTUTAY Gyula, Fényes tiszta árnyak, Budapest, 1973.
SZARKA László, Anyanyelv, asszimiláció – önazonosságtudat. A magyarországi nem magyar és ahatáron túli magyar kisebbségek közösségi identitásának változásai a XX. században. (Rezümé), in
ANDO György–EPERJESSY Ernő–GRIN Igor–KRUPA András (szerk.), A nemzetiség az ezredfordulón (Esélyek, lehetőségek, kihívások). (A VII. Nemzetközi Néprajzi Nemzetiségkutató Konferenciaelőadásai, Békéscsaba, 2001. október 2–4.), Békéscsaba–Budapest, 2001, 72.
UJVÁRY Zoltán, Identitás és etnikum, in UJVÁRY Zoltán közreműködésével EPERJESSY Ernő–KRUPA
András (szerk.), Nemzetiség – Identitás. A IV. Nemzetközi Néprajzi Nemzetiségkutató Konferenciaelőadásai, Békéscsaba, 1991, 13–16.
UJVÁRY Zoltán, Az interetnikus kapcsolatok kérdései a Kárpát-medencében, in KATONA Judit–VIGA
Gyula (szerk.), Az interetnikus kapcsolatok kutatásának újabb eredményei. (Az 1995-ben megrendezett konferencia anyaga), Miskolc, 1996, 25–29.
VONHÁZ István, A szatmármegyei német telepítés, Pécs, 1931.

707

NOVÁK LÁSZLÓ FERENC
Tót, tótok
A köztudatban, illetve a köznyelvben a tót kifejezés egyértelműen a szláv népességre vonatkozik. Valójában kik a tótok? Megállja-e helyét az az állítás, hogy a magyarságnál oly
gyakori Tóth családnév a felföldi szlovák, vagy egyéb szláv származással hozható összefüggésbe? A kérdés nem egyszerű, mélyebb gyökerekre vezethető vissza.
A történeti etimológia megállapítása szerint: a ‘tót’: „Jövevényszó, közvetlen forrása
azonban nem határozható meg. Kétségtelenül összefügg a következő szavakkal: ófn. diot, kfn.
diet ‘nép’; gót piuda ‘ua.’; óporosz tauto ‘ország’, ólitván tautà ‘nép’, litván Tauta‘Németország’; lett tautà ‘nép’. Megfelelő, az ősi örökségbe tartozó szó kimutatható több
indoeurópai nyelvből; etimológiailag ide tartozik pl. a ném. Deutsch’, német és a lat. teutoni‘egy germán nép’ is. – Az átadó nyelv meghatározhatatlansága mellett a magyar szó átvételének ideje is bizonytalan; bekerülhetett nyelvünkbe a honfoglalás előtt is. Az átvett alak *tauti
vagy *touti lehetett, ma már pontosan meg nem határozható jelentéskörrel. A szlávokáltalában való megnevezésére mindenestre régtől fogva használatos volt. Az egyes önállóállamiságú szláv népek (orosz, lengyel, cseh stb.) nevének a magyarba való bekerülése folytána tót jelentése főként azokra a szláv népekre szűkült, amelyek magukat slověne néven
nevezték: a szlavóniai kajhorvátokra, a szlovénekre és a szlovákokra. További, lényegében a
19. században állandósult jelentésszűkülés eredményezte a csupán szlovákokra vonatkozó
jelölést. – Szláv származtatása téves. – Ma a szó közszóként elavulóban van, magyar családnévként viszont igen gyakori.”2117
A tót név véleményünk szerint azzal magyarázható, hogy a magyartól idegen hangzású
beszédre vonatkoztatható. Dunán-innen az északi szlávokat, a szlovákokat, Dunántúlon pedig
a dalmátokat, vendeket nevezik napjainkban is tótoknak. A szlavónok, szlovének, dalmátok,szlovákok beszéde eltér a magyartól nem csupán grammatikai szempontból, hanem hangzás
tekintetében is, azaz ha valaki magyarul beszél, de idegen a törzslakosság számára annak
hangzása, azt tótnak nevezték. Erre vonatkozóan a törzsökös magyar, ö-ző nyelvjárású Nagykőrösről ismerünk tanulságos példát. A város számadáskönyvében jegyezték fel 1713-ban,hogy „Abanyi tótnak” fizettek munkabért a kőműves mellett végzett munkájáért.2118 Abony
magyar lakosú mezőváros Nagykőrös szomszédságában, tehát nem szláv a népessége.
Nyelvjárás tekintetében válik különössé a beszédük, mivel palócosan, á-val beszélnek.2119 Az
ő beszédük tűnt idegennek Nagykőrösön, s ezért mondották rájuk magyar etnikumuk ellenére,
hogy tótok.
Földrajzilag – amit a történeti etimológia is megállapít – szlavónokra, dalmátokra,
szlovénokra, szlovákokra utal a tót név. E népek, etnikumok közül csupán a horvátok,2117

BENKŐ Lóránd (főszerk.), 1976, 951–952.

2118

NOVÁK László, 1989.

2119

Érdekességként említjük meg az abonyiak csúfolását az „ábányi tárká bárnyú” kifejezéssel akörnyező helységekben, így például Cegléden. Lásd NOVÁK László, 1986; Az abonyi nyelvjárás
kialakulásában fontos szerepet játszhatott a Felföldről történő betelepülés. Abony egyik földesura,
Galánthai Balogh János felesége, gróf Koháry Borbála Gömörben volt földesúr. A református
hegemónia megtörése érdekében hoztak palóc területről római katolikus telepeseket Abonymezővárosba. BALOGH Sándor, 1975.

708

dalmátok és szlavónok alkottak állami keretet a magyar szent korona országaiként. Szlavónia– amit az ország címere szimbolizál – a két folyó, a Dráva és a Száva közötti terület, amelyet
Tótországnak is neveztek. Ezt a régi nevet a magyar közjogi nyelvben még a XIX. században
is használták.2120 A határőrezredek felszámolása, az új közigazgatás kialakítása során az 1870es években „Horvát-Szlavonország” jött létre. Szlavonország, azaz Tótország Pozsega,Verőce és Szerém vármegyéket foglalta magában a Dráva–Száva közén.2121 Magyar népdalban is szerepel ez az ország: „Túl a vízen Tótországon, / Szilva terem a zöld ágon, / Szakajtottam, de nem ettem, / A babámé nem lehettem” – énekelték. Magyarország délnyugati,
vendek (szlovének) által lakott területét Vas és Zala vármegyében, a Lendva folyó melletti
Vendvidéket a régi magyar szóhasználat Tótföld, Tótság névvel illette.2122
A különböző államok területéről érkező etnikai népesség a magyar nyelvterületen és etnikaiközegben részint megőrizte önállóságát azáltal – jóllehet elmagyarosodva –, hogy csupán személynevük utal etnikai származásukra. Pais Dezső a régi személynevek jelentésével kapcsolatbanállapítja meg, hogy az Árpád-korban az etnikumot jelző nevek a „rabszolgasággal lehetnekösszefüggésben, mint olyan rabszolgák nevei, a kik más ethnikumú szolgacsoportba kerültek.”2123
A későbbi évszázadokban a magyar területekre vándorló idegen népek tagjai vezetéknévkéntőrizték meg eredeti etnikumukat. A német, olasz, francia, török, kun, bolgár, görög, orosz, cseh,lengyel, horvát stb. népnevek mellett a tót is országra és etnikumra utal, amelyek magyar
személynévvé alakultak az idők során. A Horváth személynévhez hasonlóan a Tóth is földrajzi–
etnikai tájhoz, nemzetiséghez kötődik, „Tótországhoz”, Szlavónországhoz – a többi népnévhez
hasonlóan –, és a XVI. században már egyértelműen magyar nyelvű népet takar.
A XI–XIV. században már számos idegen etnikumra vonatkozó név ismeretes: „Bulgar”(1138/1329), „lengen” vagy lengyel (1095, 1138/1329), „Hwruat” azaz horvát (1138/1329),„Uruzdi”, „Vrusti” azaz orosz (1095), „Cheh” azaz cseh (1255–1280).2124 A tót név is előbukkan.
Elsőként helynévként: „villa Tout” (1120/1420), „Tot” (1219/1550), 1522-ben pedig személynévként, „Tolth”.2125 Egy 1522. évi Bács és Bodrog vármegyei dézsmajegyzékben szereplő
Morthalÿos községben „Martinus Thot”, „Fabianus Thot”, Fyrffalwa községben pedig „MichelThot”, „Stephani Thot”, „Thomas Thot”, „Petrus Toth” nevű ember került összeírásra.2126
A XVI. századtól ismeretes összeírásokban már gyakori a Tót családnév. A budaiszandzsák 1546. évi összeírásában Nagykőrösön „Tód Borbás” és fia, „Tód Szaniszló” és
testvére, valamint „Tód Ambrus” szerepel. Cegléden „Tód Antal”, „Tód Ferenc”, „Tód
Márkus”, „Tód Petre fia Márkus”, Tód János fia Mihály”, „Tód tamás”, „Tód Márton testvére
Mihály”, „Tód Ambrus”, Tód Gergel” szerepelt. A tót mellett cseh („Cse Ferenc”), horvát(„Hirvát Bálind, Hirvát Gergel”), kun (Kun Éliás, János, Albert, Benedek), német („Német
2120„Tótország, Szlavónia régi neve. L. Horvát-Szlavónország.” Révai Nagy Lexikona XVIII, Budapest, 1925, 389.

2121

A három vármegye össznépessége 700.000 fő körül alakult 1900-ban, míg Horvát-Szlavónországé
2,4 millió körül volt. A „magyarok” száma 90.781, míg a „tót” etnikumé 17,476, akiknek többsége
szlavón területen, Tótországban élt. Révai Nagy Lexikona X. Budapest, 1914, 295.

2122

Néprajzi Lexikon 5, Budapest, 1982, 523.

2123

PAIS Dezső, 1922, 100.

2124

PAIS Dezső i. m.

2125BENKŐ Lóránd (főszerk.), 1976, 951; Feltételezhető, hogy a Valkó folyó mentén fekvő Tóthfalu
azonos az 1279. körül említett Touth faluval. Erre a helységre vonatkozó pontos adat 1435-ből
ismeretes. PESTY Frigyes, 1880, 350.

2126

BÁRCZI Géza, 1956, 150–151.

709

Gergel”), török („Török Ambrus”) etnikumra utaló személynevek is előfordultak.2127 A gyulai
szandzsák 1567. évi összeírásában 198 család közül hét viselte a Tót nevet, ugyanakkor két
Oláh és egy Török nevű családfőt is regisztráltak.2128
Nagykőrös mezőváros 1626. évi számadáskönyvében „Tott János”, „Tott Jakab”, „Tott
György”, „Toot Albert”, szerepel, ők a szegényebb réteghez tartoztak, 0–12 marhaszám
adónemnek megfelelően.2129 Ugyancsak Nagykőrös 1695/96. évi számadáskönyve tünteti fel
a helységbe költözött jövevényeket, akik a háborús időszak létbizonytalansága miatt kerestek
menedéket a biztonságosabb mezővárosban. Ezek a jövevények ideiglenes hajlékban
húzhatták meg magukat, putriban, földházban, „Lyuk”-ban laktak. A különböző közeli-távoli
helységekből (Tószeg, Várkony, Kürt, Nőtics, Mocs, Rozsnyó, Cseke, Rahó stb.) jövők között
említik meg „Thót János Pohlyák” nevét „Thót Mihály” mellett.2130 Az előző Tót nevűesetében a „Pohlyák” ragadványnév az illető északi szláv, lengyel voltát bizonyítja. Tehát azt,
hogy az idegen, délnyugati, szlavón etnikumra vonatkozó „Tót” vezetéknév északi szláv
ragadványnévvel egészül ki, az illető származását pontosítva, illetve konkretizálva.
Idegen etnikumra utaló nevűek között szerepelt két „Ola Mihalÿ” nevű ember (egyikük
tekintélyes vagyonnal rendelkezett 112 marhaszámnak megfelelően), „Kuun Jakab”, „Német
Benedök”, „Tatar Lukacz”, valamint „Török Istvan”, „Török Dömötör” és „Török
Lőrincz”.2131 Az 1650-es „Regestrum renovatum”-ban összeírt 482 adózó fő közül 15 viseltea „Tott” nevet. Az „Olah”, „Tőrök”, „Tatar” nevek között már megtalálható a „Horvat” név
is: „Horvat Giörgi”, „Horvat Balas”, „Horvat Pall” „Horvaz Janos”, és egy másik „Horvat
Giörgi” is. „Tataj Horwat Giőrgi” ragadványneve arra enged következtetni, hogy az illető
Horvát nevű lakos Tatáról költözött Nagykőrösre.2132
A XVIII. században már igen elterjed személynév a Tóth. A Mária Terézia-féle úrbériösszeírás 1770-ben ezt igazolja. Példaként a „Három várost” emeljük ki Pest vármegyéből.
A legnagyobb lélekszámú mezővárosban, Kecskeméten (3125 családfő) a „Tóth” nevűek
aránya 3,77% (118 fő). Számosan közülük ragadványnevet is viseltek, amelyek származási
helyükre, foglalkozásukra, másik családdal való rokoni kapcsolatura, s egyebekre utalnak(„Ócsaj Tóth”, „Kürti Tóth”, „Sz. Mih. Tóth”, „Turcsányi Tóth”, „Baracsi Tóth, „Czeg.[lédi]
Tóth”, „Liptói Tóth”, „Uri Tóth”, „Hidvégi Tóth”; „Izsáki Tóth”; „Juh.[ász] Tóth, „Csordás
Tóth””Füszfás Tóth”, „Molnár Tóth”, „Kovács Tóth”, „Paplanos Tóth”, „Tapasz Tóth”,„Csut.[orás] Tóth”, „Turós Tóth”; „Árok Tóth”, „Bodri Tóth”, „Pancza Tóth”, „Tangala
Tóth”, „Uzo Tóth”, „Vojvoda Tóth”, „Ferto Tóth”, „Futó Tóth”, „Pernyés Tóth”, Dora Tóth”;„Sain Tóth” stb). A más, idegen származásra utaló személynevek között megtalálható a
Horváth (42 fő), Német (16 fő) Kun, Oláh (9–9 fő), Rác, Török (7–7 fő), Cseh (6 fő), Lengyel
és Polyák (2–4 fő) és Bolgár (1 fő). A francia származásra ragadványnév utal („Franczia
Kiss”). Családra utalóan az etnikumra utaló név megtalálható ragadványnévként is, Például„Horváth Török János”, „Lengyel Tóth Mihály”, „Rácz Horváth”. 2133
2127

KÁLDY-NAGY Gyula, 1972, 297–298, 302–304.

2128

KÁLDY-NAGY Gyula, 1982, 44–47.

2129

NOVÁK László, 1994.

2130

PML NkV Tan. SZK 1695/96.; Lásd NOVÁK László, 1994, 652–653.

2131

PML NkV Tan. SZK 1626. 17, 26, 40, 43, 52, 57, 59, 65, 72, 74.

2132

PML NkV Tan. SZK 1650. 18,39, 47, 60, 64, 66, 73, 75, 79, 80, 83, 84, 87, 93, 95, 101, 103, 106,
123, 133, 139, 141, 149, 150, 157. pag.

2133

NOVÁK László Ferenc, 2005.

710

A Nagykőrösön összeírt 1252 családfő közül 51 viselte a Tóth vezetéknevet (4,07%). A
ragadványnevek hasonlóan tájékoztatnak, mint a kecskemétiek: származási helyre („Ványi
Tóth”, „Irházi Tóth”, „Halasi Tóth”, „Fenyvesi Tóth”, „Szántai Tóth”, „Inokai Tóth”);
valamint egyébre („Tóth Varga Miklós”, „Pintér Tóth”, „Palócz Tóth”, „Sigo Tóth”, „VighTóth”). Itt is megtalálható a Németh (8 fő), Oláh (9 fő), Rácz (5 fő), Horváth, Kun, Szász (4–4–4 fő), Cseh, Görög, Olasz (2–2–2 fő), Lengyel, Orosz, Török (1–1–1 fő) családnév. A„Görög” személynév a helyben megtelepült „görög” kereskedőkre vonatkozik.2134
Cegléden az összeírt 858 lakos közül Tóth nevű 37 volt (4,31%). Itt is megtalálhatók aragadvány családnevek: „Tóth Farkas István”, „Sz.[ent]Már.[toni] Tóth Pál”, „Kát.[ai] Tóth
Gergely”, „Tóth Horváth János”, „Ref.[ormátus] Tóth Mihály”. Az egyéb nemzetiségre utaló
családnevek közé tartozik az Orosz (8 fő), Cseh (7 fő), Török (5 fő), Rácz (2 fő), valamint a
Görög, Kun, Német egy-egy fővel.2135
Összegzésképpen megállapítható, hogy a Tóth családnév általános vezetéknév a magyarság
körében. Más, közismert népnévhez hasonlóan (horvát, német, rác, oláh, orosz, cseh stb.) a
Tóth is földrajzi, etnikai gyökerekkel rendelkezik. A közismert országok és etnikumok mellett
a Tóth kevésbé ismert földrajzi és etnikai név, amely valójában Tótországhoz kapcsolódik. A
magyar uralkodók rendszerint latin nevükön nevezték meg a szent korona, az uralmuk alá
tartozó országokat (Hungaria, Bohemia, Croatia, Dalmatia), közöttük Slavonia-t.2136 Az itteni
szláv népességet illették tót névvel. Az évszázadok viszontagságai során – különösen a török
birodalom térhódításakor a XV. századtól – az itteni népesség fokozatosan felhúzódott a
Kárpát-medence felsőbb vidékeire, s a szélesebb néprétegek elveszítve eredeti nevüket, amagyarság részéről ragadványnévként mint horvátok, rácok, tótok lettek megnevezve,2137 sváltak hasonló névvel a magyarság szerves részévé, ellentétben azokkal, akik megőrizték
eredeti nevüket, s nemzetiségként tartották meg szláv identitásukat, nyelvüket. Ez utóbbival
kapcsolatosan reprezentáns példaként említhető meg a horvát származású Utyeszenevics
Fráter György, valamint a Buzini Keglevics família, amely Buzin várát birtokolta, s innen
ered az előnevük is. II. Keglevics Péter Horvátország bánja volt (1520, 1554), s gyermekei
magyar földön szóródtak szét. II. Miklós († 1642) már Ónod várának kapitánya és egyben
Torna vármegye főispánja volt.2138 Fia, a bárói rangra emelkedett III. Miklós gyarapította
2134NOVÁK László Ferenc, i. m.

2135NOVÁK László Ferenc i. m.

2136

Az 1750-ben létrehozott nagykőrösi Kovács Céh szabályzatát I. Ferenc Habsburg császár szentesítette,
akinek címeit felsorolták a dokumentumban: „Nos Franciscus Primus Divina Clementia Austriae
Imperator Hierosolymae Hungariae, Bohemiae, Dalmatiae, Croatiae, Slavoniae, Galliciae etLodomeriae Rex Apostolicus, Archidux Austriae; Dux Lotharingiae, Salisburgi, Virceburgi et inFranconia, Magnus Dux Cracoviae, Magnus Princeps Transilvaniae, Dux Styriae, Carinthiae etCarnioliae, superioris et inferioris Silesiae, Princeps Berthikdsgadenae et Mergenthemii Comes
Comes Habspurgi etc.” PML NkV Tan. ir. 1823.

2137

Ezzel kapcsolatosan találóan fogalmaz Pais Dezső: „Valamely nép tulajdonnevei, mint általában
egész nyelvrendszere, a legszorosabb, legszövevényesebb összefüggésben állnak történeti életének
változásaival, különösen pedig művelődésének történeti élete folyamán végbemenő fejlődésével.
Az eredeti tulajdonnevek jelentéstanának kérdései csupán művelődéstörténeti szempontból
oldhatók meg; hisz a képzet- vagy fogalomkörök, melyekből valamely nép tulajdonneveit meríti.
Továbbá a szerepek, melyekben azokat alkalmazza, a művelődési viszonyok szerint alakulnak. A
kölcsönnevek származásának felderítése meg a művelődési érintkezések kibogozásával jár együtt.
Tehát a nyelvtudománynak idevágó része elsősorban nem egyéb, mint alkalmazott művelődéstörténet.” PAIS Dezső, 1921. 158.

2138

NAGY Iván, 1859, 151–153.

711

jelentősen a vagyont, megszerezve a hatalmas Kátai-birtokot – köztük a nagykátai domíniumot, s magát Nagykőrös mezőváros fele részét is – 1663-ban, feleségével Czobor Szent
Mihályi gróf Czobor Évával együtt (később Keglevich Miklós is megszerezte a grófi
címet).2139 Tehát, a magyar uralkodó rétegbe integrálódott a horvát származású család,megtartva eredeti családnevüket.

Irodalom
BALOGH Sándor
1975
Abony történeti és művészeti emlékei (1450–1741), Ceglédi Füzetek 21. Abony.
BÁRCZI Géza
1956
A magyar személynevek XVI. századi történetéhez, Magyar Nyelv LII. 144–157.
BENKŐ Lóránd (főszerk.)
1976
A magyar nyelv történeti-etimológiai szótára 3, Akadémiai Kiadó, Budapest.
KÁLDY-NAGY Gyula
1972
Kanuni devri budin tahrir defteri, Ankara Üniversitesi dil ve Tarih-Coğrafia
Fakültesi Yayinlari 177., Ankara.
1982
A gyulai szandzsák 1567. és 1579. évi összeírása, Forráskiadványok a Békés
Megyei Levéltárból 10. Békéscsaba.
NAGY Iván
1859
Magyarország családai czímerekkel és nemzékrendi táblákkal. H–K, Pest.
NOVÁK László [Ferenc]
1986
A Három város, Gondolat Kiadó, Budapest.
1989
A Három város építészete, Az Arany János Múzeum Kismonográfiái 8. Nagykőrös.
1994
Nagykőrös története és néprajza a XIX. század közepéig I–II, Nagykőrös Város
Monográfiája I. Nagykőrös.
2005
Mária Terézia úrbéri összeírása Pest-Pilis-Solt vármegyében, Archivum Musei deJános Arany nominati II. Nagykőrös.
PAIS Dezső
1921
Régi neveink jelentéstana, Magyar Nyelv XVII. 158–163.
1922
Régi neveink jelentéstana, Magyar Nyelv XVIII. 93–100.
PESTY Frigyes
1880
Az eltünt régi vármegyék, Első kötet. Budapest.

2139

NOVÁK László, 1994, 108.

712

ÖRSI JULIANNA
Identitás és modernizáció a Jászkunságban
Kistérségek identitáskeresése
Néprajzi csoport vagy kistérség – polémia a tudomány- és a társadalomirányítók között
A 21. században, miközben a globalizáció világszerte egyre nagyobb méreteket ölt, a népek
fennmaradása érdekében a nemzetek számára legfontosabb történelmi feladat a nemzeti örökség megőrzése, legyen az kulturális vagy természeti örökség. Ennek tudatosítását az
UNESCO is zászlajára tűzte és szorgalmazza az ilyen jellegű kezdeményezéseket. Magyarországon e törekvés szellemében születtek intézmények (pl. Európai Folklór Központ,
Hagyományok Háza), valósultak meg nemzetközi és hazai fesztiválok, erősödtek megörökségvédelmi mozgalmak. A tudományok képviselői is számos értékre, pozitív és negatív
folyamatra felhívták a figyelmet. Hogy szűkebb területre fókuszáljunk, elég utalnunk anemzeti kulturális örökség, a hagyomány fogalmáról és szerepéről kialakult diskurzusokra,
melynek írói Paládi-Kovács Attila, Fejős Zoltán, Voigt Vilmos, Erdősi Péter, Soós Gábor és
mások. A hazai és nemzetközi előzményekre, a jelenlegi helyzetfelmérésre (kiadványok,
intézmények stb.) és a társadalomtudományi kutatásokban rejlő lehetőségekre Paládi-Kovács
Attila előadásában hívta fel a figyelmet.2140 Témánk feldolgozása szempontjából ugyancsak
fontos Sárkány Mihálytól a kulturális antropológia nemzetközi kutatási eredményeinek
bemutatása. E más megközelítést képviselő kutató az „Identitás az angol–amerikai antropológiában” című tanulmányában három „kutatási csomópont” mentén tekinti át a szerteágazó
vizsgálatokat, úgymint: 1. Az identitás kulturális meghatározottsága, 2. akulturáció és identitás, 3. etnikus identitás.2141 Mivel jelen előadásunk az etnikus identitás témakörébe tartozik,így célszerű az identitás fogalmának meghatározása is. Az identitás ma az egyik leggyakrabban használt fogalom, melyet több tudományág is vizsgál. Leggyakoribb a szociálpszichológiai megközelítés, amelynek kutatási előzményeit Vajda Zsuzsanna tekintette át az Identitáskülső és belső forrásai című tanulmányában.2142 Az identitáskutatás legismertebb kutatói
Pataki Ferenc és Erős Ferenc.2143 Veres Sándor és Kapás István szerint: „Az identitás az alelki konstruktum, ami alapján a személy viszonylagos állandósággal viszonyíthatja önmagátönmagához és társas világának elemeihez s ezen viszonyítás alapján az állandóság és afolytonosság, az egyediség az önmagával való azonosság élményét élheti át. Ez a viszonyítás
testi és lelki, valamint szociális elemekre egyaránt vonatkozik.”2144 Szoboszlai Zsolt úgyértékeli, hogy a társadalomföldrajzi, szociológiai kutatások az 1980-as évektől, de főleg az
1990-es évektől erősödtek fel a lokális és térségi identitásvizsgálatot illetően. El is különíti a
2140

Paládi-Kovács Attila, „A nemzeti kulturális örökség fogalma, tárgya” című előadása elhangzott
2003. november 11-én az MTA Néprajzi Kutatóintézete és az MTA Művészettörténeti Kutatóintézete A nemzeti kulturális örökség az európai integrációban (Új szintézis 3.) címmel rendezettközös konferenciáján. A témához lásd még: PALÁDI-KOVÁCS Attila, 2002.

2141

SÁRKÁNY Mihály, 2000. Részletesebben lásd: SÁRKÁNY Mihály, 1989. 39–59.

2142

VAJDA Zsuzsanna, 1996.

2143

Lásd példaként az alábbi munkákat: PATAKI Ferenc, 1987.; ERŐS Ferenc, 1998.

2144

VERES Sándor–KAPÁS István, 1996. 49.

713

táji-területi identitást három földrajzi téregységre: a kistérségre, a megyére és a régióra. Úgy
látja, hogy az empirikus kutatások főleg az Alföldre irányultak.2145 Meglátásunk szerint ez
nagyban köszönhető az MTA Regionális Kutatások Központja Alföldi Tudományos Intézetének stratégiai kutatásokban felvállalt szerepének. Csatári Bálint és munkatársainak kutatásai
nagyban hozzájárultak az Alföld fejlesztési perspektíváinak meghatározásához.2146 Az
identitás 20. század végi folyamatának elemzése közben Kapitány Ágnes és Kapitány Gáborarra a következtetésre jutott, hogy az identitásváltozás legfontosabb eleme a határelmosódások, módosulások (pl. nemi, nemzedéki, állat és ember, ember és gép, élő és halott, kultúrák
közötti, vallások közötti, politikai- és időhatárok elmosódása).2147 A társadalomtörténet
kutatói elsősorban mikrotörténeti vizsgálatok módszerével főleg a városi lakosság identitásátírják le.2148 A társadalomtudományok szinte minden ágában legnagyobb érdeklődés anemzetiségek, kisebbségek identitásának megőrzése, a másság problematikájának bemutatása
iránt mutatkozik. Az egyéni, a nemzeti és nemzetiségi identitás mellett a néprajztudományművelőit elsősorban a néprajzi csoportok identitásának kérdésköre foglalkoztatja. Itt már
szorosabban egybekapcsolódik a népcsoport, etnikai csoport, néprajzi csoport és az identitásvizsgálata. Paládi-Kovács Attila az etnikai csoport egyik ismérveként az összetartozás tudatát
határozza meg, amely a közösségi identitás megjelenítése.2149 A magyar néprajzi csoportok
kutatásának nagy hagyománya és gazdag szakirodalma van. Ezt mutatják a monográfiák, nagy
szintézisek.2150 A Jászkunság-kutatással foglalkozók megkerülhetetlenül szembekerülnek akun és a jász öntudat kérdésével. A témával Bellon Tibor, Örsi Julianna, Szabó László,
Szilágyi Miklós, Barna Gábor foglalkozott, hogy csak néhányukra utaljak.2151 Itt tehát már
megjelenik az identitás (azonosságtudat) mellett az öntudat fogalom is, amelyet a felsorolt
kutatók különbözőképpen értékelnek. Bellon Tibor redemptus-tudatnak nevezi, Szilágyi
Miklós a kun tudatnak egyfajta kritikáját adja, míg Örsi Julianna és Szabó László az önmeghatározás megnyilvánulásának történelmi fejlődését mutatja be idézett írásaikban. Barna
Gábor kritikával fogadja Örsi Julianna néprajzi csoport és történelmi-közigazgatási egység
különválasztását. Valamennyi néprajzkutató egyetért azonban abban, hogy a néprajzi, etnikai
csoportok egyik meghatározó jegye az identitás kinyilvánítása.
A 20. század végén lezajlott rendszerváltás eredményeként azonban új fogalmak, újtársadalmi képletek kerültek a hivatalos irányításba, köztudatba egyaránt. A társadalom
irányítói egyre inkább az Európai Unió által is elfogadott formációkkal dolgoznak. Előbbutóbb a történelmileg kialakult egységek (a megyék, a néprajzi csoportok) helyét átveszik az
új területi szerveződések: a kistérségek és a régiók. Anélkül, hogy a régió problémakörbe
belemennék, csak annyit jegyzek meg, hogy az Alföldet jelenleg 3 régióba sorolják, amely
mögött semmiféle történelmi háttér nincs. Olyan megyék összerendeléséről van szó, amelyek
együttműködésére korábbról alig-alig találunk példát. A korábban együttműködő térségeket
ezzel a besorolással viszont elválasztották egymástól. Az egykori Hármas-Kerület megszünte2145

SZOBOSZLAI Zsolt, 2002. 59–77.

2146CSATÁRI Bálint, 2002. 186–203, 204–212. Lásd még: T. GÉMES T. Uo. 213–227.

2147

KAPITÁNY Ágnes–KAPITÁNY Gábor, 2000. 153–176.

2148

Lásd: TÓTH E. Zs. 2004.; LUGOSI A. 2003. 611–626, 642–676.

2149

PALÁDI-KOVÁCS A. 2003. 136.

2150

Néhány fontosabb mű: Magyar Néprajz VIII. Életmód, főszerk. PALÁDI-KOVÁCS Attila, Akadémiai, Budapest, 2000; a Magyar Néprajzi Lexikon vonatkozó szócikkei, valamint KÓSA László–
FILEP Antal: A magyar nép táji-történeti tagozódása. Akadémiai, Budapest, 1975.

2151

BELLON Tibor, 1979.; ÖRSI Julianna, 1990.; SZABÓ L. 1996. 58–65.; SZILÁGYI M. 1996. 171–195.; BARNA Gábor, 2001. 33-65.

714

tésekor létrejött „muszájvármegye” helyett most a Jászkunság „muszájrégiókban” keresi aboldogulását. Tovább bonyolítja a helyzetet és rontja az identitás megőrzésének lehetőségét akistérségekre bontás. A kistérség fogalom ugyancsak új definíció, a rendszerváltás után az
Európai Unióhoz való igazodás közigazgatási megreformálására szolgáló területi egység
megnevezése. Közel egy évtizede írja G. Fekete Éva, hogy még nem kiforrott fogalom. A
területi közösségek tartalmazhatnak egyéni és közösségi kapcsolatokat is, működhetnek
vertikális és horizontális szinten is. Ő maga a horizontális kapcsolatot tartja egészségesnek.
Az együttműködés lehet önkéntes és kényszerjellegű is.2152 Anélkül, hogy a meghatározástartalmát tovább elemeznénk, megállapítjuk, hogy a felülről szorgalmazott, sok esetben
politikai szempontokat figyelembevevő kistérségi határok kijelölése alig-alig vette figyelembea néprajzi, történeti, kulturális tényezőket mint a csoportalkotás elemét. Szerencsés eset a
Jászságé, amely egyben tudott maradni. A Nagykunság érdekérvényesítő képessége jóvalgyengébbnek bizonyult. Jóllehet, még a rendszerváltás előtt, 1985-ben megalakult a Nagykun
Települések Együttműködési Tanácsa (NET) Karcag, Kisújszállás, Túrkeve, Kunhegyes,
Kunmadaras, Kunszentmárton alapító önkormányzatokkal. 1994-ben Nagykun Együttműködési Tanáccsá változott a nevük és immár 9 tagja volt. Az együttműködésbe ugyanis
bekapcsolódott Berekfürdő, Kenderes, Kétpó és Mezőtúr is. 1996-ban Mesterszállás és
Kuncsorba is jelentkezett, bár utóbbi később visszavonta szándékát. Úgy tűnt, hogy a helyiönkormányzatok összefogásán alapuló szerveződés életképes lesz, és meg tudja őrizni atörténelmi területi egységet és a népességet.2153 Időközben azonban a felülről érkező instrukciók alapján kialakított statisztikai kistérségek megcsorbították ezt az egységet, mivel
Kunhegyest, Kunszentmártont és Kuncsorbát más kistérségekhez sorolták. (Kunhegyes atiszafüredi, Kunszentmárton a tiszazugi, Kuncsorba a törökszentmiklósi kistérséghez került).
A közös szálak gyengültek. Az említett települések „tudathasadásos állapotba” kerültek,
hiszen hivatalosan nem oda tartoztak, mint ahová a gyökerek kötötték őket. Leghamarabb
Kuncsorba esett el ebben a lelki tusában. Kunszentmárton azzal, hogy a Tiszazugban vezető
pozícióba került, egyre inkább hanyagolta a történelmi-közigazgatási kapcsolatok ápolását. A
legerősebben Kunhegyes tartotta magát. Bár tetszett neki a tiszatavi rangsorban elfoglalt hely,de mégsem lehetett teljesen elégedett, hiszen a szomszédos Abádszalókkal került versenyhelyzetbe, nem is szólva Tiszafüred vezető pozíciójáról. Ugyanakkor a Nagykunságba idegentestként bekerült Kenderes nemigen tudott mit kezdeni a nagykun települések történelmi
indíttatású rendezvényeivel. Az időközben (1992) Karcagból kivált Berekfürdő viszont
jogfolytonosnak tartotta helyét a Nagykunságon belül, de az anyavárossal való hadakozása
ugyancsak gyengítette némileg a kistérséget. Mivel Mezőtúr is ide kívánkozott tartozni, ígykezdetben Karcag–Mezőtúr kistérségről beszéltek. Ez a város nem találta igazán helyét anagykun települések között, így szinte természetes folyamatként a szövetség további
bomlasztását érte el. 2003-ban kérte új kistérség megalakítását, amelyben vezető szerepet
játszhat. A Mezőtúri Kistérség (Berettyó–Körös Többcélú Társulás, együttműködési megállapodásukat 2004. március 4-én írták alá a települések) nevet felvevő társulásba bevitte
Túrkevét, Kétpót, Mesterszállást és Mezőhéket, amely 2004. január 1-jével kapott hivatalosönállóságot. Így a nagykunsági néprajzi csoport újabb vérveszteséget szenvedett, hiszenelvesztette Túrkevét. Most ez a város kényszerül kettős szerepbe, hiszen kunsági jellegét,
kultúráját csak úgy tudja megőrizni, ha továbbra is fenntartja kapcsolatát a nagykunsági
településekkel, ugyanakkor közre kell működnie egy új kistérség arculatformálásában úgy,2152

G. FEKETE Éva, 1995. 391–398.

2153

A nagykun települések együttműködését az NKFP 5/162 sz. „Lokális közösségek, vérségi kapcsolatok és az egyén helye, szerepe a változó társadalomban” című projekt (projektvezető: ÖrsiJulianna) keretében a közelmúltban Porkoláb Péter vizsgálta. Lásd: PORKOLÁB Péter, 2004.

715

hogy saját pozícióját erősítse. Hasonló folyamatok más táji, néprajzi csoportokban islezajlottak. Érdemes tehát odafigyelnünk rájuk.
A felülről kezdeményezett szervezeti formák feltétel nélküli átvétele feszültségekhez,
identitászavarhoz vezethet a hagyományos közösségekben. Valószínűsíthető, hogy a hagyományőrző civil szervezetek, valamint a politikai- és társadalomirányítás konfrontálódik akistérség és néprajzi/etnikai csoport elfogadásában vagy elutasításában. A társadalomtudományok (bölcsészettudományok) szerepvállalása időszerű lenne e polémia kapcsán. A
néprajztudomány hasznosan segíthetné, befolyásolni tudná kutatási eredményei hangsúlyozásával a magyar nemzeti örökség védelmét, a hagyományos kultúra átmentését felvállaló
közösségeket identitásuk megőrzésében.

Történelmi örökség az ünneplések körében
Sem horizontálisan sem vertikálisan nem vállalom fel az ünnepek, ünneplések történetének
bemutatását. Mindössze néhány példán keresztül utalok azon történelmi ünnepekre, amelyek
autentikus elemekként előhívhatók nemzeti örökségünk tárházából az új ünnepek szervezői,megvalósítói számára. A királyok és kísérőik országlátogatása a középkorban és az újkorban
egyaránt dívott. A történelmi tényen – a helyi adók beszedése, felélése – túl a folklór is megőrizte uralkodóink országlását. Gondoljunk csak a Mátyás király és más felségek mondákban
megőrzött emlékeire. Tiszavárkonyban még 2000-ben is gyűjtöttem emléket arról, hogyan
szállt meg a királynő a gyermek János királlyal Erdélybe történő menekülése közben.2154
Ugyanezen falu ereklyeként őrzi a „Korona és kard” kép másolatát, amely az András és Béla
herceg között lezajlott történelmi vitát örökíti meg a faluhoz kötötten. Míg a Hajdúságban
Bocskai-emlékeket őriznek, a Jászkunságban Mária Terézia és József nádor emléke szerepel a„történelmi tárházban”.
A Jászkunságban Mária Terézia, József nádor, Kossuth Lajos és Erzsébet királyné
látogatása került feljegyzésre. Feljegyzésekből tudjuk, hogy milyen nagy körültekintéssel
szervezték meg ezeket az ünnepeket. Az útvonal, a fogadás, a szállítás, a vendéglátás alegapróbb részletekig rögzítésre került. A szereplők a kerületek, a települések elöljárói voltak(fogadóbizottság, asztaltársaság, köszöntők). A Jászkunságban az elöljárókon túl kíséretkéntszerepet kaptak a jászkun huszárok és pásztorok. Minden szereplőt név szerint feljegyeztek,
de ruházatát, a feladatát és a menetben elfoglalt helyét is pontosan rögzítették. A nagykunünneplésekben fontos szerepe volt a formaruháknak (huszár- és pásztorviselet), a zászlóknak,
a fegyvernek, vagy jelképként megjelent eszköznek (karikásnak), az ülésrendnek, a felszolgált
menüknek, az útvonal és a színhelyek díszítésének. Minden település a határánál fogadta a
díszvendéget, és díszkísérettel vezette a városházára, az ünneplés színhelyére.
A legfontosabb történelmi örökségek természetesen a hiteles eredeti dokumentumok:
kiváltságlevelek, rendeletek, levelek, amelyek őrzésére külön figyelmet fordítottak a kiváltságos kerületekben. Az eredeti dokumentumok egy része a történelem viharaiban megsemmisült, de másolatban a levéltárak őrzik. A jászkun kerület és a hajdú kerület levelesládája ma is
megvan, és közszemlére van téve a Jász Múzeumban, illetve a Hajdúsági Múzeumban. A
történelmi dokumentumok igazolásához hozzátartoznak a pecsétnyomók is, amelyek ugyancsak a közgyűjtemények féltett kincsei. Az ereklyékre való hivatkozás, azoknak bemutatása
minden korban fontos szerepet kapott az identitás erősítésében. Erre talán legjobb példa a
Lehel-kürt vagy jász kürt szimbólumként való kezelése. A 17. századtól napjainkig betölti ezt
2154

A részleteket lásd: ÖRSI Julianna, é. n.

716

a szerepét. Ugyancsak szimbólumok a hármaskerületi bandériumi zászlók és a kerületi zászlók. A hármaskerületi címert, pecsétet Mária Terézia adományozta 1751-ben, a bandériumi
zászló a nádor huszárezred felállításával egyidős, amely 1800-ra datálható. Egy példányát
Jászberényben, egy példányát Túrkevén őrzik. A történelmi zászlók sorában sorrendben akövetkezők a redemptió 100 éves évfordulójára adományozott jász, kiskun és nagykun
zászlók. Ezek közül a kiskunt eredeti formájában, épségben a Hadtörténeti Múzeum őrzi. A
jászoké a Jász Múzeumban várja a restauráló kezeket. A nagykunoké elveszett, csak egy
1995-ben készíttetett újrafogalmazásban látható a túrkevei múzeumban.

Rendszerváltás hatása az ünnepek átalakulására
A 20. század végén lezajlott rendszerváltás az ünnepek terén is változást hozott. Államiünnepeink közül eltörölték március 21-ét, április 4-ét, november 7-ét és beemelték nemzetiünnepeink közzé március 15-ét, október 23-át. Augusztus 20-i alkotmány ünnepünk átalakult
Szent István napjává, hozzácsatolva az új kenyér ünnepét is. Az egyházi ünnepek között
megerősödött a húsvét, visszakapta rangját a pünkösd, és elismerést nyert az egyházi-családiünnepnek számító halottak napja. Igaz, ez utóbbi esetében a katolikus ünneplési rend nyert
elismerést november 1-je (Mindenszentek) kijelölésével. A halottakról való megemlékezés
módja egyre ökumenizálódott. Bizonyos katolikus jelképek (gyertyagyújtás, adventi koszorú,
betlehemezés) általános elterjedésének is tanúi lehetünk. Az ünnepek egyre inkább a naptárinapon kerülnek megrendezésre. Kivétel ez alól a búcsú. Az egyházi templom- és fogadalmi
búcsúk hétvégén, de már nyíltan megrendezhetők. Ugyanakkor az egyház is megrendezi falai
között az állami ünnepeket, szereplési lehetőséget és hazafias nevelést biztosítva az egyházi
iskolák növendékeinek. A falusi, kisvárosi lelkészek szerepet vállalnak helyi, kistérségi
rendezvényeken is. Kunhegyesen a várossá nyilvánítás ünnepsége, Kisújszálláson a pacséri
kirajzás 200. évfordulója az utóbbi évtizedekben nem látott sokadalmat hozott be a református
nagytemplomokba. A presbitérium, egyháztanács ellenállásába ütközik azonban az, aki atemplomot és így a híveket is politikai színezetű rendezvényre akarja felhasználni. Ezt az
elutasító magatartást tapasztaltam Túrkevén. Ugyanebben a városban – a ki tudja milyen
módon korábban állami tulajdonba került – a temetőkben egy képviselő törekvéseinek
eredményeként lélekharangok számára tornyok kerültek a ravatalozó épületek fölé. A
harangozás szabályainak, jelentésének nem ismerete nézeteltéréseket okozott. Egyrészt az
egyházi temetést nem kérők között időnként felmerül, hogy a református templom
harangjának meghúzatását kérik, amelyet a pap elutasít. Ezt értetlenül fogadják. Ugyanakkor
a már említett képviselő – aki 2002 óta a város polgármestere – a temetői harangok használatába azt iktatta be, hogy húzzák meg minden temetéskor, csak akkor nem, ha azt külön
megtiltják. Ehhez az abszurdumhoz vezetett a temetési hagyományok nem ismerete.
A Nagykunság minden településén, ha harcok árán is, de az egyház és papjai visszanyerték
presztízsüket. Létrejöhettek az egyházi iskolák (Karcag, Kisújszállás, Kunhegyes, Túrkeve),létesülhetett egyházi üdülő (Berekfürdő), egyházi szeretetotthon (Kunhegyes), és más, az
egyházközséget szolgáló intézmények, épületek. Az egyházi ifjúsági házak (Túrkevén az Élima régi granáriumban) a cserkészek és más ifjúsági programok szervezőinek adnak otthont. Az
egyházi épületek nagy része műemlék vagy műemlék jellegű, amely hozzátartozik a település
arculatához. Központi elhelyezkedése, kora, építészeti stílusa, történelmi üzenethordozó
szerepe már csak azért is kiemelkedő, mert a Tiszántúl ezen vidékén elég kevés a műemlék. A
jelenlegi Nemzeti Örökségvédelem pedig nem tesz megfelelő lépéseket arra, hogy a 20.
században épült objektumok közül is védelem alá helyezzen újabb épületeket.

717

Az ünnepek szerepe a lokális identitás megőrzésében
A történelmi évfordulók mindig felerősítik az emlékezés igényét. A lokális identitásmegőrzésében különösen fontos a szerepük a helytörténeti jelentőségű évfordulóknak. Az
államszocialista korban erre nem volt lehetőség, így a rendszerváltás után ez az igény elemierővel tört fel. A települések városnapot, falunapot jelöltek ki, amelyet évente megünnepelnek. A városnapot legtöbb helyen valamilyen dokumentum, esemény napjához kötik. Túrkevén a mezővárosi rang elnyerését, vásártartási jog megszerzését rögzítő oklevél dátuma
(1808. szeptember 10), Kisújszálláson az újratelepülés dátuma (1717. augusztus 17.), Szolnokon szeptember 1-je a kiválasztott nap. Máshol a búcsú napját emelik falunapi rangra,
amelyet elszármazottak találkozójával is összekötnek (pl. Mesterszállás).
Az Elszármazottak Találkozóját a térségben a túrkeveiek rendezték meg először 1981-ben,pontosabban a Túrkevéről elszármazottak Budapesten. A visszahívásra 1986-ban került sor.
Ettől kezdve évente megrendezték ezt a találkozót, amely több száz embert vonzott. Kezdetben a polgármesteri hivatal vállalta fel, majd 1996-ban a Túrkevei Kulturális Egyesület. Az
utolsót ugyancsak a hivatal szervezte. Ekkor felmerült, hogy ne elszármazottak, hanem
Túrkeveiek Találkozója legyen a rendezvény neve. Mivel az évek során a meghívottak egyreidősebbek lettek és számuk is csökkent, a találkozók sorát 1997-ben felfüggesztették. A
rendezvény újraélesztésével 2005-ben ismét próbálkoztak, de a szervezés már a Művelődési
ház feladata lett. Az időpontokban is történtek változások. Az elszármazottak kérésére leginkább a halottak napja közeli nap látszott a legmegfelelőbbnek.
Később a környező városok is átvették a mintát. Úgy tűnik azonban, hogy a nagyobb
településeken nagyobb hagyománya van az Öregdiák Találkozóknak (Karcag, Kisújszállás,Mezőtúr). Ez ugyancsak évi egynapos összejövetelt jelent, de a középiskolák szervezik. Az
öregdiákok nemcsak összegyűlnek egykori iskolájukban, de képzőművészeti alkotásokat,
könyveket ajándékoznak az intézménynek. Gyakori, hogy alapítványt működtetnek a maitanítványok segítésére és pénzadománnyal is támogatják az intézményt. Az öregdiákok –különösen a Budapesten élőket összefogva – civil szervezetként is működnek. Összejöveteleikre gyakran hívnak meg szülővárosukból előadót, hogy így is alkalmuk legyen informálódni az otthoni eseményekről.
A helyi ünnepségek bevezetésére alkalmat adott a település első említésének, a várossá
nyilvánításnak, az iskolaalapításnak kerek évfordulója. Így például Túrkeve megünnepelte
1996-ban a település 735. évfordulóját. A jászkun redemptió 250. évfordulója, a millennium(a magyar államalapítás 1000. évfordulója) ugyancsak alkalmat adott a helyi rendezvényekre.
A gondosan összeállított programok annál azonban többet adtak a résztvevőknek, ugyanis
jelentős identitáserősítő szerepük volt.

A kistérségek identitáskeresése
Több kistérség együttes, a jász, a kiskun és a nagykun települések közös ünneplésére 1995ben került sor. Az egész évre tervezett és lebonyolított redemptiós ünnepségsorozat krónikáját
már közzétettem, így azt most nem ismétlem meg.2155 A 31 településre kiterjedő, három
néprajzi csoportot (nagykunok, kiskunok, jászok) felölelő program sikerességét elsősorban
annak köszönhette, hogy olyan célkitűzése volt, amely mind az önkormányzatokat, mind a2155ÖRSI Julianna, 1996, 197–205.

718

civil szervezeteket, mind a lakosokat mozgósítani tudta. A történelmi évforduló közös megünneplésének felvállalása szakszerű előkészítést, összehangolt szervezőmunkát és megbízható
partnerséget igényelt. A területen működő ötletadó, projektkidolgozó múzeumok biztosítottáka szakmaiságot és a háttérből mindvégig irányítani tudták a projekt megvalósítását. Felvetődhet a kérdés, feladata-e egy közgyűjteménynek az ilyen jellegű munka, mi a haszna ebből
az intézménynek, hogyan hasznosult ez az elsősorban szellemi befektetés a kistérségekben, arégiókban, avagy össztársadalmi szinten. Annyi bizonyos, hogy a múzeumok presztízse nőtt atérségben, ahogy a népi hagyományoké, a nemzeti kulturális örökségen belül pedig a kistérség
emlékeinek tisztelete, a megőrzésükre való hajlandóság fokozódott. Legfontosabbnak
azonban azt tartom, hogy a projekt példát mutatott a települések, kistérségek összefogására,valamint segítette a civil szerveződések megerősödését. Mindkettőre nagy szükség volt, vanországosan, de különösen az Alföldön, ahol a felmérések kimutatták, hogy a civil szféra ekkor
még alig-alig bírt befolyásoló erővel a helyi társadalom működésére. A térségben működő
civil közösségek színrelépése a belső tartalékok nyilvánosságra hozását jelentette, amely
generáló hatása önmaguk számára és kifelé is megmutatkozott. Az 1995–1996-ban megvalósult rendezvények, a létrejött alkotások (kiállítások, képzőművészeti alkotások, kiadványok)
identitáserősítő szerepe megkérdőjelezhetetlen.
Igaz, az apropót egy évforduló adta, a redemptió 250. évfordulója, az ünneplés azonban
ennél többről szólt. Az évforduló alkalmat adott arra, hogy a helyi értékeket felmutassák és ahelyi történelem egészét felelevenítsék, tudatosítsák. A több helyszínen bemutatott kiállítások
és a kiadványok a jászkunok történelmének főbb dokumentumait hozták nyilvánosságra.2156 A
tudományos tanácskozások a Jászkunság kutatásának újabb eredményeit vonultatták fel,amelyek beépültek a történettudományba, a nyelvészetbe és a néprajztudományba. Az
évforduló az identitáserősítésben egy folyamatot indított el, amely a mai napig tart. A jászok
1993-ban indították el a jászok világtalálkozóját, amelyet minden évben más település rendez
meg. Jászberényben adják ki a Redemptio újságot, amely a Jászkunság honismereti mozgalmát segíti napjainkban is. A jász bandérium 1991-ben alakult meg. A kiskunok 1995-ben
alakították meg a kiskun bandériumot, vették magukra a huszárruhát. Legutoljára, 2001-ben, anagykun bandérium alakult meg, melynek ruháit a települések adták (2-2 huszárruha). A
bandériumok ma már hivatalosan bejegyzett civil szervezetek. Ma ezek az egyesületek
minden rendezvénynek szereplői. Működésük beleillik az országosan felelevenedett huszárhagyomány ápolásába. A lovas huszár szinte jelképpé vált ezekben a kistérségekben. A
redemptiós ünnepségre készült el az első huszárruha-rekonstrukció csakúgy, mint a jászkun
bandériumi zászló és a nagykun zászló. E zászlók felavatási ceremóniája (zászlóanya, zászlószeg, egyházi áldás) a zászlókultuszt növelte. Azóta is gyakran kölcsönkérik a települések
rendezvényekhez, sőt már vannak, akik újabbat csináltattak. (Karcag város 2004-benelkészíttetett egy újabb nagykun zászlót. A lovas bandériumoknak is van saját zászlajuk.) A
katonáskodás hozzátartozott a jászkunságiak életéhez. Ennek művészi megfogalmazását aKunhegyesen álló kun lovas (Györfi Lajos alkotását a település várossá nyilvánításánakünnepsége keretében avatták fel 1988-ban) is bizonyítja.
A jászok új ünnepként 1998-ban bevezették a jászkapitány választást, a sort Jászfényszaru
kezdte. Évente más-más város adja a jászkapitányt. A választáshoz tartozó koreográfiát akisújszállásiak tanulmányozták, és 2000-ben elkezdődött az (újkori) kunkapitány-választás is.
Eddig Kisújszállás, Karcag, Túrkeve, Berekfürdő, Kunhegyes adott kunkapitányt a Nagy2156

Kiállítások: „A redempció és a Jászkunság”, valamint „A redempció szerepe a Jászkunságfejlődésében”. Rendező: Örsi Julianna. Kiadványok: SZAKÁL Aurél (szerk.), Jászkun redemptio.
Kiskunhalas, 1995; BELLON Tibor–ÖRSI Julianna (szerk.), A Jászkunság összefogása. Karcag,
1996.

719

kunságnak, arra érdemes, nagy tiszteletnek örvendő férfi személyében Civil kezdeményezésként 2003-ban létrehozták a Kapitányok Tanácsát és Horváth Györgyöt főkapitánnyá
nevezték ki. Többször felvetődött már, hogy a kiskunokat is segíteni és biztatni kellenehasonló ünnep megrendezésére. Jászberényben 2001-ben avatták a Jászkapitányok kertjét,
amelyben az egykori kapitányok emlékére különböző fajtájú fákat ültettek a Jászság
prominens személyei. A jászok 2005-ben közadakozásból avatták fel a jász emlékművet,amely a jász kapitány allegorikus szobra.
A Jászság és a Nagykunság is megbecsüli a közösségért sokat tevő tagjait. A Nagykunságért díjat a települések önkormányzatainak közös véleménye alapján 1990 óta évente
egy személynek adják.
A jász bálnak, amelyet minden évben megrendeznek, nagy hagyománya van. Túrkeve
1996-ban rendezte meg az első nagykun bált, de nem lett folytatása a városban. Kisújszállás
azonban átvette a kezdeményező szerepet és 2000 óta ott rendezik meg évente a nagykun bált.
A nagykun települések a redemptiós ünnepség keretében avatták fel a kun emlékhelyet,
melyet Karcag határában – a 4. sz. főútról és a vonatról is jól látható helyen – szoborcsoport
jelez. A Györfi Sándor Munkácsy-díjas szobrászművész által megálmodott és kivitelezettszobrok a mai kunságiak kun származását, kun kultúrához való kapcsolódásukat, keleti
eredetüket hangsúlyozza, mint arra Szilágyi Miklós is utal.2157 A kun eredet tudatosítása
mellett nem elhanyagolható azonban a kun települések összefogására való utalás, a nagykunsági néprajzi csoport együvé tartozásának szimbolikus megjelenítése sem. A két központi
figurától távolabb a városi címereket kezükben tartó ember-formájú obeliszkek ugyanis atelepülések irányába néznek, de egy kunhalmon, egy szoborcsoport részeiként vannakelhelyezve. Az sem véletlen, hogy a millenniumot, azaz az országos történelmi évfordulót akunságiak a kun történelem demonstrálásának újabb lehetőségeként fogták fel. Az
Ópusztaszeri Történelmi Emlékparkba Kiskunlacháza megrendelésére Györfi Sándor Kun
László király szobrát készítette el. Karcagon 2001-ben felavatták az újabb kun emlékművet,amely IV. Béla és Kötöny király találkozását ábrázolja, azaz a kunok bejövetelét, befogadását
demonstrálja. Túrkevén a millenniumi ünnepség keretében avatták fel a kun-emlékművet.
Ratkai Lajos túrkevei származású, Hollandiában élő szobrászművész a kun történelem
szimbolikus megjelenítését (a nomád élettől, hitvilágtól a katonáskodásig, Kötöny vezértől
Kun László királyig) tartotta fontosnak. A szoboravató ünnepségek ugyancsak a nagykunsági
néprajzi csoport összetartozásának kifejezői. A települések küldöttségei (nemcsak a hivatalos,a civil szféra is) részt vesznek ezeken az ünnepségeken. A huszárruhába öltözött lovasok
mellett ott vannak a kaftánba öltözött, keleti örökséget felvállaló civil szervezetek képviselői
is. Meghívják valamelyik testvér-nép delegációját is (1995-ben a kazahsztáni nagykövet,2001-ben egy kazahsztáni karaván jelképezte ezt a keleti kapcsolatot). Itt jegyezzük meg,hogy a kun és rokon népek kapcsolatának erősítésére Karcagon 1998-ban alakult meg a
Kunszövetség.
A testvérvárosi kapcsolatok közül kiemelhetjük a 18. században a Bácskába kitelepült
nagykunok utódai és a nagykunsági települések közötti eleven kapcsolatot. A közös ünneplések, látogatások emlékezetes programjai mellett díszes kopjafák idézik a múltat itt is, ott is(Kisújszállás–Pacsér, Kunhegyes–Bácsfeketehegy, Karcag–Ómoravica).
Ugyancsak fontosnak tartjuk a hagyományőrző csoportok tevékenységét. Repertoárjukban
rendszeresen szerepeltetik a néprajzi csoport népdal, népzene és néptánc hagyományait. A
redemptióra elevenítették fel a túrkeviek a kevi vagy kun verbunkot, amelyet azóta is
2157SZILÁGYI Miklós, 1996, 173.

720

rendszeresen műsorra tűznek. A kunhímzést, a kunsági szűr mintakincsét őrzik és
továbbformálják a túrkevei, karcagi, kisújszállási és kunhegyesi asszonyok.
Utalnunk kell még a színjátszásra is, amelynek dramaturgiájában és a színre vitt művekben
is megtalálható az identitást erősítő törekvés. Itt főleg a Körmendi Lajos által írt és 2000.
augusztus 20-án Karcagon előadott „Kötöny népe. Oratórikus játék a kunok történetéből”című történelmi játékra utalok.
Tudjuk, hogy országos jelenség a fesztiválok rendezése. A fesztiválok országos és régiós
rendezésére pályázatok formájában külső segítséget is kapnak a városok, kistérségek. Így van
kolbászfesztivál Békéscsabán, dinnyefesztivál Medgyesegyházán, tökfesztivál Nagydabason,
Európai Kisebbségek Folklórfesztiválja Jászberényben, hagymanap Jászladányban, hagymafesztivál Makón, juhászfesztivál Hódmezővásárhelyen és Túrkevén, gulyásfesztivál Szolnokon, halasnapok Tiszafüreden, túri vásár Mezőtúron, hogy csak néhány alföldi település
rendezvényét említsük példaként. Nem hagyhatjuk ki a sorból a lovasnapok, lovasversenyek
területi megrendezését sem (Törökszentmiklós–Szenttamás, Karcag, Kunmadaras stb.). Ide
sorolhatjuk jellegénél fogva a Nagykunsági Kulturális Napokat is, amelyet minden évben
Karcag rendez meg a helyi és környékbeli népművészeti és művészeti értékek (kiállítások,műsorok) bemutatásával.
A fesztiválok elsősorban a település, a térség kultúrájának valamely néprajzi eleméreépítenek. Nem újdonság ez, hiszen például a magyar honfoglalás millenniumi ünnepségének
is országos nagy attrakciója volt a magyar falu bemutatása (épületekkel, épületbelsőkkel).2158
Annak idején a túrkeveiek a pásztoréletet mutatták be. A jászkun huszárok díszöltözetben atöbbi megyei csapattal egyetemben vonultak fel. Kevésbé ismert azonban, hogy a nagykunok
egy lakodalmas felvonuló csapatot is kiállítottak, amint ezt Szilágyi Miklós már bemutatta éselemezte.
A lakodalom bemutatása manapság ismét a repertoárba került a Jászságban, a palócoknál
pedig főleg idegenforgalmi marketing elemként. A jászsági lakodalmast 2003 óta rendezik
meg Jászberényben. Ugyanitt szokás a mézkirálynő-választás is. Szolnokon vőfélyek
találkozóját rendezik.
A pásztorünnepekre kell még kitérnem. Túrkevén az állatok tavaszi legelőre hajtása, akiverés, amelyet a gazdák hagyományosan számon tartottak. Valóságos ünnepnek számított
még az 1980-as években is. Sajnos a rendszerváltás következtében lecsökkent állatállomány
miatt ez a közösségi ünnep napjainkra elhalt. Bizonyos elemei azonban az országos vásáronés a juhászfesztiválon visszaköszönnek. Juhászfesztivált Túrkevén 2004-ben hatodik alkalommal rendeztek. Ez az új ünnep ugyancsak rendelkezik előzményekkel, még ha az ünnep
kitalálói nem is biztos, hogy tudtak róla. Az 1950-es években Dévaványán Bereczki Imrenéprajzkutató tett javaslatot a pásztorünnep megrendezésére. A község elfogadta és megvalósították a pásztornapot. Földes László és a Népművelési Intézet fotói 1957-ben megörökítették ezt a rendezvényt számunkra.2159 A pásztorünnepek elmaradhatatlan része volt abirkapaprikás főzése. A birkahús nagy népszerűségnek örvend Nagykunság-szerte napjainkig.
Az államszocialista korban is az egyik vendégcsalogató attrakció volt a nemzetközi vásárokon(állatbemutatókon, versenyeken, egyéb kiállításokon) a birka főzése és kínálása. Családi,
egyházi, munkahelyi és állami ünnepeken a Nagykunságon mind a mai napig a birkapörkölt alegelismertebb menü. Gyakran rendeznek a településeken birkapörkölt-főzőversenyt, amelyre
a helybeli és a környékbeli férfiak (idősek és fiatalok egyaránt) beneveznek, hogy tudásukat
2158

Lásd: JANKÓ János, 1989.

2159

A fotókat a dévaványai Bereczki Imre Gyűjtemény őrzi.

721

bemutassák, és elismerést arassanak. Egy-egy versenyen 30-40 bográcsban fő a birkahús,
amelynek elfogyasztására mindig van elegendő vásárló. Mióta a családok anyagi kondíciójaromlott, a családi névnapok szerényebbek, az éttermek mellett a helybeli kocsmák szombati
és vasárnapi kínálatában is szerepel a birkapörölt, de főznek csülköt, marhalábszárat, vegyespörköltet is. A birka után a sertés, a marha a leggyakrabban vásárolt hús. Időnként már
kecskéből is készítenek pörköltet. A Nagykunságban sem a birkagulyást sem a báránysültet
nem ismerik, nem főzik.
Végezetül utalok Magyarország Európai Unióhoz való csatlakozásának megünneplésére,ahol a nagykunsági értelmiségiek és civil szervezetek fontosnak tartották, hogy kinyilvánítsák
a világ számára, melyek azok az értékek, amelyeket a Nagykunság visz Európába. A
rendezvény szervezésére megalakult Nagykun Szellemi Műhely „A Nagykunság európaiértékei” címmel konferenciát rendezett, kiadványt jelentetett meg és szereplésre kérte anagykun települések hagyományőrző, művészeti csoportjait. Ugyancsak hasonló indítékkal
vállalták fel a túrkeveiek a nagykunsági kultúra olaszországi bemutatását. A Keviföld
Alapítvány és a Túrkevei Kulturális Egyesület projektje keretében a Korda Vince AlapfokúMűvészeti Iskola növendékei tánc- és színpadi bemutatót tartottak, a Finta Múzeum a pásztoréletet bemutató kiállítást rendezett, melyhez szervesen kapcsolódott a kézműves foglalkozások és a népi díszítőművészeti kör kunhímzés tárlata. Nem maradhatott el a kunságiak
kedvenc ételbemutatója, a birkapörkölt és a topogó főzése és kóstolása sem. A birkapörköltfőzőverseny egyébként a legtöbb nagykunsági rendezvénynek része. Ezt az alkalmat
használták fel a Nagykunság értékeiről szóló film készítésére és idegen nyelvű prospektusok
megjelentetésére is.

Konklúzió: A néprajztudomány ajánlása az új ünnepek kialakításához, a hagyománymegőrzéséhez, felhasználásához
Az előzőekben felsorolt identitáserősítő rendezvények és kulturális termékek azt bizonyítják,
hogy ezek képesek a néprajzi csoportok, kistérségek belső erejének mozgósítására és fontos
szerepük van az imázs-teremtésben. A példák sora meggyőzhet mindenkit arról, hogy ahagyományokon alapuló, de új ünnepeket létrehozó közösségek életében fontos szerepet
játszhatnak a néprajzkutatók által feldolgozott és ajánlott tudományos eredmények. Közgyűjteményeink, kutatóhelyeink nagyobb hangsúlyt fektethetnének arra, hogy ezek az eredmények
célba érjenek. Két irányba lehetne tevékenységünket, eredményeinket népszerűsíteni: Egyik. a
vidéktervezés, vidékpolitika szereplői, alakítói szemléletváltásába kellene a néprajzi aspektust
becsempészni, a néprajzkutatás eredményét elfogadtatni. A másik: erősíteni a tudománynépszerűsítést a helyi közösségekben.
Vizsgálatunk az egész Alföldre kiterjed, de még az elején tart. Első eredményeinket főleg a
Jászkunság kutatásából szűrtük le. A néprajzi csoportvizsgálatokból kiderül, hogy amely
kistérségben élnek néprajzosok, vannak múzeumok, ott az autentikus hagyományokra való
támaszkodás, az összefogásra való hajlam erősebb. Ahol az állami intézkedések meghagyták
kistérségi határnak a néprajzi csoport határát, ott erősebb a civil társadalom ereje (Jászság) ésjelentősebb az identitásból táplálkozó kezdeményező szerepe. Ahol a civil szervezettség
gyengébb, ott a néprajzi csoport vesztésre áll, hiszen a kistérségekre bomlás folyamatának
lehetünk tanúi. Hogy ezt a folyamatot sikerül-e a Nagykunságban megállítani, az akistérségekben jelenlévő innovatív szereplőkön is múlik. A Jászkunság ilyetén vizsgálata utánidőszerű országosan is vizsgálni a kérdést, hiszen a magyar népi kultúra és így a nemzetiörökség megőrzése a tét.

722

Irodalom
BARNA Gábor, Kunszentmárton és a Nagykunság. Kulturális alkalmazkodás és a mezővárosi kultúra,in BARNA Gábor (szerk.), Társadalom – kultúra – természet. Karcag–Szeged–Szolnok, 2004
BELLON Tibor, Nagykunság, Gondolat Kiadó, Budapest, 1979.
BELLON Tibor–ÖRSI Julianna (szerk.), A Jászkunság összefogása, Karcag Város Önkormányzata,
Karcag, 1996.
CSATÁRI Bálint, Az új európai területfejlesztési perspektívák lehetséges adaptációja az Alföldre. In
GLATZ Ferenc (szerk.), Területfejlesztés, rendszerváltás és az Alföld, MTA Társadalomkutató
Központ, Budapest, 2002. 186–203.
CSATÁRI Bálint, Tézisek az Alföldről, in GLATZ Ferenc (szerk.), Területfejlesztés, rendszerváltás és az
Alföld, MTA Társadalomkutató Központ, Budapest, 2002. 204–212.
ERŐS Ferenc (szerk.), Megismerés, előítélet, identitás, Új Mandátum Könyvkiadó–Wesley János
Lelkészképző Főiskola, Budapest, 1998.
G. FEKETE Éva, Közösségi összefogáson alapuló térségfejlesztés, in KOVÁCS Teréz (szerk.), Amezőgazdaságtól a vidékfejlesztésig. III. Falukonferencia, MTA Regionális Kutatások Központja,
Pécs, 1995, 391–398.
JANKÓ János, A millenniumi falu, Néprajzi Múzeum, Budapest, 1989. Fakszimile kiadás.
KAPITÁNY Ágnes–KAPITÁNY Gábor, Identitások és határelmosódások az ezredfordulón, in UŐK,Látható és láthatatlan világok az ezredfordulón, Új Mandátum Kiadó, Budapest, 2000, 153–176.
KÓSA László–FILEP Antal, A magyar nép táji-történeti tagozódása, Budapest, 1975.
LUGOSI András, Az identitás helye. A városi tér szerepe az önazonosság rögzítésében, in K. HORVÁTH
Zsolt–LUGOSI András–SOHAJDA Ferenc (szerk.), Lépésváltó társadalomtörténet. Tanulmányok a60. éves Benda Gyula tiszteletére, Hermész Kör–Osiris Kiadó, Budapest, 2003,. 642–676.
Magyar Néprajz VIII. Társadalom, PALÁDI-KOVÁCS Attila (főszerk.), SÁRKÁNY Mihály–SZILÁGYI
Miklós (szerk.), Budapest, 2000;
Magyar Néprajzi Lexikon, főszerk ORTUTAY Gyula, Budapest, 1977–1982.
ÖRSI Julianna, Nagykunság mint néprajzi csoport. Karcag és környezete kapcsolatrendszerének
vizsgálata, Szolnok megyei Múzeumi Évkönyv 1984–88. Szolnok, 1990, 347-366.
ÖRSI Julianna, A Jászkunság összefogása. Krónika a redempció 250. évfordulójának megünnepléséről,in BELLON Tibor–ÖRSI Julianna (szerk.), A Jászkunság összefogása, Karcag VárosÖnkormányzata, Karcag, 1996. 197–205.
ÖRSI Julianna, Tiszavárkony. Száz magyar falu Könyvesház, Budapest, é. n. [2001]PALÁDI-KOVÁCS Attila, Tárgyunk az időben, Ethnica, Debrecen, 2002.
PALÁDI-KOVÁCS Attila, Tájak, népek, népcsoportok, Akadémiai Kiadó, Budapest, 2003.
PATAKI Ferenc, Identitás – személyiség – társadalom, Új Mandátum Könyvkiadó–Wesley János
Lelkészképző Főiskola, Budapest, 1987.
PORKOLÁB Péter: A nagykun települések közösségtudata, in ÖRSI Julianna (szerk.), Nagykunsági
közösségek, Túrkevei Kulturális Egyesület, Túrkeve, 2004, 157–170.
SÁRKÁNY Mihály, Identitás az angol–amerikai antropológiában, in VÁRINÉ SZILÁGYÍ Ibolya (szerk.),Az identitás kettős tükörben, TIT, Budapest, 1989, 39–59.
SÁRKÁNY Mihály, Kalandozások a 20. századi kulturális antropológiában, L’Harmattan, Budapest,
2000.

723

SZABÓ László, A jász öntudat története, in UŐ, Társadalom, etnikum, identitás, Kossuth Lajos
Tudományegyetem, Debrecen, 1996, 58–65.
SZAKÁL Aurél (szerk.), Jászkun redemptio, Kiskunhalas Város Önkormányzata, Kiskunhalas, 1995.
SZILÁGYI Miklós, A nagykun öntudat, in BELLON Tibor–ÖRSI Julianna (szerk.), A Jászkunságösszefogása, Karcag Város Önkormányzata, Karcag, 1996, 171–195.
SZOBOSZLAI Zsolt, A lokális és térségi identitás néhány jellemzője, in GLATZ Ferenc (szerk.),Területfejlesztés, rendszerváltás és az Alföld, MTA Társadalomkutató Központ, Budapest, 2002,
59–77.
TÓTH Eszter Zsófia, „Ha az övé nem leszek, akkor ne legyek másé sem.” Férfi és női nemi szerepek amunkásnők életútelbeszéléseiben, in K. HORVÁTH Zsolt–LUGOSI András–SOHAJDA Ferenc (szerk.),
Lépésváltó társadalomtörténet. Tanulmányok a 60. éves Benda Gyula tiszteletére, Hermész Kör–
Osiris Kiadó, Budapest, 2003, 611–626.; Ua. in ÖRSI Julianna (szerk.), Nagykunsági közösségek,Túrkeve Kulturális Egyesület, Túrkeve, 2004, 7-20.
VAJDA Zsuzsanna, Identitás külső és belső forrásai, in ERŐS Ferenc (szerk.), Azonosság és
különbözőség. Tanulmányok az identitásról és az előítéletekről, Scientia Humana Kiadó, Budapest,
1996, 8–24.
VERES Sándor–KAPÁS István, Az identitás válsága és a „lélek nyugalma”, in ERŐS Ferenc (szerk.),
Azonosság és különbözőség, Scientia Humana Kiadó, Budapest, 1996, 25–56.

724PÓSÁN LÁSZLÓ
De origine gentis Hungarorum
Párhuzamok, analógiák a népvándorlás kori népek etnikai hagyományaiban
A középkorból fennmaradt latin nyelvű gesták és krónikák leírása szerint az ősi epikaihagyomány egy testvérpártól, Magortól és Hunortól származtatta a magyarokat és a hunokat,azaz az eredetmítosz testvérpár ősei etnikai nevek perszonifikációjaként jelentek meg.2160 Az,
hogy a Magor vagy Mogor személynév a magyar etnikai név perszonifikációját jelentette,általában elfogadott nézet, a Hunor névben viszont nem a hun, hanem sokkal inkább az
onogur népnév rejlik, mely a régi magyar nyelvben *onour ~ *unour alakváltozatokon át
szabályszerűen *unōr alakká fejlődhetett.2161 A krónikákban olvasható hunor alakot aneolatinban 1200 táján általában jelentkező anorganikus szókezdő h hatására (Ungari >Hungari), vagy a 13. században kialakuló hun-teóriából következően mesterségesen nyerhetteel.2162 Arra, hogy a testvérpár-ős motívuma számos kelet-európai és uráli-altáji nép
eredetmítoszában is előfordul, már régen felfigyelt a magyar őstörténeti kutatás. A bizánciírók a 6. században ilyen eredetmondát jegyeztek fel az Azovi-tenger vidékén élő uturgur és
kuturgur népekről (Utugur és Kutigur testvérpár-ős), valamint a bolgároknál és kazároknál(Bulgharios és Khazarig testvérek).2163 Ezzel együtt az isteni jelként új hazát mutató
csodaszarvas mondája is sok nép hagyományvilágának részét alkotta, sőt Prokópiosznál és
Jordanesnél is megtalálható.2164 Arra viszont, hogy az isteni származású, vagy isteni sugallatot
követő, különböző néptöredékekből, kisebb csoportokból és kósza elemekből politikailag
szervezett népet teremtő, új hazát találó vagy államot alapító testvérpár alakja a népvándorlás
kori germán népek eredetmítoszaiban is előfordul, nem különösebben figyelt fel a hazai
kutatás. A langobard eredetmonda szerint az egykor még vinnilnek nevezett nép azon része,amelyik úgy határozott, hogy elhagyja eddigi hazáját, Skandináviát, és új területet keres
magának, egy testvérpárt követve kelt át a Balti-tengeren. A tényleges irányítás, katonai
vezetés feladatát ellátó testvérek egy bölcs, Freyja istennő sugallataitól ihletett papnő
tanácsait követték. Az új törzs kialakulásához egy jelentős politikai és katonai szervezést
igénylő esemény adta a döntő lökést: a vandálokkal szembeni fegyveres konfliktus, így az
eredetmonda ebből a szempontból logikailag megegyezik a Róma alapításával összefüggő
szervezési feladatokat ellátó Romulus és Remus mondájával. A döntő csata előtt a vinnilekpapnőjének kérésére Freyja istennő rávette Woden vagy Wotan (az északi germánoknál
inkább Odin néven ismeretes) hadistent arra, hogy a létszámhátrányban lévő vinnileknek adjaa győzelmet, akik ezt követően Wodent tették meg seregük vezérévé, és felvették az isten

2160

ANONYMUS, Gesta Hungarorum. A magyarok cselekedetei, ford. PAIS Dezső, Budapest, 2003, 19.;
Képes Krónika, ford. GERÉB László, Budapest, 1993, 8.

2161SZŰCS Jenő, A magyar nemzeti tudat kialakulása, Szeged, 1992, 119–120.

2162

GYÖRFFY György, Krónikák és a magyar őstörténet, Budapest, 1948, 28–31.

2163DÜMMERTH Dezső, Az Árpádok nyomában, Budapest, 1977, 34; SZŰCS Jenő, A magyar nemzeti
tudat..., i. m., 119.

2164

DÜMMERTH Dezső, Az Árpádok nyomában, i. m., 34; JORDANES, Getica. A gótok eredete és tettei,
közread. KISS Magdolna, Budapest, 2004, 67.

725

számos neve közül az egyiket, a „hosszúszakállút” (langobard). 2165 A harcokban résztvevő
másik népet, a vandált szintén egy testvérpár, Rapt és Raus vezette.2166 Beda Venerabilis
leírása szerint az Északi-tengeren Britanniába átkelt angolszászok ugyancsak egy testvérpár,
Hengist és Horsa vezetésével alapították meg 450 körül a kenti királyságot.2167 A hagyomány
a wessexi királyság alapítását is egy testvérpárhoz, Cerdic és Cynric nevéhez kapcsolta.2168
Az eredetmondákban szereplő testvérpár-ősök közös vonása, hogy pogány istenektől, vagy amitikus múlt félisteneitől, illetve isteni keggyel megáldott legendás ősöktől származtak. A
római hagyomány Romulust és Remust Mars istentől származtatta. A germán eredetmondák
többnyire ugyancsak a hadak istenétől, Wodentől eredeztették az adott törzs vagy nép
politikai megszervezését vagy az államalapítás feladatát elvégző testvéreket.2169 Néhány
kivétel ugyan előfordult, mint például a langobardok vagy a gótok esetében, de az isteniszármazás vagy az isteni jóindulat ekkor sem kérdéses. A vinnileket vezető testvérek a ván
istenekhez, s különösen Freyja istennőhöz kötődtek (egészen a vandálok felett aratott győzelmükig), a gótok pedig Woden, a „fiatal” isten helyett inkább Gautot, az „idős” istent tisztelték, akit genealógiájuk elejére helyeztek. 2170 Gaut és Woden alakja azonban összemosódott agermán mitológiában, mely szerint Woden „korábbi neve” Gaut volt.2171
Míg a népvándorlás kori germán eredetmondák a pogány kulturális tradícióból eredeztették
a testvérpár ősöket, a magyar origo gentist megörökítő gesták és krónikák a keresztény
magyar királyság állam- és politika felfogásával összhangban a bibliai Noé unokájától
származtatták Hunort és Magort.2172 Jóllehet a népvándorlás korának közel félezer évéhez
kapcsolódó írott források számos vonatkozásban hasonlóságot mutatnak – így például az
eredettel kapcsolatos etnikai hagyományokat csak jóval később, az államalapításokat
követően vetették papírra, melyek a lejegyzéskor már korántsem voltak mentesek a hatalmi,
politikai befolyástól, legitimációs törekvésektől, aktuális érdekektől – a magyar origo gentisírott változatai nagyobb távolságtartással viszonyultak a kollektív tudat ősi emlékeihez, mint agermán népek történetéről, eredetéről szóló művek. Anonymus például a gestájában
határozottan elutasító volt a „parasztok hamis meséjével” vagy a „regősök csacsogó énekével”szemben.2173 Ebben minden bizonnyal szerepet játszott az is, hogy az egyes germán népek
2165

Origo gentis langobardorum, in: MGH, Scriptores rerum Langobardicarum, ed. G. WAITZ,
Hannover, 1878, 1. fej. 2–3; PAULUS DIACONUS: Historia Langobardorum. in Uo., I, 7–9., 14–15.
fej. 52–55.; A langobard monda értelmezéséhez ld. K. HAUCK, Lebensnormen und Kultmythen in
germanischen Stammes- und Herrschergenealogien, Saeculum, vol. 6. (1955), 186–223, itt: 206–
211.

2166

CH. COURTOIS, Les Vandales et l’Afrique, Paris, 1955, 237.

2167

BEDA VENERABILIS, Historia ecclesiastica gentis Anglorum, ed. Ch. PLUMMER, Oxford, 1956,
Vol. 1, 15.

2168

J. BLAIR, The Anglo-Saxon Period (c. 440–1066), in The Oxford History of Britain, ed. K. O.
MORGAN, Oxford, 1988, 65.

2169

R. BUCHNER, Kulturelle und politische Zusammengehörigkeitsgefühle im europäischen Frühmittelalter, Historische Zeitschrift Bd. 207. H. 3. (1968), 570.

2170

JORDANES, i. m., 58.

2171

H. WOLFRAM, Theogonic, Ethnogenese und ein kompormittierter Großvater im Stammbaum
Theoderichs des Großen, in Festschrift für Helmut Beumann zum 65. Geburtstag, hrsg. K.-U.
JÄSCHKE–R. WENSKUS, Sigmaringen, 1977, 90–97; K. HELM, Altgermanische Religionsgeschichte. Bd. 2. Die nachrömische zeit, Teil 1. Die Ostgermanen, Heidelberg, 1937, 43–45.

2172

KÉPES KRÓNIKA, i. m., 8.

2173

ANONYMUS, i. m., 18.

726

eredetét megörökítő kora középkori krónikairodalomhoz képest Anonymus 12–13. század
fordulójáról származó műve a nyugati latin nyelvű irodalomban a 12. század folyamán
divatba jött regényes gesta volt, amelyben a szerző a régmúlt időket jórészt saját elképzelése
alapján örökítette meg.2174 Ezzel szemben például Jordanes a Geticában többször ishivatkozott a népi emlékezetre, a szóbeli hagyományra. 2175 A lejegyzéskor aktuális érdekek
figyelembevételével írásba foglalt kulturális hagyományok értelmezését e körülményen túl
tovább nehezíti az, hogy a népi hagyományt, mondavilágot már jóval lejegyzésüket megelőzően megszűrte, átalakította maga a szóbeli közvetítés. Éppen ezért a törzsi mondák,
eredetmítoszok – a germánoknál, magyaroknál és más népeknél egyaránt – kronológiai éstörténeti szempontból nem megbízható emlékek. A folyamatosan változó szóbeli hagyomány– számos külső kulturális hatásnak is kitéve – formálta őket mindaddig, amíg – többnyire
töredékesen – írásba nem foglalták. Amikor ez megtörtént, az ősi mondák irodalommá lettek,
követve az origo gentis latin nyelvű antik műfaját, annak valamennyi tradíciójával,kellékével, építőelemével együtt.2176 Ennek fontos sémáját képezte az, hogy a szóban forgó
népet igyekeztek visszavezetni az ótestamentumi népgenezis sémájához, attól az ellentmondástól kevésbé zavartatva, hogy más helyeken viszont a pogány istenvilághoz kötődve
beszéltek a genezisről. Ez az irodalmi klisé a magyarázata annak, hogy a krónikákban Magorvagy Magóg a gótok és a magyarok ősapjaként egyaránt szerepel.2177 A római eredetmondában Romulus és Remus Mars istentől való származásának elbeszélése mellett még egy
körülmény hangsúlyozta isteni jellegüket: iker mivoltuk, amit a régi korokban különleges
isteni jóindulatnak és oltalomnak tulajdonítottak. A germán vagy magyar genezisre vonatkozó
hagyomány azonban a testvérpár-ősök kapcsán nem beszél ikrekről (a vandálokat kivéve),hanem csak egyszerűen testvérként említi őket. A testvérpárok szerepeltetése minden
bizonnyal annak a hiedelemnek a mítosz nyelvére történő leképezése volt, mely szerint az
isteni ősök varázsereje az utódok mindegyikében továbbélő örökség, ezért – elvben –mindegyik alkalmas a nép vagy törzs vezetésére.2178 Az etnogenezishez kapcsolódó első nagy
próbatételek, mint például amikor a langobardok vinnil ősei elhagyták skandináv őshazájukat,az angolszászok a viharos Északi-tengeren átkelve meghódították Britanniát, vagy Hunor és
Magor Meotisz vidékén új szállásterületet szerzett a hozzájuk csatlakozóknak, a testvérekben
megtestesítve az isteni ősök varázserejének megduplázásával voltak leküzdhetők. A népszervezés, az új haza megszerzése vagy az államalapítás nagy feladata után azonban a konszolidálódó új viszonyok között a testvérek esetleges hatalmi vetélkedése, rivalizálása, ellenségeskedése veszélybe sodorhatta az elért sikereket, s ezzel együtt az adott nép megmaradását is.
Éppen ezért a mondák elbeszélése szerint a keleti népek hagyományában a testvérek
különváltak egymástól, és egymással rokon, de önálló törzsek vezérei lettek. A Rómaalapítását elbeszélő mondában a politikailag megszervezett új nép széthullásának megelőzése
érdekében Romulus maga ölte meg testvérét. A germán etnogenezis történetekben a nagy
2174

GYÖRFFY György, Anonymus. Rejtély avagy történeti forrás?, Budapest, 1988, 33–34.

2175

JORDANES, i. m., 46, 47, 49, 50, 61.

2176

H. WOLFRAM, Origo et religio. Etnikai hagyományok és irodalom a kora középkori szövegekben,
Aetas 2004/2, 5–21, itt: 10–11; P. HEATHER, Goths and Romans, 332–489, Oxford, 1991, 19–33;
R. WENSKUS, Stammesbildung und Verfassung, Köln, 1977, 489.

2177

JORDANES, i. m., 48; ANONYMUS, i. m., 19; SEVILLAI IZIDOR, A gótok története, szerk. SZÉKELY
Melinda, Szeged, 1998, 29.

2178

K. HAUCK, Lebensnormen, i. m., 196–197; R. SCHNEIDER, Königswahl und Königserhebung im
Frühmittelalter, Stuttgart, 1972, 161–162; W. KIENAST, Germanische Treue und „Königsheil”,
Historische Zeitschrift, Bd. 227. H. 2. (1978), 282–283; A. DEMANDT, Die Anfänge der Staatenbildung dei den Germanen, Historische Zeitschrift, Bd. 230. H. 2. (1980), 281.

727

tetteket levezénylő testvérek egyikének a fia lett csak a népet vezető király. A kenti királyi
család emlékezetében például Hengist, az idősebb testvér fia szerepelt dinasztia-alapító
királyként.2179 A langobard monda viszont a vandálok feletti győzelmet kivívó testvérpár
fiatalabbik tagjának fiát nevezte meg első királyként. 2180 A népképződés és a királyi hatalom
szoros kapcsolatára utal, hogy a germán mondakör elemei csupa olyan nép hagyományaiból
ismeretes, melyeknél tartóssá vált a monarchikus berendezkedés.2181 Bizánci leírás szerint akazár birodalom befolyási övezetéhez tartozó Hetumogernek nevezett törzsszövetség élén is
Levedi személyében már egyfajta monarchikus hatalom állt.2182 A monarchikus berendezkedés megszilárdulásával a fejedelmi dinasztiák etnogenezise egyúttal az adott nép etnogenezisére vonatkozó mondai hagyományt is jelentősen átalakította, s az uralkodócsalád afennhatósága alá tartozók összességét a politikai értelemben vett domináns törzs neve alattmegjelölve képviselte. A „hosszú hajú” Meroving királyok például a frankokat (és az uralmuk
alá tartozó egyéb népeket) testesítették meg, a Baltok, a „bátrak” a vizigótokat, az Amalok, a„ragyogók” pedig az osztrogótokat.2183 Mielőtt a vandáloknál megjelent volna a Hasding
királyi család, ezt a nevet az egész törzs használta, így ez a név magáért beszélően mutatja akirályi hatalom és a nép szoros egységét.2184 Ehhez hasonló szerepet töltött be az Árpád-ház
is: a magyar törzsszövetséget és annak uralma alá tartozó területeket és etnikumokat egyaránt
megtestesítette. Bíborbanszületett Konstantin leírása szerint Árpádtól fogva „mindmáig enneka nemzetségéből lesz Turkia fejedelme”.2185
Az origines gentium az eredetről és a kezdetekről mindig olyan módon beszélnek, amely
korábbi eredeteket és kezdeteket feltételeznek.2186 A gót történetben az osztrogót Amalok,
vagy a vizigót Baltok előtt olyan gót hősök és királyok szerepeltek, akikhez a későbbi királyi
családoknak semmi köze sem volt. Jordanes gót történetében jó ideig szó sem esik az
Amalokról vagy Baltokról. Királyi mivoltuk megalapozottságát azonban hosszú ideig isteniszármazásuk megkérdőjelezhetetlenné tette. Az Amalok például Gaut istentől eredeztették
családfájukat, a nemzetség névadója, Amal Gaut isten dédunokája volt.2187 A frankoknál is a
Meroving királyok csak az uralmuk alá vont Galliában léptek színre, s nem a Rajna menti ősi
szállásterületeken. A Wodent tisztelő langobardok színrelépéséhez is előbb Freyja istennő
vinniljeire volt szükség.2188 A magyar őstörténethez fűződő mondavilágban központi szerepet
játszó Álmos és Árpád megjelenését is a szarvast űző Hunor és Magor legendája előzte meg.
Érdekes ugyanakkor, hogy a magyar krónikairodalom meg sem emlékezett a magyar szóbeli
hagyományok alapján lejegyzett bizánci írásokban szereplő Levedi fejedelemről. Az Árpádház irodalmi szintű felmagasztosítása felejthetővé tette a korábbi fejedelmeket. A germán
mondavilágban színre lépő, és az írott krónikákban hangsúlyosan szereplő új királyi családok
mindenki által elfogadott isteni származásuknak köszönhették legitimációjukat. A Merovin2179

BEDA VENERABILIS, i. m., Vol. 1, 15.

2180

R. WENSKUS, Stammesbildung, i. m., 489.

2181

SZŰCS Jenő, A magyar nemzeti tudat, i. m., 58.

2182BÍBORBANSZÜLETETT KONSTANTIN, A birodalom kormányzása, ford. MORAVCSIK Gyula, Szeged,
2003, 98.

2183

H. WOLFRAM, Origo et religio, i. m., 6.

2184

Uo. 10.

2185BÍBORBANSZÜLETETT KONSTANTIN, i. m., 99.

2186

H. WOLFRAM, Origo et religio, i. m., 10.

2187

JORDANES, i. m., 58.

2188

H. WOLFRAM, Origo et religio, i. m., 10.

728

gok például egy tengeri szörny alakjában megjelenő istentől származtatták magukat, hosszú
hajuk pedig varázserőt hordozott.2189 A turulmadár (azaz állat) alakjában feltűnő isteni ős
motívuma fordul elő az Árpádok eredetmondájában is. 2190 Az a tény, hogy a keresztényszerzők leírásaiban a germánok és a magyarok esetében egyaránt hangsúlyosan pogány isteni
eredetű fejedelmi családok kerültek a középpontba, arra utal, hogy a népi hagyományba ez a
hit kitörölhetetlenül mélyen beivódott. Ez minden bizonnyal arra vezethető vissza, hogy az
adott népek történetében ezek a nemzetségek akkor kerültek az élre, amikor ismét súlyos
próbatételek, nehézségek leküzdésében új és határozott vezetőkre volt szükség. A gótoknál ahunok megjelenése idézett elő akkora káoszt és politikai bizonytalanságot, hogy az addigi
törzsszövetségek felbomlottak, és az Amalok vezette osztro-, valamint a baltok által irányított
vizigót csoportosulás kialakulása teljesen új politikai formációt jelentett.2191 A Rajnán átkelt
frankoknál Gallia provincia nagyszámú romanizált népessége, római intézményei, egyházszervezete stb. jelentett új helyzetet és kihívást, melynek során a Merovingok vezető szerepre
tettek szert. A vandálok a hozzájuk csatlakozott szvéb és alán csoportokkal a Kárpát-medence
térségéből a hunok elől menekültek nyugatra, törtek át a rajnai limesen, vonultak végig
Gallián s keltek át a Pireneusokon Hispániába. Ez a katonai szükséghelyzet és nagy vándorláserősítette meg Godigisel király és családja monarchikus hatalmát.2192 A Gundowech vezette új
burgund uralkodóház a Nibelung-énekben is szereplő Worms központú burgund királyság,
Gundahar király és a törzsi arisztokrácia hunoktól elszenvedett pusztulását (437) követően,immár a Rhône-völgyében emelkedett fel.2193 A Lething-nemzetségbéli langobard királyi ház
a Cseh-medence megszállása során erősödött meg, s ennek a dinasztiának a vezetése alatt a
langobardok a Duna–Dráva vonaláig terjesztették ki szállásterületeiket.2194 (Figyelemre méltó,hogy a langobardok Itáliába már egy új királyi ház, a Gausus-nemzetség vezetésével vonultakbe.) Hasonló történések magyarázzák az Árpád-ház felemelkedését és vezető helyzetbe
kerülését is. Györffy György vélekedése szerint a kazár birodalom 9. század végi belviszályai
során a kabarok által támogatott Álmos megbuktatta a Levedi-házat, amelynek uralmát abesenyő támadások ekkorra már jelentősen aláásták.2195 Az uralomváltást és egyben szállásterület váltást az új fejedelmi család isteni eredetének erőteljes hangsúlyozásával igyekezett
legitimálni. A Levédiából Etelközbe történő költözést követően a folytatódó besenyő
támadások az új fejedelmi családra is fenyegetést jelentettek. A Képes Krónika szerint Álmos
fejedelmet engesztelő áldozatként a kárpát-medencei új hazába költözés előtt rituálisan
meggyilkolták, így helyreállították a fejedelmi-ház szakrális tekintélyét.2196 Anonymus többször is úgy fogalmazott, hogy a honfoglalást vezérlő Árpádot a „mindenség istene” segítette,
illetve az „isteni kegyelem” volt vele.2197 A skandináv hagyományokban szintén vannak
utalások a varázshatalmukat, isteni támogatásukat elveszítő királyok megölésére.2198
2189

K. HAUCK, Lebensnormen, i. m., 196–197; W. KIENAST, Germanische Treue, i. m., 283–284.

2190

ANONYMUS, i. m., 22; DÜMMERTH Dezső, Az Árpádok nyomában, i. m., 89.

2191

H. WOLFRAM, History of the Goths, Berkeley, 1989, 5–12, 231–232, 300–302.

2192

L. SCHMIDT, Geschichte der Wandalen, Leipzig, 1901, 22.

2193

L. SCHMIDT, Die Ostgermanen, München, 1934, 140.

2194

BÓNA I.–CSEH J.–NAGY M.–TOMKA P.–TÓTH Á., Hunok – gepidák – langobardok, Szeged, 1993,
105–108.

2195

GYÖRFFY György, Tanulmányok a magyar álam eredetéről, Budapest, 1959, 158–159.

2196

KÉPES KRÓNIKA, i. m., 24.

2197

ANONYMUS, i. m., 49, 55, 60.

2198

J. G. FRAZER, Az aranyág, Budapest, 1993, 168.

729

A népvándorlás kori gensek, a különböző germán népek, vagy akár a magyar nép is alapvetően polietnikus jellegűek, hipotetikus eredetközösség módjára felfogott politikai alakulatok voltak. A népképződés rendszerint nem egyenrangú és zárt törzsi kötelékek „szövetségén”
alapult, hanem különféle töredékek és néprészek időben is különböző fázisokban csatlakoztak
egy régi, domináns szerepet játszó törzshöz, melynek hagyományai köré idővel az egész nép
tradíciói kiformálódtak.2199 A Geiserich vezetésével Észak-Afrikába átkelt vandálokhoz
például alánok, romanizált ibérek, gótok is csatlakoztak, ám a forrásokban ezt a vegyes
etnikumú népet összefoglalóan csak vandálként említették. 2200 Az Itáliába 490-ben betörő
Theoderich osztrogót király „népéhez” a gótokon kívül rugierek, skírek, gepidák, balkáni
romanizált elemek is tartoztak, akiket a kortársak „gótnak” neveztek.2201 568-ban a langobardokkal együtt több ezer gepida is Itáliába költözött.2202 A magyar törzsek „Hétmagyar”
néven történő mondai említése ugyancsak azt jelzi, hogy a Megyer vagy Magyar törzs
játszotta azt a vezető, domináns szerepet, amely köré később a nép egészének közös
hagyományai kiépültek. A kabar törzsek csatlakozása pedig egyértelmű jele az Árpád-vezettetörzsszövetség polietnikus jellegének.2203 E példákból is következően a népvándorlás korigensek kialakulása nem a közös leszármazás, hanem politikai akarat és elhatározás kérdése
volt, amit azok a kiemelkedő klánok, nemzetségek vezetői tudtak végrehajtani, akik eredetüket az istenekre vezették vissza, és képesek voltak megfelelő tettekkel igazolni az isteni támogatást. Ennek egyik fontos jele az őstisztelet, és ehhez kapcsolódóan a hosszú genealógiai
lánc volt, hiszen csak a sikeres fejedelmek büszkélkedhettek régi nemzetségi hagyományokkal, dicső ősökkel, vagy sajátíthatták ki azokat, míg a sikertelen vezérek elveszítették azt ahitelességet és támaszt, amit a leszármazás biztosított számukra.2204 Ám ahogy a szóbeli
hagyomány latin nyelvű irodalommá vált, a genealógia antik és bibliai mintákhoz igazodott.
Nem valóságtartalmuk, hitelességük volt fontos, hanem politikai jelentésük. Ahogyan például
Aeneas és Romulus között 17 római királyról szólt a legenda, vagy Máté evangéliuma (Máté
1: 1-3) szerint a 17 generációs séma érvényesült Jézus genealógiájában, Gauttól számítva
Athalarich, Nagy Theoderich unokája (akinek idején Jordanes a művét írta) úgyszintén agótok 17. Amal-házi királya volt. Ebből a genealógiából már kizárták az arra méltatlanaktartott egyéb gót királyokat és hősöket. A Getica által megőrzött Amal leszármazási fa ily
módon csak irodalmi konstrukció, amely történetileg csupán Theoderich apjának nemzedékétől kezdve megbízható.2205 Rothari langobard király 643-ban kiadott törvénygyűjteményében (Edictus Rothari) az olvasható, hogy a király a langobardok éppen 17. uralkodója.2206 Az uppsalai Ynglingek származásukat a vánokra, elsősorban Yngvi (vagy Frey)istenre vezették vissza, s családfájuk mintegy 30 generációt foglalt magában.2207 A hosszú
2199SZŰCS Jenő, A magyar nemzeti tudat kialakulása, i. m., 59; W. SCHLESINGER, Über germanisches
Heerkönigtum, in Das Königtum. Seine geistigen und rechtlichen Grundlagen, in Vorträge und
Forschungen III., hrsg. Th. MAYER, Lindau–Konstanz, 1956, 105–141, itt: 122–123.

2200

A. DEMANDT, Die Anfänge der Staatenbildung, i. m., 282.

2201

Uo. 282.

2202

BÓNA ISTVÁN, Hunok – gepidák – langobardok, i. m., 57.

2203

MAKK Ferenc, A turulmadártól a kettőskeresztig, Szeged, 1998, 36.

2204

H. WOLFRAM, History of the Goths, i. m., 5–6, 30–40, 270, 333; V. GROENBECH, The Culture of
the Teutons, Vol. 1., London–Copenhagen, 1931, 368.

2205

H. WOLFRAM, History of the Goths, i. m., 29–35, 324, 393.

2206

F. BEYERLE,: Die Gesetze der Longobarden, Weimar, 1979, 4–5; H. WOLFRAM, Die Geburt
Mitteleuropas, Wien–Berlin, 1987, 323.

2207

SMORRI STURLUSON, Heimskringla, Vol. 1, The Sagas of the Norse Kings, ed. and trans. S.
LAING–P. FOOT, London–NewYork, 1968, 2–55. fej. 8–43.
730

genealógiák az angolszász királyoknál is általánosak voltak.2208 Az Árpád-ház vezető szerepének igazolásához szintén hozzátartozott a hosszú genealógiai lánc. A Képes Krónika szerint
például Álmosig számítva a fejedelmi családfa Noétól számítva 42 generációt ölelt fel,2209 ám
az isteni beavatkozásra csak ezen lánc végén került sor (Turul-monda). A germán leszármazási
mondákhoz hasonlóan a magyar fejedelmi családfának sem sok köze volt a történelmi
hitelességhez. Az ugyanis, hogy kit számítottak az ősök közé, nem nemzés és fogantatás kérdése volt. A genealógia az isteni eredet emlékén alapult.2210 Az ilyenfajta tradíciók viszont nem
korlátozódtak egy etnikai csoportra, hanem a vándorlás, házasodás, örökbefogadás stb. révén
egyik csoport a másiknak adta át, sőt a magas presztízzsel rendelkező család hagyományát egy
másik úgy is átvehette, hogy az átadó és befogadó között semmilyen kapcsolat sem állt fenn.2211
Így például a hunok vérengzését követően a burgund trónra emelkedett Gundowech vizigót
származású volt, de legitimitása megerősítése érdekében magáévá tette a korábbi burgund
uralkodóház hagyományait.2212 Nagy Theoderich osztrogót király, amikor megkapta a római
polgárjogot, az Amalok családfáját összekapcsolta egy nagy tiszteletben álló 1. századi császári
dinasztiával, a Flaviusokkal.2213 A magas presztízsű ősök még a római császároknál is politikai
fontossággal bírtak. Amikor például Nagy Constantinus császár nem volt megelégedve apjának
alacsony származásával, a Flaviusok leszármazottjává tette meg.2214
A germánok és a magyarok történetére vonatkozó írott források egyaránt megemlékeznek alakomák pogány vallással való kapcsolatáról.2215 Anonymus például arról írt, hogy ahonfoglaló magyarok a halhatatlan isteneknek nagy áldozatokat mutattak be, és több napig
tartó lakomákat csaptak.2216 A nagyon is eltérő kulturális tradíciók ellenére a lakoma azonos
funkciót töltött be: az istenvilággal történő kapcsolat megteremtéséhez szükséges áldozati
aktusnak számított.
Jelen terjedelmi korlátok között nem áll módunkban ennél részletesebben szólni anépvándorlás kori germán és a honfoglalás kori magyar epikus hagyományban felbukkanó
párhuzamokról, hasonlóságokról, azokról az archetipikus elemekről, melyek a törzsi, törzsszövetségi keretek között vándorló, majd a területi alapú hatalmi képződmény, az államalapítás feladataiból adódó strukturális azonosságokból következtek, életmódtól, vallástól,
kultúrától függetlenül. A magyar történelem alapvetően forrásszegény korai időszakának
vizsgálatához az analogikus kutatás számos új adalékot szolgáltathat, s talán az itt felvetettgondolatok is hozzájárulhatnak ahhoz, hogy ilyen irányú vizsgálódásainkat a különböző török
és iráni népek mellett a nyugati germán világ irányába is kiterjesszük.

2208

K. SISAM, Anglo-Saxon Royal Genealogies, in Proceedings of the British Academy, London, 1953,
287–348.

2209

KÉPES KRÓNIKA, i. m., 23.

2210

V. GRONEBECH, The Culture of the Teutons, i. m., 366–368.

2211

R. WEMSLUS, Zum Problem der Ansippung, in UŐ, Ausgewählte Aufsätze zum frühen und
preussischen Mittelalter, Sigmaringen, 1986, 85–95.

2212

A. DEMANDT, Die Anfänge der Staatenbildung, i. m., 284.

2213

H. WOLFRAM, History of the Goths, i. m., 277.

2214

H. WOLFRAM, Origo et religio, i. m., 16.

2215

A germán lakomák vallási jellegéről ld. A. J. GUREVICS, Vagyon és adományozás a skandinávoknál
a korai középkorban, in A középkori társadalomtörténet kérdései, ELTE, Budapest, 1981, 27.

2216

ANONYMUS, i. m., 32–33., 42., 59., 63.

731

TATÁR SAROLTA(Oslo)
Egy gyergyói monda a tatárokról
Bár az 1241. évi tatárjárás mondáit feldolgozta Barta Zsolt, 2217 a török kori tatár betörésekre
vonatkozó mondákról még nincs hasonló áttekintés. Ezen írásommal szeretnék hozzájárulni akései tatár mondákról szóló ismereteinkhez.

A monda történelmi háttere
Ezt a gyergyószárhegyi népmondát először Soós Antal (Mezőbergenye, 1839 k.–Pápa, 1901)írta le 1863-ban, miután 1862 júliusában gyalog végigjárta a Maros felső folyásának vidékét.
A szerző 1861–1862-ben a marosvásárhelyi református iskola diákja volt. Úti beszámolóját
levélben küldte be az iskola önképzőkörének, amelynek Emlékkönyve őrizte meg az
utókornak. A témára vonatkozó rész: „Utunk Borszékből Ditrón és Szárhegyen vitt át. Ez
utóbbi határán az országút mellett jobbról a térségből egy meglehetős nagyságú halom emelkedik ki, melyet a nép Tatárhalomnak nevez... 1707-ben Gyergyót pusztították a tatárok, itt aszékelyek közülök három ezeret levágtak. A népmonda szerint a csel abból állt, hogy afalvakból az edényeket kihordották, és az utat szájjal felfordított edényekkel berakván, az
ezekbe lépdelő lovak a szünteleni edénybe lépéstől és azok összetörése zajától megriadván aszétfutamlókat az elrejtődzött lakosok leöldösték. Már rég széthányták volna a halmot, ha az
elöljáróság egyszer [s] mindenkorra mint történeti nevezetességet meg nem tilt. Szárhegyen
van klastrom, mely még a tatárdúlások alkalmával is jó védőfalai miatt épen maradt. Régi
irományok találhatók könyvtárában. Utunkban esett Gyergyó városa: Gyergyószentmiklós,
inkább örmény, mint székely város, nem azért, mintha kevés volna benne a székely, hanem
mivel a fő kereskedés az örmények kezében van. Van benne 4 osztályú tanoda.”2218
A mondát nyomtatásban először Orbán Balázs közölte 1869-ben. Közlése két forrásból
táplálkozik: szájhagyományból és írott forrásokból. A monda szerint a betörő tatárokat a
helybéli asszonyok furfangos csellel verték meg: egy magaslaton fazekakat helyeztek el,
amelyeket az ellenség sisakos harcosoknak vélt és futásnak eredt, majd a mocsárban felállított
csuprokba akadt lovaik lába, így az asszonyok könnyen végezhettek velük és a halottakat azúgynevezett Tatárdombba vagy Tatárhalomba temették el. Orbán említi még Puskás Kalárivagy Klára ditrói asszony nevét, aki hét tatárt szúrt le, majd hármas ikreket szült.2219
Ez esetben rendelkezünk történelmi forrással is a népmonda alapjául szolgáló eseményről,bár nem jelentős csatáról, csupán helyi összetűzésről van szó. Ferentzi György gyergyó2217

BARTA Zsolt, A magyarországi tatárjárás legendáriuma, in Tatárjárás, szerk. NAGY Balázs,
Budapest, 2003, 300–310.

2218

SOÓS Antal, Utazási emlékek. Július, 1862, In Emlékkönyv. [A marosvásárhelyi református főiskola önképző társulatának emlékkönyve az 1862–63. tanévben.] Kézirat. Teleki–Bolyai Könyvtár,
Marosvásárhely. Bolyai állomány (A Református Kollégium iratai). Jelzete: Ms. Fo. 408. 148. lap.
Köszönöm Olosz Katalin asszonynak, hogy a szöveget kimásolta a kéziratból és eljuttatta hozzám.

2219ORBÁN Balázs, Székelyföld leírása történelmi, régészeti, természetrajzi s népismei szempontból, II.
Pest, 1869, Csík-szék, 116.

732

szentmiklósi lelkész „Regestrum ecclesiae S. Nicolai in Girgio (Hungariae)”2220 című művében
lejegyezte az 1658-ban II. Rákóczi György fejedelem ellen indult török büntetőhadjárat helyi
vonatkozásait. Orbán Ferentzit idézve arról számol be, hogy a kisebbségben lévő védők egy
Gábor deák nevű helybéli vezetésével és az Isten által küldött angyal segítségével legyőzték a
Moldva felől betörő moldvai és tatár sereget.2221 Az angyal motívuma nincs meg egyik általam
ismert más változatban sem, ezért talán a lelkész toldotta be. Megjegyzendő, hogy a diák azegyik arkangyal (Gábriel) nevét viselte, így ez is hozzájárulhatott az angyal motívumának
felbukkanásához. A csatát leírja Losteiner Leonárd (1741–1813) ferences rendtörténész is 1777ben írott krónikájának 349. szakaszában.2222 Losteiner két munkáját („Chronica” és „Propago
Vitis...” 1786–1789) kéziratban őrzik a csíksomlyói ferences rendházban.
II. Rákóczi Györgyöt 1657-ben, sikertelen lengyel hadjárata után, amelyben még támogatták az oláh vajdák, megfosztották trónjától.2223 A fejedelem előbb átengedte Rhédey Ferencnek a hatalmat, majd föllázadt a Porta ellen.2224 „[1658-ban] a nagyvezír megindította ázsiai
és európai haderejét és körülbelül százezer fegyveressel és az ágyúk hatalmas készületével
már Jenő várát fenyegette, a másik részről pedig már Erdély határán volt a tatárok khámja,akihez a két Oláhország vajdái is csatlakoztak” – írta Bethlen János.2225 A seregben más
forrás szerint százezer tatár, sok ezer török és sok ezer román volt, mindkét oláh vajdaságból.2226 A történettudomány néhány ezerre becsülte a tatár kánok haderejét a 15 éves háború
alatt.2227 Jelentős erőről volt tehát szó. Ezért a Székelyföld férfi lakossága háborúba ment, s az
asszonyok kiszolgáltatott helyzetbe kerültek, ahogyan azt a monda is tanúsítja. Ferentzi
lejegyezte két hős asszonynak, Apor Andrásnénak (szül. szárhegyi Lázár Borbála) és Cserey
Györgynének (szül. Baróthi Kata) nevét,2228 vagyis a mondabeli, harcos asszonyok motívumának van történelmi alapja, bár a terhes Puskás Klára alakja nyilvánvalóan irreális.
A monda elemei
A monda változatait 2006 augusztusában gyűjtöttem Gyergyóban. A szájhagyomány több, atatár betöréstől független motívummal keveri a mondát. Ilyen a patkónyomot viselő kő és atáltosasszony jóslatai:
0/1. A szármányhegyi kő: bányászat által részben elpusztított fehér kőtömb a Szent Antalkápolna mellett. Felülete gödrös, ezeket vélték Szent László (1, 6. adatközlő) vagy a táltos
Bákainé lova (3–5. adatközlő) patkónyomának. A 8, 10, 14. adatközlő bizonytalan a lovas
személyében.
2220

SZINNYEI József, Magyar írók élete és munkái, Budapest, 2000. [Reprint]

2221

ORBÁN, 1869, 116.

2222

I. m., 116., 2. j.

2223

PETRITYEVITY-HORVÁTH Kozma, II. Rákóczi György veszedelméről, in Apa és fiú 1630–1661.
Erdély öröksége. Erdélyi emlékírók Erdélyről, bev. ASZTALOS Miklós, Budapest, 1994, 105–153.

2224

BETHLEN János, Az erdélyi történelem négy könyve, amely tartalmazza fejedelmeinek cselekedeteit
1629-től 1663-ig, in UŐ, Erdély története, ford. P. VÁSÁRHELYI Judit, szerk. JANKOVICS József,
Budapest, 1993. IV. fej.

2225

BETHLEN János, i. m., VII. fej.

2226

Kolozsvári emlékírók, 1603–1720, szerk. BÁLINT József, PATAKI József, Bukarest, 1990.

2227

IVANICS Mária, A Krími Kánság a tizenöt éves háborúban, Budapest, 1994, 43.

2228ORBÁN, 1869, 116.

733

0/2. Bákainé/Feketeasszony: a monda táltosnak vagy javasasszonynak tartott hősnője.
Alakjához számos jóslat kötődik. Hol a középkorba, hol a 19. századba (5. adatközlő)helyezik alakját.
Maga a monda a következő variációkban fordul elő:1. A tatárok betörtek Gyergyóba, amikor a férfiak többsége távol volt. Az asszonyok és afiúk csellel szálltak harcba a tatárokkal. Mocsaras területre vonultak a völgy közepén. A
mocsár szélén rudakat vagy kévéket öltöztettek ruhába, vagy szekereket álcáztak ágyúnak. A
fejükre férfikucsmát tettek. A mocsár közepébe csuprokat és egyéb akadályokat helyeztek el.
A tatár sereg messziről úgy vélte, hogy nagy sereggel áll szemben, és megrohanta őket.
Azonban lovaik lába eltörte a csuprokat és megbotlott. Így az asszonyok megölhették a földre
esett tatárokat. Több száz halottat temettek el a helyszínen, és az úgynevezett Tatárdombot
emelték föléjük (1–14. adatközlő).
2. A tatárok megtámadták Gyergyót, ahol az asszonyok és fiúk csellel győztek: rudakat
vagy kévéket álruhába öltöztettek, s becsalták a tatárokat a mocsárba, ahol lovaik
megbotlottak. Hősiességével kiemelkedett egy helyi asszony, akit Puskás Klárának/Kalárinak,
Puskás Teréznek vagy Mezei Erzsébetnek neveznek, és Ditróból vagy Szárhegyről
származtatnak. Várandós állapotban vezette a népet és több ellenséget megölt. A nap végén
vagy másnap ikreket (vagy hármas ikreket) szült. A halottakat a Tatárdombba temették el (1–10, 15. adatközlő).
3. A Barabás Klára nevű hősnő a szárhegyi molnár felesége volt, akit várandósan találtak atatárok a malomban. Az asszony előre látta jövetelüket, ezért lesben állt, és paprikávalfűszerezett ételt öntött a szemükbe. Ez úgy elvakította a tatárokat, hogy az asszony hatot
megölhetett közülük. De az utolsó tatárral nem bírt, ezért behívta a malomba és a gátnál
végzett vele. A nap végén ikreket szült (2, 3. adatközlő).
4. Szárhegyen élt egy Bákainé nevű táltosasszony, akit Feketeasszonynak is neveznek.
Bákainé megmondta a falu lakosságának, hogy nagy veszedelem következik, de azt is, hogy ő
már nem fog élni akkor. Ígéretet tett arra, hogy a halálból is visszatér megjósolni a csata
kimenetelét. Egy ünnepnapon, amikor a falu népe a szármányhegyi kápolnánál imádkozott,fekete lovat láttak, amely a Délhegyről (Szárhegytől délre, 1695 m.) ugrat a szármányhegyi
kápolnához (Szármányhegy Szárhegytől északra, 967 m.).2229 Patája nyomot hagyott egy
fehér kövön. A ló hátán Bákainé ült, aki megjósolta a győzelmet, és megmondta a népnek,
hogy milyen hadicselt alkalmazzanak. A falu erre férfiruhába öltöztetett rudakat és más
tárgyakat, és becsalta a támadókat a mocsárba. Bákainé tanácsait követve legyőzték atatárokat, és a halott ellenséget a Tatárdombba temették el (2, 3, 4, 6–9, 12, 15. adatközlő).
5. Néhánynak vagy egy tatárnak sikerült elmenekülnie a mocsár sekély vízén át, deRemeténél nem bírt átkelni a Maros folyón, ezért az innenső parton letelepedett és sokáig
remeteként élt ott. Leszármazottaiként főleg a remetei Portik családot emlegetik a szárhegyiek. (2–6, 8, 9, 11, 15. adatközlő) Nem minden Portik ismeri ezt a mondát, de még 2006os gyűjtésem előtt találkoztam két Portik származékkal, akik családjukat szintén a tatároktólszármaztatták.
Bár a történeti mondák rendszerint lokális jellegűek és hazafias érzelműek, vándormotívumok
is előfordulnak bennük.2230 Tekintsük át ezeket a motívumokat:
2229

Ld. A történelmi Magyarország atlasza és adattára, 1914,. Pécs 2003. 26 D 3, és Erdély és arészek térképe és helységnévtára, Szeged, 1987, 19 T 69–70.

2230

LENGYEL Dénes, Történeti monda, Magyar Néprajz. Népköltészet. V. Budapest, 1988. 151.

734

A. Sírhalom: országszerte több párhuzama található. A nagyszalontaiak fegyverrel jártak amezőre a török korban, hogy ellenállhassanak, ha veszélyt jelez a Csonka toronyban figyelő
hajdú. Erre egyszer szükség is lett. A szalontai csata győzelemmel végződött. Ennek emlékére
emelték a török holtakból az úgynevezett Testhalmot.2231 Hasonló sírdombok a kisgéresi
Tatártemetés, a jászdósai Agyagos és Tatárjárás, a karcagi Tatárdomb, a hódmezővásárhelyi
csomortányi halmok és a harangodi Testhalmok. Állítólag tatárok nyugosznak a krasznabélteki Botahalmában és a dancsházi Tatártónál is.2232 A Borsod megyei Szederkény mondája
szerint a mohi csata után egy Testhalomnak nevezett sírba temették az elesetteket.2233 A
mezőségi Kölpényben található Katonadombot a közeli Gyilkoscsup és Vérhegy
helynevekkel együtt a tatár harcokkal hozzák kapcsolatba.2234
B. Hadicsel: ez gyakori toposza a tatár és török mondáknak. Bihardiószegen a török
portyázások idején minden férfi távol volt a háborúban, ezért az asszonyok és öregek egy
szigetre menekültek az ellenség elől. Az öregek tökfejekbe arcot vágtak, és abba égő gyertyát
tettek, majd a fejükre tették a tököket és falábakra álltak. Az éjjel támadó török meglátta avilágító fejeket és azt hitte, hogy óriásokkal áll szemben. Elmenekültek. A helyet azóta
Asszonyszigetnek nevezik.2235 Ennek párhuzama megvan az 1. adatközlőnél: Puskás Teréz
tökbe helyezett lámpásokkal keltette nagy sereg benyomását éjszaka. Az Asszonysziget és a
Tatárdomb is vizenyős területen fekszik. (A mocsár valós védelmet nyújtott.)
C. Mondai hősnő: Több tudósítás szól hősiesen helytálló az asszonyokról. A Csongrád
megyei Tatárkelő mondája szerint egy asszony kenyérrel törte be az üldöző tatár fejét.2236 A
gyimesi csángók szerint egy magyar lány furfanggal járt túl a kannibál tatár asszony eszén,
aki meg akarta enni őt.2237 A gyergyói monda több változatban is megőrizte a hős asszony
nevét: Puskás vagy Barabás Klára, illetve Teréz, Mezei Erzsébet. Pedig a legtöbb mondaihősnő névtelen. A puskás a katonák, a székely határőrök egyik osztályának neve2238 volt,
amelyből családnév is alakult.2239 Az asszony vezetékneve családjának katonai besorolására
utalhat.2240
2231

I. m., 161.

2232

SZENDREY Zsigmond, Történeti népmondáink, Ethnographia/Népélet 1926, XXXVII. 33.

2233

UŐ, Történelmi népmondák, Ethnographia 1920, XXXI. 49.

2234

ORBÁN, i. m., IV. Pest, 1870. Marosszék. 202.

2235

Magyar Néprajzi Lexikon (mostantól: MNL), Budapest, 1982, V. Török mondakör.

2236

MNL V., Tatár mondakör.

2237

MAGYAR Zoltán, A csángók mondavilága. Gyimesi csángó népmondák, Budapest, 2003, 203.

2238

Ilyen értelemben használták pl. az 1604-es udvarhelyszéki, csíki, kézdi, orbai és sepsi határőrök
összeírásában, ld. Székely Oklevéltár, Új Sorozat IV. Székely népesség-összeírások, 1575–1627,
közzéteszi DEMÉNY Lajos, Kolozsvár, 1998, 174, 176, 182.

2239

A Puskás családnév 1509 óta adatolt, ld. KÁZMÉR Miklós, Régi magyar családnevek szótára. XIV–
XVII. század, Budapest, 1993, 876b–877a.

2240

A gyergyói hősnő és párhuzamai kitűnnek a közép-európai mondakincsből, mert míg a legtöbb
kardforgató hősnő erős mitológiai vonásokkal rendelkezik, addig a tatár és török mondák hősnői
prózainak tűnnek, környezetük reális. Az európai anyagban a legtöbb kardforgató asszony története két kategóriába sorolható: a) különleges hatalommal rendelkező úrnőt feleségül vesz egy hős,b) egy apának csak lánya van, ezért amikor háború tör ki, a lány öltözik férfiruhába és megy a csatába. Mindkét mondatípus arisztokratikus vagy képzeletbeli (mitológiai) környezetben játszódik.
Ld. HOOKER, Jessica, The Hen Who Sang: Swordbearing Women in Eastern European Fairytales,
Folklore, vol. 101, no. 2. (1990), 178–184.
735

D. Táltos: Bákainét nevezték táltosnak (2, 3. adatközlők) és jósnőnek is. Az 5. adatközlő
ugyanazokat a jóslatokat tulajdonítja neki, mint amelyeket a gyimesi csángók Úz Bencének:vasmadarakat jósolt a levegőbe, vasszekereket a földre. Ez beteljesedett a repülőkben és az
autókban. Bákainé és Úz Bence egy-egy jóslata szinte szó szerint egyezik: Csinódban azt
mondják, hogy Úz Bence megjósolta, hogy „ezer telt, de ezer nem telik”.2241 Bákainé azt
jósolta volna az 5. adatközlő szerint, hogy „Ezer telik, de ezer nem.” Mindkét helyen a világ
végére vonatkoztatják ezt a jóslatot.
E. Kísértet: a 7. és 15. adatközlő szerint a jósasszony kísértete fekete lovon érkezik. A
gyimesi csángók szerint a ló képében megjelenő kísértet is néha fekete színű.2242 Bákainé
kísértete viszont rendhagyónak tűnik a hazajáró lelkek közt, mivel nem személyes sérelem
vagy fájdalom miatt tér vissza, hanem a közösség védelmében. Ebben emlékeztet a férfihősökre, pl. Csaba királyfira, s az alvó hősökre, de mégsem tartozik velük egy kategóriába,
mert nem hadvezér, feladata nem a harc, hanem a nép mentális felkészítése és hadicsellelgyőzelemre vezetése.
F. Megjelölt kő: ez a motívum a közel-keleti szentek legendáiból került Szent László
kultuszába, de hozzátapadt Krisztus és Úz Bence alakjához is. 2243 Így honosodott meg
Gyergyóban, ahol a Bákainéhoz kapcsolt motívum kései kontaminációnak tekintendő. Szent
László lova általában a kunok üldözése során hagyott nyomot valamelyik kősziklán.2244
G. Ikerszülés: Barabás Klára, Puskás Klára ikreket szült hőstette után. A fizikai megerőltetést követő megkétszerezett termékenység az asszonyi erő non plus ultra bizonyítéka.2245
H. Tatár leszármazottak: Gyergyóremete lakosságát részben a menekülő tatároktól származtatják. Tatárfalvát és Tatárvágást is állítólag ott maradt tatárok alapították.2246
I. Remete: ez valójában Gyergyóremete helynévmagyarázó mondája. Hasonló mondát
mesélnek Dunaremetéről.2247 A tatár remete motívuma utólagos kontaminációnak tekintendő,amelyben a menekülő tatár alakja a helybéli remetéjével keveredik. A Szármányhegyen éltek
remeték az 1600-as években2248 (ld. a 33. jegyzetet).
A gyergyói monda történeti maggal rendelkező szájhagyományában tehát több toposz
máshonnan, pl. a Szent László legendából érkezett, az elemek elkülöníthetők. A ma gyűjthető
anyagban már megfigyelhető a motívumfelejtés, a motívumok meg nem értéséből fakadó
kontamináció és a generációs különbségekből eredő torzulások, amit a történeti mondának
kísértettörténetté való alakulása példáz a legjobban. Gyergyószárhegyen a leggazdagabb a
2241

MAGYAR 2003, 542–544.

2242

I. m., 374. A kísértetló igen elterjedt toposz Európában, ld. PARTRIDGE, J. B., Notes on English
Folklore, Folklore, vol. 28, nr. 3 (szept. 30, 1917), 311–315, és PARKE, Aubrey L., The Folklore of
Sixpenny Handley, Dorset, Part I: Folklore, vol. 74, no. 3 (Autumn, 1963). 481–87.

2243

MAGYAR 2003. 266, 545.

2244

MAGYAR Zoltán, Szent László a magyar néphagyományban, Budapest, 1998, 124–134.

2245

Párhuzamát találjuk az ír mondavilágban: Machát, Ulster úrnőjét arra kényszerítik, hogy terhesenversenyt fusson a király fogatával. Utána ikreket szül, majd belehal a fáradalmakba. Ld. TATÁR
Mária Magdolna, Epona hagyománya a magyaroknál, in Hősök, táltosok, szentek. Tanulmányok ahonfoglaláskor és az Árpád-kor folklórjából, Budapest, 1996, 139–151.

2246

MNL. V. Tatár mondakör.

2247

TIMAFFY László, Táltosok, tudósok, boszorkányok. Kisalföldi népmondák, Győr, 1992, 103.

2248

ORBÁN, 1869, 114–115, 1. j.

736

mondai hagyomány. Itt táltosokkal és kísértetekkel gazdagodik az a történet, amelyet Gyergyóremetén reálisabban mesélnek el. A 2. és 3. adatközlőnél különülnek el legvilágosabban amonda szakaszai. Unokájuknál (4. adatközlő) és a fiataloknál már-már kísértethistóriává
egyszerűsödik a történet. Az adatközlők egyénien mondják el a történetet, a részleteket aközös motívumkincsből válogatva össze. A legtöbben ismerik a hadicselt, a hős asszonyokat,
Bákainét, a patkónyomos követ és a remetei tatárokat is. Barabás Klárát csak az idős 2. és 3.
adatközlő ismeri.
A falu identitását őrző monda motívumgazdagsága azt mutatja, hogy Gyergyóban élnek
mentésre méltó, autentikus népi emlékek.

Függelék
1. Szárhegy: Ferencz Béla Ervin atya, Ferenc-rendi kolostor (szül. 1920, helyben): a Tatárdomb földje egyházi tulajdon. Az atya minden babonás elemet elhagy. Szerinte a 17. századi
bibliai viták ihlették a mondát. Gedeon könyvének az a részlete, amely szerint egy apró sereg
isteni segítséggel megvert egy nagy túlerőt, bibliai prototípusa a tatár túlerővel szembeszálló
300 helybeli győztes csatájának. Puskás Teréz volt a hősnő, aki lopótökbe helyezettlámpásokat. Az asszonyok pedig fazekakat vittek. A tatárok aludtak, mikor hirtelen kigyúltak
a fények körülöttük és az asszonyok dobolni kezdtek. A tatárok azt hitték, támad az ellenség.
Az asszonysereg legyilkolta őket. Hangsúlyozza, hogy ő így képzeli el az eseményeket. A
hadicselt a Bibliából merítették. Bákainéról nem hallott. A szármányhegyi kápolna melletti
követ gyermekkorából ismeri, a patkónyomot Szent László lovának tulajdonítja, de legendát
nem ismer, viszont ismeri Orbán Balázs leírását.
2. Szárhegy: Ambrus Sándor (szül. 1927): a Tatárdombról az öregektől hallott. Ott törtek
be a tatárok. A táltos Bákainé azt mondta, hogy mindenki menjen ki a mezőre és vigyen fazekakat, tegyenek fel süvegeket, hogy lássa az ellenség, hogy sokan vannak. Megijedtek a tatárok. Az emberek bekerítették és beleverték őket a mocsárba. Egy Barabás Klára nevű asszony
3-4 tisztet kivégzett, amikor azok bementek beszélgetni vele. Puskás Klárát és Barabás Klárát
azonos személynek tartja. Puskás a hősnő lánykori, Barabás a hősnő férjezett neve. Állapotos
volt, a harc után ikreket szült. Akik át tudtak menekülni a „selyméken”, a zsombékokon atatárok közül, azok Remetén telepedtek le. Ott ma is élnek leszármazottaik.
3. Szárhegy: Ambrus Sándorné (szül. Koszti Katalin, 1937): a hegyen imádkozott a nép,
amikor jöttek a tatárok. Bákainé a hegyen valaha elmondta, hogy imádkozzanak, mert ő nem
fog akkor már élni, de visszatér és megjövendöli, hogy győznek-e. És valóban, a hegyi
kápolnánál lóháton megjelent az imádkozó népnek és megjövendölte a győzelmet. Lovának
patája látszik egy kövön. A szármányhegyi kápolnát azért építette Lázár gróf, mert ott halt
meg a fia lovasbalesetben.2249 Barabás Klára paprikát dobott a tisztek szemébe, hatot kivégezett, de a hetediket már nem bírta, ezért behívta a malomba, ahol dolgozott, hogy nézze meg,és végzett vele a gátnál. „Hat kenyeret sütött, hetet kivégezett, és azon este két gyermeket
szült”. Férjével bizonytalan abban, hogy azonos volt-e a molnárné (Barabás Klára) Bákainéval. Puskás Klárát/Kalárit Mezei Erzsébetnek is nevezték. Barabás Klárát is táltosnak tartotta
a nép, mert előre tudta, hogy bemegy hozzá a 7 vezér, ezért előre megfőzte a forró kását, amit
2249ORBÁN (1868, 114–115, 1. j.) szerint a Szármányhegyen először egy Lázár ős épített öt imolát egyálmában megjelent szent intésére. A kápolna mellett id. Lázár István gróf alapította a remeteséget
1642-ben, ahol 1665-ig éltek remeték. Ekkor ifj. Lázár István átengedte a custodiát a (ferences)szerzeteseknek, akik Szárhegyen alapítottak kolostort.

737

a szemükbe öntött. Talán a 7. vezér is táltos volt, mert az asszony tudta, hogy őt nem bírja atöbbiekhez hasonlóan megölni, ezért hívta a malomba. Nem tudni, hogy pontosan hogyan
végzett a hetedikkel. Férje nem hallotta, hogy Barabás Klára táltos lett volna, csak molnárné
volt. Felesége az édesanyjától, a ditrói Jánosi Máriától és más öregektől hallotta ezt. A férj
szerint Barabás volt Puskás Klára férjének a neve. Lehetséges, hogy Remetén élnek tatár
leszármazottak. Ma minden remetei lakosnak magyar neve van. Az anyósától is hallott a
Tatárdombról. Tőle tudja azt is, hogy a plébániatemplom falánál török–tatár csontok voltak,
azok tartották a vizet. Miután kiszedték, a templomhoz vezető útba falazták őket, hogy az
imák el ne folyjanak. Erről a férje nem hallott.
4. Szárhegy: Szabó Kinga (szül. 1982): a mondát a nagyszüleitől, Ambrus Sándortól és
Katalintól, valamint Szabó Dénestől és Évától hallotta, akik mind Szárhegyen élnek. A
tatárjáráskor asszonyok voltak otthon. Puskás Klára kísértetként jelent meg fekete lovon aszármányhegyi kápolnánál, és megmondta a népnek, hogyan nyerhetik meg a csatát. Lova
patája nyomot hagyott egy kövön. Az emberek követték a tanácsát és kimentek a Tatárdomb
mocsaras, ezért műveletlen környékéhez. Ott kaszát, kapát, botokat szúrtak a földbe és
felöltöztették azokat. A tatárok megrohanták a látszat-sereget, de a mocsárba süllyedtek. A
Tatárdombba temették őket. A túlélők Gyergyóremetén telepedtek le és a helybeliekkel
keveredtek. Összekeveri Puskás Klára alakját Bákainéval. Nem tud arról, hogy jósnő lettvolna. Az eseményeket az 1400-as évekbe helyezi.
5. Szárhegy: Kulcsár Ágoston (szül. 1936): a mondát az öregektől hallotta. Az eseményeket az 1300-as és 1500-as évekbe helyezi. A tatárok betörésekor csak 58 ház állt Szárhegyen.
A férfiak el voltak a háborúban. A Tatárdomb környékén mocsár volt, abba cövekeket szúrtak
az asszonyok, rá kalapokat aggattak. A tatárok belehajtottak a lovaikkal és belevesztek amocsárba. Az asszonyok lemészárolták őket. Puskás Klára ditrói asszony 18 „töröknek” vetteel az életét, és este két fiút szült. A tatár halottak sírja fölé dombot emeltek, később fákkal
körbeültették és emlékoszlopot emeltek ott. A helyi Lázár-kastély történetéről és Kájoni
Jánosról, a lármafákról és az őrhelyként működő kápolnák törökkori szerepéről is beszélt. A
szármányhegyi patkónyomós követ ismeri, Szent László lovának tulajdonítja, de mondát nem
tud róla. A remetei tatár leszármazottakról hallott, szerinte a helységet az odatelepült „tatár”
remetéről nevezték el, tőle származik az érthetetlen nevű Portik család. Bákainét jósnőnek
ismeri, de nem köti a tatár betöréshez. Őseitől úgy hallotta, hogy az 1800-as években élt egy
Bákainé. Ez az asszony megjósolta a világháborúkat és egyéb, bekövetkezett katasztrófákat.
A falubeliek elismerik jóslatai igazságát. Egyet különösen emlegettek: „ezer telik s ezer nem”.
Ezt a világról mondta, de nem mondta meg, hogy mikor telik be az „ezer”. Vihart, jégesőt isjósolt, valamint vasmadarakat (repülőt) és ló nélküli szekeret (autót). „Két vaspálcán fognak
menni”, mondta, és ez beteljesült a vasútban. Arról nem tud, hogy Bákainé megjelent volnahalála után. Csak Illés prófétáról tud, aki július 20. körül mindig megjelenik tüzes szekerén
villámlások, viharok közepette.
6. Szárhegy: Kulcsár Ágostonné, (szül. Orosz Karolina, 1938): a Tatárdomb mellett
pásztorkodott gyermekkorában. A férfiak régen elmentek katonának. Amikor jöttek a tatárok,az asszonyok férfiruhába öltöztek. Kévét raktak a mocsárba, és amikor a tatárok odamentek,
az asszonyok fejszével levágták őket. A maradék elmenekült. A halottakat a Tatárdombba
temették. Így hallotta gyermekkorában. Puskás Klára terhes volt, de fejszével több tatárt levágott, majd másnap ikreket szült. A szármányhegyi kápolna melletti kő patanyomát bizonytalanul Szent Lászlónak tulajdonítja. Bákainéról nem jut eszébe, hogy ki volt, csak az, hogy
harcolt az ellenség ellen. Gyergyóremetéről hallotta, hogy egy tatár beöltözött remetének ésmegmenekült. Utódai ma is ott élnek, az Ivácsó család nevét idegennek érzi.

738

7. Szárhegy: Sas Andrásné, Gózon Julianna Erzsébet (szül. 1950) (a múzeum munkatársa):
1658-ban a székelyek Rákóczi György mellett harcoltak. A férfiak távollétében betörtek atatárok. Feldúlták Tőgyest, Ditrót, Szárhegyet. Szárhegyen Gábor deák összefogta az asszonyokat a tatár ellen. A falu aljába kévéket hordtak, amiket felöltöztettek férfiruhába. Az
asszonyok kaszával, kapával, erős paprikával a kévék mögötti mocsaras területen húzták meg
magukat. A tatárok lovai megakadtak a zsombékos területen, így legyőzhették őket az asszonyok. Bákainé, a javasasszony minden nagy eseményt megjövendölt. Utolsó jövendölése az
volt, hogy valami nagy veszedelem közeledik. Nem tudta, hogy mi az a vész, de megígérte,hogy a sírból is fölkel, hogy megmondja majd, mit tegyen a nép. A nép, mikor miséről térthaza, nagy fekete lovat látott, egyik lába a szentmiklósi Szent Anna-kápolnánál, másik lába aszármányhegyi Szent Antal-kápolnánál. A ló patkójának nyoma meglátszik a kápolna mellett.
Hátán Bákainé ült. Elmondta, hogy jönnek a tatárok, törökök, majd arról beszélt, hogyan lehetőket legyőzni: a búzakévéket le kell vinni egy bizonyos helyre és férfiruhába öltöztetni. Az
asszonyok pedig vegyenek magukhoz mindenféle fegyvert, szórják az ellenség szemébe apaprikát és harcoljanak villával, kaszával. A tatárokat majd megzavarja a vizenyős hely, ésakkor le lehet őket győzni. Ez így is történt. A csatában a ditrói születésű Puskás Klára álltlegderekabbul helyt, aki a győzelem után állítólag hármas ikreket szült. A remetei tatár
leszármazottakról nem tud.
8. Szárhegy: Pál Antal (szül. 1950): a tatárok bejöttek a Szármányhegy felől. A magyarok
megverték őket a Tatárdombnál, amely mocsaras terület volt Szármányhegy és Délhegy közt.
Az asszonyok összegyűltek és szekereket vittek a hegyre, majd „nyujtóval béfelé” állították
föl azokat, úgy, hogy a tatárok ágyúnak nézték. Kalapokat, kabátokat tettek a cölöpökre, ezért
azt hitte az ellenség, hogy sok ember van ott. Miután leverték a tatárokat a mocsárban, nagy
sírt ástak ott. Egy Bákainé nevű asszony volt a vezérük. Remetén élnek tatár leszármazottak,
de nem ismeri a nevüket. Remetén élt egy remetének nevezett öreg, szakállas ember. Egyásott lyukban tanyázott, akörül nőtt fel a falu. Ő maga gyermekként a Szármányhegyenlegeltette a teheneket. Az öregek mondták, hogy valami lovas arra járt, amikor a kő még lágyvolt, ezért a patkó nyomot hagyott benne. Ezt a követ ő is látta fiú korában. A lovas nevét
nem tudja. A követ velem együtt hosszan kereste a kápolna környékén, de azt már részben
tönkretette a bányászat. Eredetileg 4 patkónyom látszott rajta. Fiatalkorában ráállítottak egy
lovat, patái beleillettek a nyomokba.
9. Szárhegy: Pál Antalné (szül. Gáspár Erzsébet, 1958): úgy ismeri a mondát, mint a férje.
10. Gyergyóremete: Portik Lukács Margit (szárhegyi múzeumi dolgozó, szül. 1950): nem
hallott a Remetén letelepedett tatárokról, akiktől az ő családját származtatják. A Tatárdombról
hallott az öregektől. A férfiak háborúban voltak, ezért Puskás Klára vezette az asszonyokat.
Edényeket tettek a mocsárba, és mikor a tatárok azt hitték, hogy a katonákra rontanak, belesüllyedtek a mocsárba. Ezért Tatárdomb a hely neve. Nem tudja, hogy ki van eltemetve a
Tatárdombon. A szármányhegyi kápolna melletti kőről hallott, de nem ismeri a történetét.
Bákainéról hallott, de nem emlékezik, hogy mit. Hallott a régi jósokról is, akik az időjárásról
jövendöltek. Nem tudja, hogy miért nevezik a falut Remetének.
11. Gyergyóremete: Pál Gáspár (szül. 1953): A tatár betöréskor összefogott Szárhegy és
Ditró otthonmaradt lakossága. A csata helyén rudakat állítottak föl és ruhákba öltöztették
azokat. Bábukat állítottak a nádasba, így csalták be oda a tatárokat, majd a székelyek
bekerítették és beszorították őket a mocsárba. A víz sekély volt, az őz is átgázolhatta, ezért
sok tatár átmenekült Remetére. Ott a sebesült tatárok már nem bírtak átkelni a Maroson. Akik
ottmaradtak a túloldalon, azokat úgy hívják, hogy „beteg tatárok”, a falurész neve „túl-aMaros”. Az erősebbek a Maros innenső partján telepedtek le. A halottakat a Tatárdombba
temették. A domb eredetileg nagyobb volt, de egyre süllyed. Az előtte lévő kereszt kezdetben739

a tetején állt, de le kellett venni a megroggyant dombról. A remetei Portik és Bakos családok
valószínűleg a tatár túlélők leszármazottai (saját felesége is Portik-leszármazott). Hallott egy
Bákainé nevű jósnőről is. A Lázár-kastályban lakott az 1500-as években. Megjósolta, hogylesz egy aranytehén, megmondta, hogy az hol fog élni és honnan fog vizet inni. Ez bevált. Az
Aranytehén azonos a Tejpor-gyárral, amit 1953–1955 közt építettek ugyanoda, ahol Bákainé
szerint él majd az aranytehén. Az ivóhelye nyolc kilométerre van a gyártól, ahonnan a gyár aszükséges vizet hozatja. Bákainé azt is megmondta, hogy Ditróban kétágú templom lesz,aminek a tornyában fa fog nőni, és amikor az egy ölnyire megnő, akkor vér fog folyni. Ez ismegvalósult, mivel a XX. század elején építették a jelenleg is álló kéttornyú r. kat. templomot
Ditróban, és annak a tornyában kétszer kinőtt egy fa. Az első fa jelentette volna az I., a másik
fa a II. világháborút. Harmadszor is kinőtt egy fa a toronyból, de az emberek kitépték, hogy
ne folyjon több vér.
12. Szárhegy: Csergő Ákos (szül. 1961): a Feketeasszonynak is nevezett Bákainé jövendőmondó volt, aki a Délhegyről ugratott a szármányhegyi kápolnához, hogy figyelmeztesse alakosságot a török–tatár dúlásra. A kápolna mellett egy kövön látszik Bákainé lovának anyoma. Ekkor a férfiak háborúban voltak, az otthonmaradottak mentek ki a mezőre. Kaszákatés edényeket hordtak a fűbe. Kalapokat tettek a kaszákra, így csalták tőrbe a tatárokat. A
lovak nem mehettek a fűben rejlő akadályok (edények) miatt, így le tudták kaszabolni atatárokat, és a Tatárdomb alá temették őket.
13. Csíkjenőfalva: Szőcs Vilmos (szül. 1964): székely asszonyok a Tatárdombnál ölték
meg a tatárokat és a dombban temették el őket. Az eseményeket a középkorba helyezi.
14. Szárhegy: Csibi András (szül. 1989): a helybeliek fazekakat tettek a mocsárba és kalapot a botokra. A lovak elbotlottak a cserepekbe, ledobták a tatárokat. A patkónyomos követ
ismeri.
15. Szárhegy: Kozma Zsombor (szül. 1990): a Tatárdombnál ölték meg a tatárokat. Mikora férfiak katonaságban voltak, összefogtak az asszonyok, Puskás Klára vezetésével legyőzték
a tatárokat. Bákainé megjósolta a tatárok betörését, de időközben meghalt. Halála előtt
elmondta, hogy mit kell tenni az ellenség ellen. Mikor Gyergyóremete irányából támadtak atatárok, megjelent fekete lovon, és megjósolta a győzelmet. Lovának patkónyoma látható akápolna melletti kövön. Remeténél életben maradt néhány tatár, máig vannak leszármazottaik.

740

LOVAS KISS ANTAL
Lokális hagyományteremtés a XXI. században
Két kis-sárréti társadalmi ünnep jellemzői
A magyarországi lokális társadalmak a rendszerváltást követően az őket mesterségesenösszetartó külső, felső politikai kontroll csökkenésével fokozottan szembesültek a lokális
arculatvesztéssel és a közösségi kapcsolatok formálissá válásával, a közösségek széthullásával.
Az ország nemzeti identitásának újrafogalmazásával párhuzamosan az önkormányzatiság
kialakítása során a helyi hatalmi elit számára hangsúlyozott cél lett az egyedi lokális arculat
megteremtése, illetve újraalkotása. Az 1989-es rendszerváltozás óta eltelt időben általánosan
jellemző a lokális közösségek hely- és szerepkeresése, melynek jellemző formája az ünnepteremtés, ezért a rendszerváltás időszaka az ünnepek, ünnepi alkalmak átértékelésének máigtartó periódusa is. Mivel az ünnep alapvetően reprezentálja a közösséget, olyan kiemeltidőpillanatokat igyekeznek akár mesterségesen is létrehozni, amelyek köré a lokális identitás
megfogalmazható. Az ünneplési gyakorlat újjáépítése lehetőség az emlékek kollektív birtokba
vételére,2250 mert módot teremt a helyi társadalom kollektív tudatának és kollektív emlékezetének formálására. Nemcsak a hatalmi elit pozíciójának erősítésére nyílik így lehetőség,hanem a lokális kapcsolati háló újjászövésére is, hiszen „a társadalmi ünnep lényegénél fogva
közösségi jellegű...”.2251 Tehát a közösségi ünnep alkalmas arra, hogy megerősítse az
egyénben a közösséghez tartozás tudatát.2252 A megszerkesztett ünnepek gyakran más,
korábbi ünnepek elemeiből építkeznek, miközben idővel maguk is mintává válnak.2253
Ebben a tanulmányban két szomszédos kis-sárréti település falunapjának eltérő kialakulását és működését mutatom be.
A terület ünnepi szokásainak formálódásában jelentős szerepet játszottak az országosan zajló
társadalmi, politikai változások, valamint az individualizációt, modernizációt elősegítő folyamatok. Az egyedi stratégiák kialakulására hatott a sajátos, történelmileg determinált helyzet:•

A trianoni határmegvonás következtében a terület elvesztette hagyományos térségi
kapcsolatrendszerét.

•

A szocialista érában Hajdú megye a hozzá csatolt bihari csonkot nem tudta saját
rendszerébe integrálni.

•A térségben faluösszevonásokra került sor, ennek során a települések lakói lokális és
vallási identitásukban is csorbát szenvedtek. (A református Csökmőhöz csatolták akatolikus felekezetű Kórósszigetet és Újirázt.)•A kis-sárréti terület a XX. században a periféria perifériájává vált.2254 Tulajdonképpen arendszerváltást követően vált világossá, hogy a térségben élők önmeghatározása nem
történt meg. Ezért a rendszerváltást követően ebben a térségben különösen jelentőssé
vált a lokális identitást demonstráló ünnepi alkalmak megteremtése.

2250FEJŐS Zoltán 1996, 132.

2251

VEREBÉLYI Kincső 2004, 17.

2252

A. P. COHEN 1995, 50.

2253

VEREBÉLYI Kincső 2004, 19.

2254

BÉRES Csaba–SÜLI-ZAKAR István 1990.
741

Az újirázi templombúcsú és falunapÚjiráz helyzete sajátos, mert a váradi káptalan által 1912-ben telepített falu katolikus szigetként áll a református felekezetű tömbben. A szocialista érában Csökmővel összevont település
az 1989-es rendszerváltást követően nyerte vissza önállóságát.
A falu létrejötte során a telepesek kiválasztásának alapvető szempontja volt a vallásosság,
ezért az újiráziak önmeghatározásában napjainkig jelentős szerepet játszik a vallásos múlt. Az
újirázi templombúcsú lényegében a faluközösség kialakulásának emlékünnepe maradt aszocializmus időszakában is.2255 Az évek során megtartotta családszervező szerepét is, erre az
alkalomra tértek haza a településről elszármazottak.2256
A minden év októberének második vasárnapján megtartott, kiemelt jelentőségű ünnep
alkalmas volt arra, hogy a település hatalmi elitje a település lokális identitását szimbolizáló
társadalmi ünnepet építsen köré. 1992-ben a helyi önkormányzat a templombúcsút megelőző
napon falunapot hozott létre, amellyel a lakosok összetartozás-érzésének erősítése és
demonstrálása volt a cél. „Az ünneplés tárgya a faluközösség maga.”2257
Néhány interjúalany véleménye szerint a falunap azért települt a templombúcsú előtti
napra, mert önmagában nem tarthatott számot jelentős érdeklődésre, ezért a szervezők a
búcsúra hazaérkező rokonsági kör jelenlétét kívánják az időpontválasztással kihasználni. Az
újonnan létrejött falunap a családi rendezvények szervezése szempontjából mindenesetre
megfelelőnek bizonyult, mert a hétvégére hazaérkező rokonság a szombat délelőtti programon
már részt tudott venni, lehetőséget biztosítva a vendéglátó helyieknek az ünnepi ebéd
elkészítésével járó szervezési feladatok elvégzésére.
Az ünnepi események a falu főterén álló katolikus templomban és az előtte elterülő
emlékparkban zajlanak. A templom kiemelt szakrális közösségi tér és ebben a minőségébenaz egyházi telepítésű falu identitásszimbóluma is. Újirázon a főtér kiemelt jelentőségű területe
az emlékpark is, amely sohasem tartozott ugyan a szorosan vett szakrális térbe, de a két
világháború között a rendelkezésre álló terület szakralizálására történtek lépések. Így például
helyiek adakozásából állítottak kőkeresztet, amely mintegy lezárja a templom, az iskola és aplébánia által határolt területet. Mivel a szocialista érában nemigen nyílt volna lehetőség atelepülés központi terének szakralizálására, az Újirázon szolgálatot teljesítő papok csak
metakommunikatív eszközökkel igyekeztek jelezni jogukat a területre. Ilyen volt például,
hogy a pap rendszeresen ezen a téren focizott a falusi gyerekekkel. A főtérhez való jog
alátámasztása egyházi oldalról a történetiség hangsúlyozásában nyilvánul meg. A települést aváradi káptalan hozta létre, a főtér közepére egy egyházi főméltóság, Bunyitay Vinceépíttetett templomot a saját jövedelméből.
Ugyanakkor a terület egyben a polgármesteri hivatal előtti központi tér is, arendszerváltozást követően parkosították, és itt állították fel a betelepülők, valamint a háborúshősök emlékművét, amit közadakozásból a polgármester tervei alapján készítettek el. Így atelepülés központi terének reprezentációs használatára a helyi vezetés is jogot formál.

2255

A hetvenes évektől nemcsak Újirázon, hanem az ország más pontjain is az erősen szekularizálódott templombúcsú lett a lokális társadalmak legfontosabb közösségi ünnepe. (SZUHAY Péter
1994, 365; HERNÁDI Miklós 1985, 176.)

2256

BÁLINT Sándor 1939, 198.

2257

HESZ Ágnes 2004, 60.

742

A világi és a vallási vezetés számára az azonos fizikai tér más-más kognitív jelentéssel
rendelkezik. (A térnek ez a fajta „megduplázott” volta /átfedései/ eddig elsősorban etnikai
vonatkozások tekintetében dokumentált.)2258
Ha a legfőbb községi térnek a település középpontjában álló emlékparkot tekintjük, akkor
ez a terület nem a közösség összetartozását, hanem az egyház és a politikai elit egymáshoz
viszonyuló patthelyzetét szimbolizálja. Az emlékpark a hétköznapokban kimondatlanul istabunak számít, amibe nem illendő belépni. Az emlékműhöz nem vezet út, aki a közelébe akar
menni, bele kell gázolnia a füvesített parkba.
Tizennégy év alatt pontos koreográfiája alakult ki a rendezvénynek, amibe beletartozik azelődökről való megemlékezés és az előző év eseményeinek felelevenítése. A hazalátogató
rokonok szombaton a falunapi rendezvényeken vehetnek részt, vasárnap a templomi
szentmisén, majd pedig délután a kirakodóvásárban. A kétnapos ünnep így egyszerre hordoz
vallási, családi és közigazgatási tartalmakat is.
A rendezvényi struktúra állandósága lehetőséget nyújt az évről évre ismétlődő elemekszerepének vizsgálatára.
A vallási ünnepre nehezedő szombati falunap a templomban szentmisével kezdődik. Mivela vasárnapi szentmisét minden évben vendég pap tartja, a helyi plébános ekkor emlékezik
meg a település alapításáról. A mise után az emlékparkban folytatódik a rendezvény. A park
kapcsán kialakult feszültség megnyilvánul a falunapon is, feloldására gyakorlatilag csak az
emlékünnepség zajlik a parkosított térben, ahol egyaránt jelen van a helyi vallási és hatalmi
elit. Az emlékünnepségbe a polgármester beszéde, az általános iskolások műsora, és az emlékművek megkoszorúzása tartozik. A helyi pap itt nem mond beszédet, csupán reprezentációs céllal van jelen, mintegy a vallási és politikai elit egységének kifelé történő demonstrálására.2259
A falunapi megemlékezések fontos eleme a polgármester ünnepi beszéde, amelynek évről
évre visszatérő momentumai a betelepülő első száz telepesre és a két világháború hősihalottaira való emlékezés, valamint a jelen és a múlt közötti kapcsolat hangsúlyozása. A
hátteret a száz telepes, az első és a második világháború hősi halottainak állított emlékhelyadja. Az emlékparkban folytatódó ünnepség már minden elemében világi. A megemlékezést
az emlékművek megkoszorúzása zárja. Nincs pódium, csak az ünnepi emlékműsor zajlik aparkban, az ünnepség többi része a parkot szegélyező – erre az időre lezárt – közúton folytatódik.
Az ünnepség folytatásaként évről évre a falunapon köszöntik az újszülötteket, az ifjú
házasokat, valamint a 35., 40., 50., 55. és 60. házassági évfordulójukat ünneplő lakosokat. Az
ünnepelteknek ajándékcsomaggal kedveskednek. Gratulálnak a település legidősebb házaspárjának és a legidősebb lakosoknak. Ebben a gesztusban a közösségi és az egybetartozásiélmény2260 kiegészül a jövőre orientáltsággal. A falusi lakosság lélekszámának nyilvános
számontartása – a közösségi lét és az egységbe tartozás szimbóluma. A családi összetartozást
a jubiláló házaspárok köszöntése, a múlttal való kapcsolatot és az ősök tiszteletét pedig azidősek köszöntése szimbolizálja.
Az ünnepi műsort minden évben az általános iskola tanulói adják, az ünnepség utolsó
részében valamilyen gyakran más, szórakoztató jellegű műsorszámot is bemutatnak. A gyere2258

BARNA Gábor 2000, 689–701; KESZEG Vilmos 2004, 41.

2259BÍRÓ A. Zoltán–TÚROS Endre 1994, 77.

2260

ANDOR Csaba 1978, 469–473.

743

kek műsorát a szülők, rokonok és ismerősök nyilvánvaló érzelmi ráhangoltsággal figyelik.
Akárcsak a megajándékozottak, ők is bevonódnak az ünneplés folyamatába, részeseinek érzik
magukat.
A falunapi ünnepségeken 2005-ig (a kórus vezetőjének haláláig)2261 fontos szerepet töltött
be a helyi asszonykórus. Nyitó és záró akkordja volt a főtéri ünnepségnek. A kórus szerepeszimbolikus, megalakulásával újraszerveződött egy háború előtt jól működő civil szervezet.
Azoknak az idős embereknek, akik még emlékeznek a háború előtti asszony- és férfikórusműködésére, ez a kontinuitás megnyilvánulása, a lokális hagyományőrzés része. Az
asszonykórus a helyi hagyományok folyamatosságának megtestesítője. Repertoárjuk jelentős
része azonban a térséghez nem kapcsolódó műdal.
Bár nem minden évben, de több alkalommal az ünnepséget követően egy Debrecenből
érkezett néptánccsoport szórakoztatja a közönséget. A néptánc mint a múlt, a múlttal való
folyamatosság szimbóluma jelenik meg a kreált ünnepen, hogy legitimizálja azt.2262 Az újonnan létrejött lokális ünnepek gyakran hordoznak valamiféle népies vonulatot. 2263 „A folklór alegitimáció elemeként az ünnepeken folklorizmus formájában realizálódik”.2264 Valamilyen
formában a közfelfogás által népinek tekintett attribútumok jelennek meg (néptánc, népzene,táji jellegzetességeket hordozó kézművesség). Késői, 1912-es létrejötte miatt Újiráznak nincs
karakteres népviselete, tánca, a kívülről érkező táncosok mint a múlt attribútumát mutatják fel
a különböző tájegységek táncait.
A közönség a lezárt közúton kap helyet, sajátos módon merőlegesen az emlékparkra, azünnepség kiemelt terére. A közönség szerepe a nyilvánosság, a lakosok részvételükkel legitimálják az eseményt. A nagy tér lehetővé teszi, hogy a nézők a műsorok zavarása nélkül
beszélgessenek. Egy részük az ünnepség ideje alatt is folyamatos mozgásban van.
A hivatalos programok után délután és este évről-évre más, többnyire fiatalok számára
szervezett műsor kerül megrendezésre, így a falunapra és a templombúcsúra is jellemző ahivatalosság és szórakozás kettősége. Délelőtt a hivatalos, délután a szórakoztató programok
zajlanak mindkét napon. A falunapot követő vasárnapi templombúcsú alkalmával a szentmisét vendég pap tartja. A búcsúhoz tradicionálisan kirakodóvásár társul, amely kezdetben
még vallásos tartalmú árucikkekkel jelent meg, kegytárgyak, vallásos tárgyú nyomatok és
könyvek árusítására szolgált. Napjainkra azonban szekularizálódott, sőt gátolja a vallásiünnep lefolytatását is. A templombúcsút éveken keresztül a templomkertben zajló körmenet
zárta. Néhány éve megszűnt a körmenet, mert a búcsúhoz kapcsolódó kirakodóvásár zaja
zavarta a szakrális eseményt.
Az újiráziak a kirakodóvásár méretére nagyon büszkék. Több adatközlő hasonlította a
térség legnagyobb vásárához, a debreceni Mihály-napi vásárhoz. Hangsúlyozzák, hogy még
annál is nagyobb. Egyesek tudni vélik, hogy a vásározók sokkal szívesebben jönnek Újirázra,mint a debreceni Mihály-napi nagyvásárba, mert itt nagyobb a forgalom. A kirakodóvásár
azért válhatott a lokális identitás hordozójává, mert a lakosok azt élik meg, hogy kicsi (700fős), periférikus helyzetű településük egy rendezvény erejéig jelentősebb szerepet tölthet be,mint a megyeközpont. Adatok hiányában mindezt nem tudjuk sem cáfolni, sem alátámasztani,tény azonban, hogy minden év ezen időszakában a térség, kétségkívül legnagyobb vására
kerül megrendezésre a faluban. Nemcsak a vásári árusok igen nagy száma (jelenlétük beszövi
2261

A kórus vezetője az általános iskola igazgatónője, a polgármester felesége volt.

2262

Herman BAUSINGER 1983, 440.

2263

VEREBÉLYI Kincső 2004, 17.

2264

Herman BAUSINGER 1983, 440. (idézi PENTELÉNYI 2004, 50.)744

a település összes jelentős központi útvonalát, meggátolva ezzel a településen való áthaladást), hanem a szórakozási lehetőségek száma is igen jelentős: céllövölde, körhinta, légvár
stb. töltik be a település sportpályáját.

A csökmői Sárkány-nap
A helyi ünnepi alkalmak keletkezésének egy másik formáját figyelhetjük meg a szomszédos
Csökmőn, ahol valós, de mondai szinten fennmaradt történeti esemény szolgálja a rendezvény
alapját. A lokális hagyományon alapuló ünnep érdekességét és különös sajátosságát az adja,
hogy a falu lakossága által szégyellt falucsúfoló motívumaira épül.
A történet szerint egy sárréti csaló, bizonyos Csuba Ferenc becsapta és kirabolta a csökmőieket. Elrejtett kincset ígért, ám ahhoz – elmondása szerint – csak úgy férhettek acsökmőiek, ha kihúzzák a mocsárból a kincset őrző sárkányt. A kötél végét a mocsárban egy
nagy fához kötötte, és ezt húzatta a csökmői férfiakkal. Figyelmeztette azonban őket, hogy aki
más asszonyával hált, azt a sárkány szétszaggatja. Erre a derék férfiak ijedtükben hazaszaladtak. Csuba azzal a rossz hírrel ment utánuk, hogy amiért háborgatták, még az éjszaka bejön afaluba és széttépi őket a sárkány. Azt javasolta, hogy egy házban bújjon el mindenki. Rájuk
lakatolta az ajtót és az éj leple alatt kirabolta a falut.
A valóságalappal rendelkező történet2265 rajta maradt a csökmőieken, akik ezt igen rosszul
viselték. A faluban még a hatvanas években is felemlíthetetlen volt a „sárkányhúzó” jelző,ami verekedésre, sőt emberölésre is okot adhatott.2266 Gunda Béla is lejegyzett egy esetet.
Amikor tanítványaival keresztülutazva Csökmőn idős asszonyoktól érdeklődtek a sárkányhúzás iránt, „a válasz mindannyiunknak szóló leírhatatlan káromkodás volt.”2267 – írta akiváló néprajzkutató.
A hetvenes évekre a felbomló lokális struktúrában átértékelődött, jelentőségét vesztette akorábban izzó gyűlöletet kiváltó gúnynév. A településen ekkorra már nem beszélhetünk a
Tönnies-i értelemben vett zárt testületi jellegű közösségről, így a kollektív normarendszer hiányában nem a folklórjelenségek terjedési mechanizmusa szerint alakulnak a folyamatok.2268
Úgy tűnik a közösségi identitás devalválódása a negatív elemekre is igaz. A korábbi szégyen
azonban nem válik az egész lokális közösség számára egy csapásra helyi hagyománnyá. A
sárkányhúzás motívumát nem a teljes helyi közösség választja ki és integrálja, hanem csak
egy szűk, többnyire nem is a lokális társadalom normáit követő csoport. A sárkányhúzás
jelentőségének és megítélésének átalakulását a helyi faluház munkatársainak, néhány, a helyi
közösségbe kívülről érkezőnek, illetve a lokális társadalomnak csak egy szűk, többnyire
kulturálisan determinált személynek köszönheti. Hatásukra rövid idő alatt a lokális hagyományőrzés tárgyává váltak a történet egyes momentumai. A változás először a csoportok,közintézmények névadásában volt tettenérhető: Sárkány Népfőiskolai Egyesület, Sárkányétterem, Sárkány citeraegyüttes. A faluház előterét Kárpáti Gusztáv festőművész Sárkánycímű alkotása díszíti.
2265

Csuba Ferenc valóban létező csaló volt, akit azonban Csökmőn elfogtak és börtönbe vetettek
1789-ben.

2266

Volt olyan adatközlőnk, akinek a dédapját három év börtönbüntetésre ítélték, mert tizenharmad
magával agyonütött egy furtai legényt, aki utánunk kiáltotta, hogy „sárkányhúzók”.

2267

GUNDA Béla 1989, 146–147.

2268

BOGATIREV, Pjotr G.–JAKOBSON, Roman 1969.

745

A folyamat a rendszerváltást követően vett új fordulatot, 1991-től minden évben megrendezték a Sárkány-napnak keresztelt falunapot. Itt már nemcsak mint megőrzendő hagyomány,
hanem mint egyedi, a környező településektől markánsan különböző identitásszimbólum
jelenik meg a sárkány figurája.2269
A falunapot a faluház munkatársai rendezik. Ők állítják össze a programot és találják ki arendezvény összképét. Szándékuk a falusiak összetartozás-érzésének erősítése, a korábban
gúny tárgyát képező sárkányban rejlő emblematikus lehetőségek kihasználásával átértékelni akorábbi negatív képet. Ennek érdekében a korábban gúnyoló szomszédos falvak lakosságát isigyekeztek bevonni a rendezvényekbe. Az ünnep célja a szórakoztatás, a mindennapokból
való kimozdulás. A monda szerint a sárkányhúzás augusztusban történt, ezért a rendezvényt is
az augusztus 20-i Debreceni Virágkarneválhoz legközelebbi szombaton rendezik.
A Sárkány-nap két ponton deklarálja a sárkánymotívumot. Az ünnep kezdőpontján, reggel
hat órakor a Csökmői Fúvószenekar kíséretében a helyi legények közül néhányan egy papírmaséból készült, kerekeken gördülő sárkányfigurát húznak végig a település főutcáján„népiesnek tűnő viseletben”. A sárkányhúzókat néhány kreált népviseletű leány kíséri, akik
„sárkányfüvet” osztogatnak. A másik, az iskola sportpályáján felállított színpadon a délutáni
programok között szereplő sárkányhúzó erőverseny.

A sárkánynapon a hajdani folklórelemek új értelemben való felhasználásával találkozunk,miközben a programok egyfajta városi kevert kultúrát tükröznek. A falunap változó színvonalú rendezvényei elsősorban szórakozási, kikapcsolódási lehetőséget kívánnak biztosítani a
2269

A megítélés változásához szükség volt a sárkány figurájának XX. század végi szerepváltozására is,amennyiben a keresztény kultúra gonosz démonikus lénye fokozatosan szimpatikusabb szerepkörbe avanzsált. Mindebben közrejátszott a megnövekedett információáramlás is, amely segítségével
egyre több ember tekinthetett be más kultúrákba, így ismerté vált például a kínai szerencsehozó
sárkány. Mivel a rendezvényen fontos szerepet betöltő papírmasé sárkányt az általános iskola
tanulói készítették el, feltehetően a gyerekirodalom is jelentős hatást gyakorolt, gondoljunk csak a
Süsü sorozatra, vagy a Végtelen történet jóságos sárkányfigurájára.

746

helybeliek és az ide érkező vendégek legszélesebb körének. A fő hangsúly a különféle bemutatókon, koncerteken, együttesek műsorain van. Este mindig valamilyen éppen aktuális, országosan ismert „sztárvendég” fellépése jelenti a fő attrakciót, valamint a tűzijáték és a hajnalig
tartó mulatság. A Sárkány-naphoz kapcsolódó kirakodóvásár, büfék, körhinták, céllövöldék ésökörsütés teszi a környező településről érkezők számára még vonzóbbá a rendezvényt.
Helyi adatgyűjtések szerint az ezredfordulóra a Sárkány-nap ismertsége és látogatottsága
meghaladta a falu többi ünnepe iránti érdeklődést, beleértve a vallási ünnepeket is. Felmerül akérdés, hogy valóban túl tudtak-e lépni a helybeliek a két évszázados megszégyenítésen? A
Sárkány-nap népszerűsége mögött nem áll a lokális társadalom tagjainak hagyományőrző
szándéka, népszerűségét a szórakoztató rendezvények iránti igény eredményezi.
Maga a Sárkány-nap kreált esemény, a mondai hátteret az esemény hitelesítésére, legitimálására, a közkultúrában megjelenő divatelemeket meghonosítására igyekeznek felhasználni aszervezők. Ez a szokás nem tekinthető teljes értékű, önálló teremtői aktusnak, minthogy afolklór nem jelenik meg benne önérvényű esztétikai objektivációs rendszerként. Bár motívumaiban feltűnik a történet, ám egészében nyilvánosan egyetlen alkalommal sem verbalizálódott, nem került felolvasásra vagy eljátszásra a történet egyetlen variánsa sem.2270 2005-ben
már nem rendeztek „sárkányhúzó” erőversenyt, 2006-ban pedig sárkányhúzó fiatalok
hiányában már a reggeli sárkányhúzás is elmaradt, noha az előzetes programtervben mégszerepelt.
A sárkányhúzás történethez meglehetősen eltérően viszonyulnak a falu lakói. Az idősebb
nemzedék, akik még megélték a falucsúfolást, inkább feledtetnék a sárkány-hagyományt. Az
első Sárkány-nap még határozott ellenérzést váltott ki egyesekből. Volt olyan vélemény is,hogy az akkori polgármester egyenesen a Sárkány-napnak „köszönhette” bukását.
A középnemzedék közül sokan nem érzik szégyenteljesnek a történetet, így nem is vált kibelőlük sem szégyent, sem dühöt a felemlegetése. Ők azok, akik közül a falunap szervezői
kikerültek, ők igyekeztek a falu népszerűsítésének eszközévé tenni a sárkánymotívumot.
Ugyanakkor úgy tűnik, hogy az átadás-átvétel folyama megszakadt, mert az általunk megkérdezett csökmői fiatalok jelentős része egyáltalán nem, vagy csak töredékesen ismerte asárkányhúzás történetét. Közülük is legtöbben a történet fiktív voltát hangsúlyozták.
Összességében ezek a lokális tradíciók hivatottak szimbolizálni a közösség egyediségét akörnyező településektől eltérő voltát.
A programok tekintetében a szervezők közösségi ünnepről alkotott ideáljának képe jelenik
meg az eseményben. Mivel a részvétel nem kötelező, a közönség létszáma, a részvétel
aktivitása alapján mutatkozik meg, hogy a szervezők és a helyi társadalom ünneplésről
alkotott képe milyen mértékben esik egybe. Ez a passzív visszajelzés segíti a kreált ünnepekévről évre történő alakítását, a közösségi normákhoz igazítását.
Nem mellékes a környező települések között az egyes ünnepi szokáselemek átvétele sem.
Minden egyediségre törekvés ellenére ezek az alkalmak általános klisék szerint állítódnak
össze, rendezvényi struktúrájuk meglehetősen hasonló. Így meghatározható, hogy a szomszédos települések lakosságának milyen korú és érdeklődésű tagjait vonzzák. Kutatásaim
során a megkérdezett szervezők mindig hangsúlyozták a környező településeken zajló hasonlóünnepek figyelemmel kísérését, indoklásuk szerint azért, hogy ne ütközzenek egymással akörnyék rendezvényei. Ugyanakkor az interjúk mondatfordulataiból hangsúlyosan kiderül,
hogy figyelik a szomszédos települések rendezvényeinek látogatottságát, és azt, hogy honnan,
milyen messziről érkeznek a közönség kívülálló tagjai. Ezek az információk a rendezvény
2270

VAJDA Mária 2006.

747

sikerességének mércéi, amellyel a környező települések hasonló rendezvényeihez hasonlítják
a saját társadalmi ünnepeiket.
Interjúnkban a kérdésekre adott válaszok alapján azt tapasztaltuk, hogy a rendszerváltás óta
konstruált ünnepeket a helyi társadalom tagjainak egy része régebbinek véli a valóságosnál.2271 Régiségük látszatát éppen az adja, hogy a lokális közösség nagy nyilvánosságaelőtt zajló események biztosítják az ünnephez tartozás élményének megélését, és általános
ismertségük révén pedig a lokális identitás kialakulásának lehetőségét. Valamint kívánatos anagy múltú folyamatos identitás, ezért az ünneplés tárgya gyakran a múltra orientál.
Az ünnepeknek rendkívül fontos része a szórakozás. Tartalmuktól függetlenül lehetőséget
nyújtanak a munkaszünetre, a családi kapcsolatok ápolására, a bőséges evés-ivásra, korcsoportoktól függően a mulatozásra, táncra, tehát éppen azokra a tevékenységekre, amelyekre akorábbi, nem kreált ünnepi alkalmakon is sor került. A rendezvények köré szerveződő
szórakozási alkalmak általánosan ismertek és látogatottak, elsősorban a környező települések
fiataljai körében.
Az átalakuló társadalmi, életmódbeli háttér változást eredményez az ünneplés céljában és
formájában, gyakran egyetlen településen belül is a többféle, generációnként eltérő világszemlélet egyidejű jelenléte figyelhető meg. A fogyasztói társadalomban nem tud érvényesülni az ünnep fokozott fogyasztást engedélyező szerepköre, mivel napjainkban az életmódátalakulásának következtében már nem váltják böjtös és vigalmi időszakok egymást, így azünnepre nem a bőséges, hanem a túlfogyasztó, pazarló fogyasztás vált jellemzővé.

Irodalom
ANDOR Csaba
1978Ünnep és kommunikáció, Világosság 1978/8–9. 469–473.
BAUSINGER, Herman
1983
A folklorizmus fogalmához, Ethnographia 440.
BARNA Gábor
2000„Mentális határok – megduplázott világok”, in BALÁZS Géza et al. (szerk.) Folklorisztika 2000-ben. Folklór – Irodalom – Szemiotika. Tanulmányok Voigt Vilmos 60.
születésnapjára II, Budapest, 689–701.
BÁLINT Sándor
1939
Adatok a magyar búcsújárás néprajzához, Ethnographia 198.
BÉRES Csaba–SÜLI-ZAKAR István
1990
Bihar: térbeli hátrányok – társadalmi problémák, Debrecen–BerettyóújfaluBÍRÓ A. Zoltán–TÚROS Endre
1994
Egyház a társadalom szemszögéből, Antropológiai Műhely 5. 1994/2. 73–80.
BOGATIREV, Pjotr– JAKOBSON, Roman
1969
A folklór sajátos alkotásmódja, in Hang–Jel–Vers, Budapest, 329–346.
COHEN, Anthony P.
1995
The Symbolic Construction of Community. Chichester: Norwood (Reprinted 2000.
Routledge)
2271

Például a 2000-ben lezajlott újirázi millenniumi zászlóavatás időpontjára 2005-ben egy kutatás
során véletlenszerűen kiválasztott újirázi lakosokból álló mintán kérdeztem rá. A megkérdezettek
közül senki sem emlékezett azonnal az időpontra, csak hosszas emlékrekonstrukcióval tudták
megközelítőleg meghatározni az idejét, de még így is többen évekkel korábbra tették.

748FEJŐS Zoltán
1996
Kollektív emlékezet és az etnikai identitás megszerkesztése, in Magyarságkutatás 1995–
1996, 125–142.
GUNDA Béla
1989
A rostaforgató asszony, BudapestHERNÁDI Miklós
1985Ünneplő társadalom, Budapest
HESZ Ágnes
2004
Falunap a Somogy megyei Cserénfán, in PÓCS Éva (szerk.) Rítus és ünnep az
ezredfordulón, Budapest 57–70.
KESZEG Vilmos
2004
Az ünneplő Torda. Az ünneplés alkalmai és terei egy kisvárosban, in PÓCS Éva(szerk.), Rítus és ünnep az ezredfordulón, Budapest, 21–42.
SZUHAY Péter
1994
A magyarországi parasztság életmódjának változása 1945-től napjainkig, in Herman
Ottó Múzeum Évkönyve XXXII, 365.
VAJDA Mária
2006„Komádiba, Tótiba, bocskorban jár a liba”. Bosszantó folklórhagyományok, Budapest
VEREBÉLYI Kincső
2004Ünnep, in PÓCS Éva (szerk.) Rítus és ünnep az ezredfordulón, Budapest. 13–20.

749