LÓCZY LAJOS (1849–1920) GEOLÓGUS, FÖLDRAJZTUDÓS
GRÓF SZÉCHENYI BÉLA EMLÉKEZETE1(1919)

A szöveget sajtó alá rendezték a Magyar Tudománytörténeti Intézet munkatársai,
Nemerkényi Antal vezetésével(A tanulmányt eredeti formájában közöljük)

Sárvári és felsővidéki gróf Széchenyi Béla, Ferencnek, a Magyar Nemzeti Múzeum
alapítójának unokája és a nagy Széchenyi Istvánnak, a M. T. Akadémia megalapítójának fia,
1837. február 3-án Pesten az akkori Európa-szállodában, mely most főkapitánysági épület,született. Édesanyja Zeilern Crescence, özvegy Zichy grófné volt, akinek képe a M. T.
Akadémia címerét díszíti. Béla és Ödön, Széchenyi István fiai fiatalságukat Pesten és Cenken
töltötték. Magántanulással végezték a középiskolát és a soproni főgimnáziumban nyertek
bizonyítványt. Pedhorszky József, az irodalmilag és nyelvészileg neves, később Párizsban élt
férfiú volt nevelőjük, Angliából jött nyelvmesterek mellett. Egyetemi tanulmányait Béla gróf
három éven át a jog- és államtudományi karokon Berlinben és Bonnban végezte.
Testedzésben és vitorlázással az 1840–50 évek között magas vízállású Fertő taván s
vadászatokon erősödött meg hatalmas deli termetű, szál férfiúvá, pedig gyermekéveiben
vézna, nyúlánk fiúcska volt.
Béla grófnak halhatatlan nevű édesatyja a politikai élet küzdelmei között és a magyar
nemzet ellankadt közéletét felvillanyozni s nemesíteni akaró, a közgazdaságot ápolni igyekvő
lázas munkássága közben, hű élettársával Crescence grófnéval együtt aligha érkeztek reá,hogy fiaik nevelését vezessék. Az apa is csak véletlen nyilatkozataiban vett tudomást szellemi
képességeikről és tanulmányaik előhaladásáról, rendszeresen nem irányíthatta őket. Amikor
azonban a szabadságharcot megelőző mozgalmas években 1847–48-ban az események felett
kétségbeeső István gróf testileg és lelkileg letört és a döblingi idegbetegséget gyógyító
intézetbe került, melyben 1860. április 8-án önkezével okozott haláláig lakott, az édesanya
vette kezébe gyermekeinek neveltetését. A család ekkor Cenkre vonult, mert az abszolutizmus
idején csak a vidéken volt bizonyos szabadság; a kastélyokat és udvarházakat állandóan
lakták és sűrűn látogatták egymást a szomszédok. Meleg, bizalmas élet volt akkor, mint
minden elnyomatás idején a magyarság közt a vidéken. Jól emlékezem még én is erre. Sajnos,
azonnal visszavonás száll meg bennünket, mihelyt viszonylag jobb sorsunk támad.
1855–57-ben 18–20 éves korában járta Béla gróf a német egyetemeket. Bonnból Angliába,
Franciaországba, Svájcba és Olaszhonba utazott. Élvezte az angol főnemesség
vendégszeretetét és részt vett nagy vadászatain. Első irodalmi zsengéje a skót nyírfajd
vadászatról 1857-ben a ’Lapok a lovászat és vadászat köréből’ 19. számában jelent meg. 1858
tavaszán Károlyi Gyula és Zichy Jenő grófokkal Konstantinápolyba [Isztambul], Szmirnába[Izmir], Athénbe utazott. Nemsokára, még ugyanebben az évben Béla és Ödön grófok adélvidékre indulnak. Belgrád környékét járják be, majd Orsován, Báziáson, Temesváron át
Szeged, Debrecen érintésével közgazdasági körúton voltak. A bornagykereskedés ügye akülföldi kivitel szempontjából foglalkoztatta őket. Ekkor az én szülői házam Ópáloson,
Aradhegyalján, mely egy jóhírű nagyobb szőlőben állott, vendégül látta Széchenyi Bélát;bezzeg akkor sem ő, sem szülőim nem sejtették, hogy 19 év múlva az ott hancurozó 9 éves

fiúcska a nagy Széchenyi István fiával egykor szorosabb viszonyba kerül. Még ugyanebben azévben Béla gróf Angliába utazik, ott atyjának utolsó remekművét, a ’Blick’-et nyomtatja ésúti bőröndjének kettősfenekű burkolatában csempészi át az argus szemmel őrzött határon az
országba és Bécsbe 1859. január 12-én. Az utazási vágy nem hagyja pihenni a tetterős, tanulni
és világot látni vágyó Béla grófot; 1859-ben Spanyolországba, majd ismét Angliába megy.
István gróf halála Döblingben 1860. április 8-án és az olaszországi vereségek támasztotta
reménység idején felszabadulásunk felé, felrázta a nemzetet a türelmes politikai tétlenségből.
A demonstráció, majd pedig a restauráció rövid életű korszaka következett. Országszerte
megnyilatkozott a gyász Széchenyi István elvesztése felett. A Széchenyi-fiúkat szeretet és
lelkesedés vette körül, mindenki atyjuk természetes, Istentől áldott, szellemi örököseit látta
bennük. Részt vettek ők a közgazdasági és közéleti mozgalmakban és Béla grófot 1860-ben a
Sopron vármegyei nyéki kerület egyhangúlag országgyűlési képviselőjévé választotta. Május
hó 23-án beszédet mondott a gróf a képviselőházban. Deák Ferenc felirati javaslatát
támogatta, egyszersmind a vallásfelekezetek egyenjogúságát, különösen a zsidóság
emancipációját sürgette. A rövid életű 1861-i országgyűlés feloszlatása után ismét útra kelt
Skóciába, de a telet már családi ügyek rendezésével Cenken töltötte. Az 1862-i nyáron gróf
Károlyi Gyulával beutazta az észak-amerikai Egyesült-Államokat és Canada déli részeit.
’Amerikai útam, kivonat 1862-i naplómból, gróf Károlyi Gyula útitársamnak ajánlva, Pest,
1863’ címmel kiadott műve különösen Budapest fejlődéséhez szolgált megfigyelésekkel éstanáccsal. Józan ítélőtehetségét bizonyítja, hogy e művében, még inkább pedig leveleiben, az
amerikai szabadságot a magánérdekek túlkapásai között távolról sem látja ideálisnak. (…)
1869-ben ismét algiri oroszlánvadászaton volt és onnét Angolországon keresztül érkezetthaza 1870 elején. Ez az esztendő Béla gróf életének fordulópontját adta. Nagy utazások,vidám kalandos életfolyás, az angol és spanyol főnemesség dédelgető társasága valának
legényéletének kísérői. 1870-ben régebben ismert világszép menyasszonyát, Erdődy Hanna
grófnőt vezette június 22-én oltárhoz. Ideálisan boldog frigyük azonban rövid életű vala, agrófné 1872. október 18-án meghalt.
Mélyen lesújtotta e mérhetetlen csapás az előbb életvidám, legszebb férfiúi virágzásábanlevő grófot. Bánkódás és gyász volt további élete. Utazott légyen bárhol Európában vagyÁzsia belsejében, éjjel-nappal maga mellé állította elvesztett párjának amuletszerűen foglalt
arcképét, mely talizmánként élete végéig kísérte. (…)
Az 1872–75 évi időszak Béla gróf életében a fájdalmas gyötrő gyász ideje volt. Kicsiny
leánykái, Alice és Hanna grófnők, akiknek látása elvesztett életpárjára emlékeztették s fájó
lelki sebét felszaggatták, gyönyörűséget még nem adhattak neki. Minden gondolatát imádott
felesége emléke kötötte le. Ekkor tervezte és létesítette azt a művészi emléket, mely a cenki
kastélytól északkeletnek a Fertőt uraló magas partokig vezető kétszáz éves, 3 km hosszú
hársfasor végén emelkedik. Remek kilátás nyílik e mauzóleumtól a Fertő susogó
nádbozótaira, nagy vízbőség idején a Nezsiderig [Neusiedl am See] csillogó víztükörre, aruszti szőllős dombokra és a beláthatatlan Hanságra. A tervezgetés gyakran vitte a grófot aFertő partjára. A tó ekkor apadóban volt és a szárazzá lett vízszélén kőkorszakbeli szakoleák,
prehisztorikus edénydarabok kerültek napfényre. (…)
Bizonyára az osztrák tudósokkal folytatott tárgyalások közben, különösen a Novara
expedícióval világot járó R. Hochstetter és E. Suess-el való találkozásai következtében
határozta el magát Béla gróf egy nagyobb felfedező utazásra. Nagy boldogsággal töltött elengem 1876-ban a gróf levele, melyben résztvevőül szólított fel közép-ázsiai utazásához.
Miként számos alkalmaztatásaim egyikét sem kerestem soha ajánlkozással, meglepetés volt
nekem ez a felszólítás is, melyet Pulszky Ferencnek, akkori főnökömnek és E. Suess bécsi
professzornak köszönhettem. Minden tétovázás nélkül, semmiféle feltételt nem szabva
mondtam azonnal igent a felszólításra.
Egy álló esztendeig tartott az előkészület az expedícióra, míg 1877. december hó 4-énTriestből [Trieste, Trieszt] útra indulhattunk. Négyen voltunk együtt: grófi vezetőnk, Bálint
Gábor a nyelvész, Kreitner Gusztáv főhadnagy, geográfus és térképező és én a geológus,akinek a természetrajzi, zoológiai és botanikai gyűjtés is feladatul jutott. Műszerekkel,gyűjtőanyaggal jól el voltunk látva. A remélt nagy vadászatokhoz és védelemhez
fegyverekben és lőszerben egész arzenált vittünk magunkkal.
Harmadfélévi távollét után 1880. május hó elején érkezett vissza a hazába expedíciónk.
Lassan jutottunk el Kínába, melynek nyugati részében belsőázsiai vizsgálódásainkat
megkezdtük. Gróf Széchenyi Béla súlyt helyezett arra, hogy India, Szingapore [Szingapúr],
Jáva és Dél-Kína (Hong-kong – Sanghai) [Hongkong, Sanghai] kultivált vidékeit, ahol már
akkor európai viszonyok, gyűjtemények, tudományos intézetek voltak, meglátogassuk és ezen
vidékek természeti viszonyaival is szemlélettel megismerkedhessünk. 1878 végéig együtt éskülön az indiai és a Csendes-óceán körüli félszigetek és szigetségek tájékát jártuk. Legelőbb
Indiát Bombay és Calcutta között utaztuk be.
Calcuttából én 1878 februáriusában a keleti Himaláját látogattam meg és ott Szikkimben[Sikkim] Butan [Bhután] és Tibet határáig jutottam el. Az örökhó és jég régiójáig emelkedtem
és a Föld legmagasabb hegycsúcsait láttam meg Dardzsilingben [Darjeeling] Kőrösi Csoma
Sándor sírjától. Bálint Gábor a tamul és dravida nyelveket tanulmányozta ezen nyelvcsaládok
indiai otthonában, gróf Széchenyi Béla pedig Barodában [Vadodara] és a Nilgherry [Nilgiri]
hegységben nagy vadra cserkészett. Sikerült is egy hatalmas tigrist vadásztrófeumai közé
keríteni.
Azután Szingaporeba hajóztunk, ahonnét Bálint és Kreitner Sanghaiba utaztak; én pedig agróf kiséretében Jávára kerültem, ahol egyedül a közép-jávai Kadu tartománybeli vulkánok
közé mentem, megmászva a még fumarolás, szolfatarás Merapit. Béla gróf ez alatt Jáva délirészében rinoceroszra vadászott. Június elején érkeztünk Hong-kong és Kanton meglátogatása
után Sanghaiba, ahol Bálint és Kreitner türelmetlenül várakoztak reánk. Bálintnak a kínai
nyelv tanulása, Kreitnernek a szi-kia-vej-i hírneves jezsuita obszervatórium tanulmányozása,
helymeghatározási, csillagászati megfigyeléseink előkészítése érdekében volt feladatulkitűzve.
Nagy meglepetés ért bennünket, a grófot és engem, amikor gőzösünk Sanghaiban kikötött sott csak Kreitner fogadott bennünket, mert Bálint a közvetlen előttünk kifutó gőzössel
ugyanazon napon hazavitorlázott. Betegeskedés, honvágy űzte őt haza, de nagy része volt
hazautazásának okai között az osztrák-magyar főkonzulátus tisztviselőjének is, aki abban areménységben, hogy Bálint távozása után őt szerződteti majd a gróf tolmácsul, távozásraösztökélte Bálintot.
Sanghaiból Széchenyi Béla Kreitnerrel Japánba, majd egyedül Pekingbe ment, hogy akínai külügyi tanácstól (cungli-jamen) a Belső-Ázsiába és Tibetbe tervezett utazás engedélyét
kieszközölje. Én pedig hat hétig, kínai bárkán, a Jangcekiang [Jangce] deltáján a Nagycsatornán és Kiangszi [Jiangxi] tartományban a Pojang tavon [Poyangi-tó] végig a fukieni[Fujian] hegyekig utaztam. Megismerhettem déli Kínának szubtropikus vidékeit. Tervem volta dél-kínai vízválasztó hegységen keresztül a tengerre lejutni. Súlyos délvidéki malária űzött
vissza, melyből hamar kigyógyultam a Pojang tóból kiemelkedő Lu-san [Lu Shan] hegység
magaslatain.
1879. december 7-én, egy évvel hazulról való elutazásunk után keltünk útra hárman egy
kínai tolmáccsal és egy kínai szolgával, aki szakácsunk is volt egyúttal, Kína belsejébe.
Kényelmes folyami gőzös vitt fel bennünket a Jangcekiangon 1500 km-re Hankou-ig[Wuhan], a Han [Han] folyó betorkollásába, ahol dereglyére átszállva térképezéseinket és
megfigyeléseinket elkezdtük és megszakítás nélkül Bhamoig [Sinkan], az Irravadi[Irrawaddy] síkságáig 14 hónapig folytattuk.
Széchenyi Béla eredeti terve az volt, hogy Pekingből a Hoang-hónak ordoszbeli nagyészaki kanyarulata felé a Góbi sivatagra irányítja expedícióját. Ott azután a Kuen-lun

[Kunlun] hegyláncai között és a Han-hai pusztaságok déli szegélyén tartunk Khotannak[Hotan] és Kasgárnak [Kashi] keleti Turkesztánba, hogy innen Indiának vagy az orosz
fennhatóság alatt levő nyugati Turkesztánba Bokhara [Buhara] – Szamarkand [Szamarkand]és a Kaukázusnak hazafelé utazzunk.
A turkesztáni zavaros állapotok: Jakub beg alig levert lázadása, Kuldsának [Yining] orosz
megszállása miatt a kínai kormány nem engedte meg a turkesztáni utazást. Tehát csak a Góbi
sivatag Kanszu tartománybeli területére jutottunk el a keleti Kuen-lun hegyláncait (Cin-ling)
Szin-gan-fu [Xining] és Lan-csou [Lanzhou] között átszelve, Szo-csau és Tung-huan-hszien(Sá-csou) oázis-városok voltak sivatagbeli utunk nyugati végpontjai. Innen vissza kellett
térnünk Lan-csou-fuba [Lanzhou], hogy előbb a Kukunor tava felé, majd Szü-csuan [Sichuan]tartományon át Batangnak [Batang] próbálkozzunk Tibetbe, Lhasszáig eljutni. Miután az sem
volt lehetséges, Jünnan [Yunnan] tartományon keresztül Felső-Birmába [Mianmar] léptünk átés Bhamótól az Irravadi gőzösén indultunk 14 havi folytonos felderítő munka után hazafelé.
Földrajzi és geológiai szempontból fölöttébb hasznos volt a Tibetbe való eljutás
próbálgatása, mert alkalmat nyújtott a tibeti felföldet háromfelől, északkelet, kelet és
délkeletről környező magas hegyláncokat keresztül-kasul szelni és a kelet-nyugati,északkelet-délnyugati, valamint az észak-déli irányú hosszú keletázsiai hegyláncok
csomósodását megvilágítani.
Természetrajzi gyűjtéseink is számottevő anyaggal bővültek ezen az úton, melyet
legnagyobb részében európai ember még nem taposott. A tudományos eredmények több
problémát világítottak meg belső Ázsiának geomorfológiai, hidrografiai és geológiai
viszonyairól. Hazaérkezésünk után azonnal hozzáláttunk az utazás tudományos
eredményeinek kidolgozásához; csaknem 20 év telt el, amíg azok foglalatja magyar és német
nyelven megjelent. (…)
Reám hárult tehát az egész munkának szerkesztése, 20 hazai és külföldi munkatárs között afeldolgozandó gyűjtemények kiosztása és kiadványainknak magyar meg német nyelven sajtó
alá rendezése.
E nagy munkát 1899-ben végeztem be. Nagy elégtételemül szolgált gróf Széchenyi Béla
1899. április 28-án kelt következőleg hangzó levele:„Kedves Lóczy Barátom! Most, hogy elvégre, közel húsz év lefolyása után tudományos
munkám német fordításának III. kötete is meg fog jelenni, szükségét érzem, hogy köszönetet
mondjak Önnek lankadatlan tevékenységéért, melyet a munka megjelenése körül kifejtett. Az
oroszlánrész Önt illeti és megelégedéssel tekinthet a közelismerés felé, melyet munkásságaáltal magának kiérdemelt, és melyhez én elég szerencsés voltam a lehetőséget megadni. Mint
tiszteletdíjat idezárok egy kis összeget (500 forint), mely némileg kárpótolni fogja azon
munkára fordított időt, melyet másra fordíthatott volna. Ég áldja és tartsa erőben, egészségben
kedveseivel együtt. Mindezt szívből kívánja barátja: Széchenyi Béla.”Gróf Széchenyi Béla kelet-ázsiai utazásának (1877–80) tudományos eredményei három
kötetben egy térképatlasszal – mely 15-15 topografiai és geológiai térképet és 2 panoramaprofilt tartalmaz – jelent meg magyarul és németül. (…)
A nemzetközi tudományos kritika nagy elismeréssel fogadta az eredményeket. Német,francia, angol, orosz, japán stb. folyóiratok úgy szóltak ezekről, mint amelyek alapvető
ismeretekkel járultak Belső-Ázsia és nyugati Kína geomorfológiai ismeretéhez éskövetkeztetéseikkel hosszú időkig törvényeket fognak adni a tudománynak. Báró F.
Richthofen, berlini professzor, az epochális ’China’ című munka szerzője, aki Kínát 10 évigutazta, úgy szól a Széchenyi-féle expedíció geológiai részéről, mint remekműről: „Amasterpiece of geological work”.2 „Meisterwerk einer geologischen Arbeit”.3
Túlontúl hosszúra terjedne a megemlékezés, hacsak érintőleg is felsorolnám azokat aföldrajzi, földtani-sztratigrafiai és tektonikai eredményeket, melyek az expedícióból
származtak. A belső-ázsiai Han-hai medencének szárazföldi és édesvízi lerakódásokkal való

kitöltése, a lösznek elterjedése, glaciológiai megfigyelések; a devon, karbon rétegeknek bőfossziliák alapján való szintezése; a litorális középtriasz rétegek fölfedezése; a belső-ázsiai
felföld keleti lejtőjén emelkedő magas hegyláncok egymásbafonódása a leginkább
szembetűnő eredmények. (…)
Egyik legszebb elégtétel jutott nekünk osztályrészül munkásságunkért a következő esetben.
1899-ben I. T. Walker tábornok, amikor én 1878 és 1880-ban Indiában jártam, a calcuttai
nagy trigonometriai és topografiai intézet akkori igazgatója – és aki ott nekem igazi atyai
jóindulattal Himalájabeli utazásomhoz a legmesszebbmenő támogatást nyújtotta – egy
térképet küldött Tibetről, melyet az A–K jelzésű (Krisna) benszülött pandita geográfusálruhában akkortájt megtett három éves nagy utazásának eredményeiből szerkesztettek
Calcuttában.
A–K útvonalai eddig szakavatott geográfustól még soha nem látott hosszú területen
nyugatról keletre hálózták be Tibet legmagasabb vidékeit. Három ponton érintette A–K
Széchenyi Béla expedíciójának úti vonalait: Szikkimben, Batang-Tacienlu vidékén és Tunghuan-hszien (Sá-csou) oázisban. Walker tábornok, aki ekkor már nyugalomba vonult,
Londonból nyilvánvalóan azért küldte meg nekem a térképnek példányát, hogy készülő
munkánkhoz annak adatait felhasználhassam.
A térkép első megtekintésére nagy hibát láttam meg benne: Góbi sivatagbeli utazásunk
végpontja, Sá-csou (Tung-huan-hszien) 2 ½ hosszúsági fok távolságban még egyszer rajta
volt a térképen Sa-tu néven. Ez egy még Humboldt, sőt Marco Polo idejéből származó név,
tehát fontossággal biró helyre illik. A térkép térszínrajzából azonnal felismertem, hogy a két
hely azonos és valami szerkesztési hiba következtében helyezték az A–K-tól meglátogatotthelyet megkettőzve olyan távolságra nyugatra a tőlünk is meglátogatott helytől, mint
Budapesttől Pozsony. A Földrajzi Társaság 1884. május 9-én tartott felolvasó ülésén
bemutattam a térképet és megvilágítottam hibáját. Természetesen Walker tábornokkal isazonnal közöltem megjegyzéseimet. Forduló postával érkezett levele, melyben arra kért, nehozzam nyilvánosságra a dolgot, rögtön intézkedik Indiában, hogy nézzenek utána aszerkesztésnek; másnak, mint nekem, nem küldött még a térképből, még a Royal
Geographical Society sem kapott belőle; felette kellemetlen volna, ha kívülről jönne anyilvános rektifikáció. Készséggel teljesítettem öreg barátom kívánságát és elhallgattam a
térkép bírálatát. Nemsokára megjött Walker tábornok újabb levele, melyben beismeri a hibát.
Úgy esett meg az, hogy a térkép szerkesztője – lehet, hogy a pandita nem tökéletes jegyzetei
következtében – a Lhasszától északra tartó útvonal mentén a delejtű elhajlását ellenkező
irányban vette számításba; ez aztán kettős hibával helyezte az út végpontját igazi poziciójától,ugyanattól a helytől nyugatra, melyet mi és A–K pandita is meglátogattunk. Csakhamar
megérkezett a kijavított új kiadás is ’Revized map’ címmel. Az eredeti hibás térképet aligha
látta és bírja kívülem magánember; mind a két térképet a Tudományegyetem Földrajzi
Intézetének ajándékoztam.
Az expedíció nagy munkáján kívül még számos ismeretterjesztő és tudományos értekezés
és könyv is jelent meg gróf Széchenyi Béla kelet-ázsiai tudományos utazásából kifolyólag.
Alig volt a múlt században utazás, mely annyi és olyan sokoldalú ismertetést adott volna
Kelet-Ázsiáról, mint a mienk. Érthető ez, ha latba vetjük, hogy harmadfélév alatt aföldkerekség legszebb vidékeit utaztuk be az Indiai- és Csendes-óceán összeszögellésén, hogya déli szélesség 5. és az északi szélesség 40. foka között az egyenlítőt kétszer átszelve a
trópusi vidékektől addig a szélességig jutottunk el, ahol a tenger minden évben befagy. Láttuk
Kína partjainak monszun szelektől öntözött óceáni klímaterületét, megismerkedtünk Ázsia
legszárazabb sivatagjával, a Góbival. Jártunk a mérhetetlen kiterjedésű Kínai löszvidékeken.
A Kukunor tartomány magas fekvésű pusztáit és nagy, lefolyás nélküli tavát látogattunk meg,
végül pedig a hátsó-indiai félsziget jégárkoronázta hegyóriásait és nagy folyóit vizsgálhattuk.
(…)

Csakhamar megnyilatkozott a közelismerés is. A M. Tud. Akadémia III. osztálya 1880-ban
tiszteletbeli tagjának választotta a grófot, 1883-ban pedig az igazgatótanács tagjává lett. 1896ban a nagyjutalmat itélte oda az Akadémia az Eredmények I. kötetének. A nagyjutalmat
azután Béla gróf egy természettudományi pályakérdés kitűzésére ajánlta fel, melyet Sóbányi
Gyula a Duna-balparti folyók tanulmányozásával4 nyert el. Az 1896. évi millennium
alkalmával a budapesti Tudományegyetem tiszteletbeli bölcsészetdoktorává avatta a grófot. A
Magyarhoni Földtani Társulat tiszteleti tagjává, a Magyar Földrajzi Társaság tiszteleti tagjául,
majd tb. elnökévé választotta. Majd valóságos belső titkos tanácsos és koronaőr lett.
Kreitner Gusztávot a király a vaskoronarend III. osztályú keresztjével tüntette ki.
Nekem a berlini Gesellschaft für Erdkunde 1890-ben a nagy Karl Ritter-féle ezüstérmet
adományozta, 1900-ban pedig a párizsi Institut a Tchihatcheff-díjat juttatta. A Magyar
Tudományos Akadémia a III. kötetben megjelent paleontologiai-sztratigrafiai (külön ismegjelent) munkámat a Marczibányi mellékdíjjal tüntette ki. (…)
Mint a főrendiház tagja, szabadelvű, demokratikus és nacionalista irányban érdeklődött aközügyek iránt. A Földrajzi Társaságnak, a Szabad Lyceumnak lelkes támogatója volt.
Megalapítja Pekár Gyulával és Tisza István gróffal a Julián-egyesületet HorvátSzlavónországba és Bosznia-Hercegovinába elszármazott magyar családok gyermekei
számára. A Magyar Turáni Társaságban mint elnök szerepelt és a török ifjak magyar
iskoláztatását intézte. Gyakran ellátogatott felolvasó üléseinkre és meleg érdeklődéssel kisértetanulmányainkat. Amikor 1915-ben a Magyarhoni Földtani Társulatban E. Suess felett
elmondott emlékbeszédemet neki megküldöttem, erre a következő sorokban reflektált:„Pölöske, 1915. VII/20. Kedves Lóczy Barátom! Fogadd köszönetemet az E. Suess felett
elmondott emlékbeszédednek megküldött szövegéért, nagy érdekkel olvastam mindvégig.
Véletlenül – de engem megható –, hogy f. évi február 3-án, 78. születésem évfordulóján
tartottad azt meg a Magyarhoni Földtani Társulat 65. közgyűlésén. Én is nagy tisztelője
voltam az elhunytnak és sohasem köszönhettem meg eléggé, hogy Téged ajánlott és pedig
melegen a kelet-ázsiai utamra geológus utitársamnak.” (…)
Közkeletű felfogás szerint Széchenyi Béla nem volt nagy ember; ízlése, demokratikus
hajlamai, nemesen ideális életfelfogása távoltartotta őt a politikától; lehetett-e pedig valaki apolitikai pályán kívül állva újabb időben szép hazánkban nagy és híres férfiú? Neve azonban
fenmarad és pedig nemcsak a magyar, hanem a nemzetközi művelődéstörténetben is. Ázsiai
expedíciójának eredményei maradandó becsűek és igazi értékelésük majd csak ezután fog
bekövetkezni.
Belső-Ázsiának,NyugatiKínánakközgazdasági
felvirágoztatása
elmaradhatatlanul a jövő feladata. A sárga faj száz milliói előbb-utóbb a nyugati technikaitudás színvonalára fognak emelkedni, a modern térképezés és rendszeres geológiai
vizsgálódás ideje is eljön. Ekkor azután és utána még sokáig sűrűn fogják felhasználni ésidézni gróf Széchenyi Béla kelet-ázsiai tudományos utazásának eredményeit.

1

Forrás: Lóczy Lajos: Gróf Széchenyi Béla emlékezete. = Földrajzi Közlemények, 1919. 1–
10. füz. pp. 1–14.
2
The Geographical Journal 1894. III. p. 316.
3
Zeitschrift der geographischen Gesellschaft zu Berlin
4
Sóbányi Gyula: A Duna balparti mellékfolyóinak hydrografiája. = Mathematikai és
Természettudományi Közlemények 28 (1906) pp. 239–400.