En tsjekkisk ferd gjennom
det 20. århundre1Med sin beliggenhet i Europas hjerte har få nasjoner merket det
20. århundres stormkast mer direkte enn tsjekkerne. I Böhmen
og Mähren har oppgangstider, tro på demokrati og bugnende
skaperkraft vekslet med nazismens grusomheter, ettpartidiktatur
og den kalde krigens stagnasjon.
Norges ambassadørbolig i Praha rommer alle de dramatiske
hendelsene som på godt og vondt utgjør Tsjekkias – og Europas– moderne historie. Den vakre villaen gjenspeiler også de store
endringene i forbindelsene mellom våre to land etter andre
verdenskrig.
Na Zátorce 20 er et lite stykke Norge i en av Sentral-Europas
mest særpregede villa-enklaver. Vi har laget denne brosjyrenfor å dokumentere bygningens gripende historie. Takk til Terje
B. Englund, som har kartlagt historien og ført den i pennen.
Samtidig ønsker vi å hedre minnet over de to personene som
skapte villaen. Ema og Artur Melichars skjebne må aldri glemmes.
Heller ikke deres tro på verdien av å bygge broer.

Praha, april 2019

Robert Kvile
Norges ambassadør i Tsjekkia

Villaer for nasjonens elite
Bydelen Bubeneč ligger iden nordlige delen av Praha.
Opprinnelig var området
dominert av beitemarker
tilhørende godset Zátorka,
som var avgrenset i nord av
Det kongelige jaktrevir – idag parken Stromovka – og
fra 1863 av jernbanelinjen
til Buštěhrad i sør. Dagårdsdriften opphørte på
1870-tallet, ble landlige
Bubeneč åpnet forboligbygging.
Industrimagnaten Vojtěch
Lanna var først ute med
en staselig nyrenessansevilla, oppført i 1872 langs
Villabygging, Bubeneč 1909
kastanjealleen fra Stromovka
til Lillesiden. Lanna fikk snart
følge av andre ambisiøse tsjekkere. Böhmen stod nå for over 70 prosent av
Østerrike-Ungarns industriproduksjon, og tsjekkisk nasjonalisme var på
fremmarsj. For den hjemlige eliten ble en representativ villa i Bubeneč etsynlig uttrykk ikke bare for personlig suksess, men også for tsjekkernes
stigende betydning i dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn.
Byggevirksomheten skjøt fart fra 1895, da Bubeneč ble innlemmet i
hovedstaden. En detaljert byplan ble utarbeidet og nøye overholdt. Med
ikoniske Bedford Park i London som en tydelig inspirasjon skisserte planenen enklave av monumentale villaer med store hager og med gaten Na
Zátorce som en av aksene. Utallige kastanjetrær understreket den nye
bydelens grønne og idylliske atmosfære.
Da Tsjekkoslovakia oppstod i ruinene av dobbeltmonarkiet i 1918, fikk villaenklaven uoffisiell status som et lite maktsentrum i den nye staten.
Her ble stjernearkitekter som Max Spielmann og Jan Kotěra engasjert forå tegne representasjonsboliger for kullbaroner, banksjefer og fabrikkeiere,en del av dem med jødisk bakgrunn. Sør i enklaven omdannet to av

4

Tsjekkoslovakias fremste billedhuggere en av gatene til en kunstnerkoloni
med villaer inspirert av slavisk mytologi. Den verdensberømte maleren
Alfons Mucha ble så begeistret for Bubeneč at han fikk reist en praktvillasom også fungerte som atelier.
Bubeneč-enklavens spesielle stilling ble endelig bekreftet sommeren
1926. Da flyttet utenriksminister Edvard Beneš og hans kone Hana inn i en
nyrestaurert villa i Na Zátorce 9.
Bygget som i dag er residens for Norges ambassadør i Tsjekkia, ble
ferdigstilt i 1929, og hører blant de siste villaene som ble oppført i Bubeneč.
Dette henger trolig sammen med at tomten i den sørlige enden av enklavenlå i en bratt skråning. I tillegg var den avgrenset av en høy jernbanevoll, dertogene fra Praha til kullbyen Kladno skranglet forbi.
Men samtidig bød beliggenheten omtrent midtveis i Na Zátorce og ienden av sidegaten V Tišině på store muligheter. Tomten var et perfekt
utgangspunkt for en byggherre som hadde ambisjoner om å reise en
staselig representasjonsbolig, og midler til å realisere planene.
Ema og Artur Melichar hadde begge deler.

5Godset Zátorka i 1926

Tsjekkere, tyskere, jøder
Ema Metzlová ble født i Telč, en malerisk småby omtrent midtveis mellom
Praha og Wien, i 1887. Kongeriket Böhmen var på dette tidspunktet
en flernasjonal stat, akkurat som dobbeltmonarkiet det var en del
av. Rivaliseringen mellom de to største folkegruppene – syv millioner
tsjekkere og tre millioner tyskere – var stigende.
Språkspørsmålet var særlig betent. Tsjekkerne hadde i andre halvdel
av 1800-tallet etablert seg som en moderne nasjon, med en økonomisk,
politisk og intellektuell elite. De var stadig mer forbitret over at deresslaviske morsmål ikke var offisielt likestilt med tysk.
Böhmen og Mährens 120 000 jøder stod midt imellom. I praksis var de ofte
tospråklige, men siden mange jøder drev handel og næringsvirksomhet
og ellers hadde utstrakt kontakt med andre deler av dobbeltmonarkiet,
oppgav de vanligvis tysk som sitt hovedspråk. Dette gjaldt spesielt den
jødiske befolkningen i kongerikets større byer.
I familien Metzl i Telč var situasjonen imidlertid motsatt. Garveri-eieren
Moritz Metzl, hans kone Karolina og deres seks barn snakket tsjekkisk
både seg imellom og utenfor hjemmet. Slektninger skulle senere fortelleat Ema – «Metzl-familiens lyse hode» – og hennes tre år yngre søster Olgavar fullstendig assimilerte i sine tsjekkiske omgivelser.
Hos Arthur Melcher, født i en jødisk familie i Kolín øst for Praha i 1878,
var ønsket om assimilering helt tydelig. På myndighetsdagen endret
han navnet til tsjekkiske Artur Melichar, og erklærte seg offisielt som
konfesjonsløs. Mens deler av Böhmens jødiske intellektuelle rundtårhundreskiftet ble fenget av Theodor HerzIs sionisme, ivret Artur oghans liberale venner i Den tsjekko-jødiske bevegelsen for tilnærming med
kongerikets slaviske flertall.
Selv foretok han et klart valg da han høsten 1900 flyttet til Praha for å
studere. Unge menn i datidens Böhmen med ambisjoner om å bli jurister
studerte vanligvis ved den tyske delen av Karl Ferdinand-universitetet,men Artur skrev seg inn ved universitetets tsjekkiske del.
Ema Metzlová og Artur Melichar giftet seg i 1908, det samme året som
Artur avla juridisk embetseksamen. Sukker skulle spille en sentral rolle ideres samliv.

6

7

Telč rundt 1890

En klassereise i sukker
Böhmen hadde mot slutten av 1800-tallet seilt opp blant Europas fremste
produsenter av «det hvite gull». Arturs fødeby Kolín var et sentrum idet tsjekkiske industrieventyret. Et mildt klima og leirholdig jordsmonn
gjorde det langstrakte åkerlandet langs Elben svært egnet for dyrking av
sukkerroer.
Det var i Ratboř utenfor Kolín at kjemikeren Bernard Mandelík i 1880
etablerte sitt første raffineri. Takket være Mandelíks tekniske kompetanseog forretningstalent skulle sukkerfabrikken i Ratboř gjennom de nestetiårene vokse til å bli et av Böhmens mest innbringende industriforetak.
Artur og Ema Melichar var nært knyttet til Mandelík-slekten både gjennom
arbeid og familie.
Allerede ved århundreskiftet
ble Artur kjent med tre år
eldre Robert Mandelík,
Bernards eldste sønn og
etterfølger som sjef for
raffineriet i Ratboř, da de
begge var aktive i Den tsjekkojødiske bevegelsen i Kolín.
Deres progressive holdninger
la grunnlaget for et livslangt
samarbeid, der Artur fyller
rollen som det ekspanderende
Mandelík-konsernets juridiskerådgiver.

Artur og Ema Melichar i 1908

I 1909 ble det også knyttet
familiebånd. Ota Mandelík,
Roberts yngre bror, gifterseg med Olga Metzlová, Ema
Melicharovás yngre søster.
Ema hadde samme året mistet
et barn rett etter fødselen.
Med tiden skulle niesen Hana
Mandelíková, født i 1912,
nesten bli som en datterfor henne.

8Emas førerkort, 1931

Disponent Artur Melichar, 1920-årene

Etableringen av Tsjekkoslovakia i 1918 innvarslet gode tider for ekteparet
Melichar. Ema og Artur bor nå i en bygård ved Palacký-broen i sentrum
av hovedstaden. Artur er disponent og medeier i et selskap som handler
i metaller. Det er økonomiske oppgangstider, og Artur foretar jevnlige
handelsreiser til Vest-Europa. Allerede i 1920 kan han koste på Ema og seg
selv et sanatorieopphold i Sveits. Noen år senere får Artur det første av
flere oppdrag som styremedlem i diverse selskaper som Mandelík-familien
kontrollerer.
Et av disse vervene blir avgjørende for ekteparet Melichars sosiale
oppsving. I 1924 utnevnes Artur til juridisk rådgiver for Foreningenav tsjekkoslovakiske sukkerraffinerier. I realiteten var dette enlobbyorganisasjon styrt av Robert Mandelík og andre sukkerprodusenter,som gjennom kartellvirksomhet og gode forbindelser til myndighetene
sikret stabile priser. Her var det enorme summer involvert. Tsjekkoslovakia
var i 1926 rangert som Europas nest største sukkerprodusent. Sukker stodalene for over tolv prosent av landets samlede eksportinntekter.
Ved andre halvdel av 1920-årene har Ema og Artur definitivt tatt steget inn
i Tsjekkoslovakias overklasse.

9

Artur er blitt medlem i Automobilforbundet og i Herreklubben, en forening
forbeholdt velstående næringslivsfolk. Ema titulerer seg offisielt som«hustru til disponent» og deltar med liv og lyst i kulturlivet, men bistår ogsåArtur i hans aktiviteter som investor. Ekteparet Melichars sosiale statussementeres i 1926. Den nye 500-kroneseddelen som blir utstedt dette året,er undertegnet av Robert Mandelík, nyvalgt medlem av Sentralbankens
styre og Arturs venn og nærmeste forretningsforbindelse.

Dobbeltbryllup i familien Mandelík, Praha 1908. I bakre rekke fra venstre Artur, Ema og Bernard
Mandelík. I første rekke fra venstre Emas mor Karolina, Ota Mandelík og Olga Metzlová.

10

11

Ema og Arturs klassereise sier mye om den relativt liberale atmosfæren imellomkrigstidens Tsjekkoslovakia. Anti-semittisme var riktignok fortsatten realitet i deler av befolkningen, men den politiske og økonomiske eliten
respekterte idealene som landets første president Tomáš G. Masaryk
knesatte ved etableringen i 1918:
Nasjonal identitet var ikke knyttet til etnisk tilhørighet, men til troskap til
republikken Tsjekkoslovakia og dens demokratiske og sekulære idealer.
Masaryk selv var av slovakisk-tysk herkomst, Ema og Artur hadde jødisk
bakgrunn. Alle var like gode tsjekkoslovaker.

En hyldest til Masaryk i jernbetong
På sitt møte den 20. juli 1928 vedtok byrådet i Praha å selge denubebygde tomten på litt over to mål i Na Zátorce 20 til Ema Melicharová.
Salgssummen er ikke nærmere angitt.

12

At Arturs navn er utelatt både i salgspapirene og i alle senere dokumenter, varsannsynligvis en ren sikkerhetsforanstaltning. Dersom hans mangslungne
forretningsaktiviteter av en eller annen grunn skulle gå skeis, var det ingen tingsom kunne ta fra dem villaen som ekteparet hadde satt hele sin formue i.
Byggetillatelsen oppgir at huset som skal reises, har en grunnflate på
252 kvadratmeter og består av to etasjer og et høyt loft. Fasaden vender
mot nord, mens en veranda med trapp leder ned til den store hagen på
sørsiden. Siden Ema og Artur var moderne mennesker som interesserte
seg for automobilisme, var det satt av plass i kjelleretasjen på vestsiden
til en garasje. Her var det også en mindre leilighet for husholdersken.

13Oppdraget med å oppføre villaen gikk til byggefirmaet Matěj Blecha,
som allerede hadde ferdigstilt flere residenser i Bubeneč. Firmaet
samarbeidet med Tsjekkoslovakias ledende arkitekter, men trolig er det
den daværende innehaveren Josef Blecha, som også var arkitekt, som selv
tegnet ekteparet Melichars villa.
Tegningene som Blecha utarbeidet, viser en elegant, nyklassisistisk
bygning. Valg av stilretning var neppe noen tilfeldighet. Ekteparet Melichar
ville demonstrere sin hengivenhet til Tsjekkoslovakia.
Etter etableringen i 1918 hadde den unge nasjonen behov for utallige
bygninger til statlige institusjoner, universiteter, domstoler og banker.
Her ble nyklassisisme raskt det offisielle Tsjekkoslovakias dominerende
stil.
De rene linjene var tidløse og harmonerte med sine omgivelser, men
markerte samtidig et brudd med tiden under Østerrike-Ungarn. Betoningen
av det symmetriske hentet inspirasjon fra antikken, men byggematerialet

14var moderne jernbetong. Nyklassisismen var elegant og monumental,
uten å være pompøs eller prangende, akkurat som landsfaderen Tomáš
G. Masaryk. Presidenten angav selv tonen da han i 1920 satte en av
nyklassisismens fremste disipler, den slovenske arkitekten Jože Plečnik, tilå modernisere Borgen i Praha.
Josef Blecha hadde nettopp fullført arbeidet med maleren Alfons Muchas
storslagne residens rett over veien da firmaet hans sommeren 1928
begynte å bygge Ema og Arturs villa. Arbeidet gikk oppsiktsvekkende raskt
unna. Allerede ved utgangen av februar 1929 fastslo inspektører fra Prahas
bygningsetat at bygget var ferdig. Sentralfyr var installert, strøm, gass,
kloakk, vann og telefon var tilkoblet.
En måned senere mottok huseierne beskjed om at de kunne flytte inn.
Den nybygde villaen i Na Zátorce 20 var godkjent som hus nummer
620 i bydelen Bubeneč. Det formelle punktum for byggeprosessen er datert
2. mai 1929, da villaen ble skrevet inn i eiendomsregisteret.
Det er tydelig at Ema og Artur hadde tiltenkt villaen representasjonsoppgaver. Det første som møter gjester, er en monumental hall, der veggene
er kledt i mørkt eikepanel for å understreke vertskapets eksklusive stil.
Symmetrisk rundt hallen hadde arkitekten plassert tre salonger. I en av
dem stod et flygel, i den andre var det et karnapp med utsikt til den vakre
hagen, og det tredje ble anvendt til større middager.
Andre etasje brukte ekteparet som sin private leilighet. Hit ledet en
imponerende trapp, også den utført i mørk eik, fra hallen. Også utvendig
gjorde villaen et solid inntrykk. Det nyklassisistiske bygget harmonertebåde med villaen over gaten og med det hollandskinspirerte nabohuset i
rød teglstein som entreprenøren Lumír Kapsa nettopp hadde flyttet inn i.
Ekteparet Melichar skulle få i alt elleve år i sin romslige Bubeneč-villa.
Begge var lidenskapelig opptatt av kunst og kultur, og arrangerte jevnlig
sammenkomster der Tsjekkoslovakias fremste malere, litterater og
musikere deltok.

15

Ema elsket musikk, hun spilte selv piano, og brukte betydelige midler på å
støtte unge talenter. Den lovende pianisten og komponisten František Pollak
var en av dem som kunne fullføre sin musikkutdannelse med hennes hjelp.
Artur brukte mye tid på brukskunst. I løpet av 1930-årene bygget han opp en
omfattende samling krystallvaser, håndlaget i Böhmen tidlig på 1800-tallet.
Det gjestfrie paret i Na Zátorce 20 var uten tvil en del av Tsjekkoslovakias
kulturelite.

Das Reichsprotektorat Böhmen und Mähren
Ema og Artur var ikke opptatt av politikk, men høsten 1938 må de likevel
ha registrert den skremmende utviklingen i Sentral-Europa. I september
dolker Storbritannia og Frankrike president Edvard Beneš i ryggen ved
å undertegne München-avtalen. Tsjekkoslovakia blir presset til å avstå
Sudetområdet til Hitler-Tysland. I de neste ukene flykter 130 000 tsjekkere,
jøder og tyske anti-nazister til Praha og andre tsjekkiske byer.
Under novemberpogromene – hånlig omtalt av nazistene som«krystallnatten» – ble synagoger stukket i brann i Liberec, Marienbad
og et titall andre byer i det avståtte Sudetlandet. Jødiske forretninger
og boliger vandaliseres i massivt omfang, flyktningstrømmen blir enda
sterkere.
Så forplantet raseforfølgelsen seg til det som er igjen av Tsjekkoslovakia.
Advokatforeningen og idrettsforbundet Sokol ekskluderer sine jødiske
medlemmer. Regjeringen Beran, som ble innsatt etter München-sviket,
vedtar «preventivt» å sparke alle statsansatte av jødisk herkomst. I
mars 1939 var katastrofen fullendt. Nazi-Tyskland invaderte landet og

Helga Weiss, 14 år: Deportasjon til Theresienstadt 194216

omdøpte det til Riksprotektoratet Böhmen og Mähren. Adolf Hitler feiret
okkupasjonen med en gallamiddag på Borgen i Praha.
Det er uvisst om Ema og Artur prøvde å komme seg ut av Protektoratet.
Kanskje var deres tsjekkoslovakiske identitet så sterk at de lenge følte
seg trygge. Kanskje prøvde de å flykte, men reagerte da det var for sent.
Uansett var Ema og Artur ikke blant de 30 000 tsjekkiske jødene som reddet
seg ut av Protektoratet i tide.
I august 1940 ble ekteparet Melichar tvunget til å overdra villaen til
Auswanderungsfond für Böhmen und Mähren. Fondet var opprettet ethalvt år tidligere for å gi nazistenes ran av jødisk eiendom et skinn av
legitimitet. Ema og Artur ble flyttet til en leilighet i en bygård og fortalt
at de ville motta oppgjør for villaen så snart de hadde fått tillatelsetil å utvandre. Det var et grotesk bedrag. I oktober 1941 ble ekteparetdeportert til ghettoen i polske Łódź i en av de aller første transportenesom gikk fra Böhmen.

17

Den strengt bevoktede Łódź-ghettoen bestod av over hundre fabrikker
og verksteder der de jødiske fangene produserte utstyr til det tyske

krigsmaskineriet. Artur er nå 63 år gammel, Ema 54 år. Ekteparet fra
Praha blir internert i en bygning for eldre fanger. Her holder de seg i live inesten ett år. Høsten 1942 innleder tyskerne massetransport av fanger til
masseutryddelsesleiren Chelmno, der mobile gasskamre var tatt i bruk.
Ema blir valgt ut til transporten, offisielt for å arbeide i Tyskland, Artur er
for gammel.
								Ema ble myrdet dagen etter at hun ankom, sannsynligvis 12. september
1942. Sammen med et femtitall jødiske kvinner ble hun kvalt med kullos
i en forseglet varebil som kjørte fra Chelmno til klargjorte massegraver
i skogen. Artur står oppført i Lódž-ghettoens fangekartotek som død av
hjertesvikt 8. mai året etter.
Villaen deres skulle ikke stå tom lenge. Allerede høsten 1940 flyttet
Protektoratets ledende embetsmenn og toppfolk fra Gestapo og
Sicherheitsdienst inn i boligene til enklavens deporterte jøder.

Joseph Goebbels på besøk i Na Zátorce 9, november 1940

18

Landsvisepresident Leo Schubert overtar Ema og Arturs villa. Den 55
år gamle sudettyskeren hadde bak seg en lang karriere som ordfører i
Nord-Mähren, og var tildelt både NSDAPs hedersmedalje og SS-graden
Standartenführer.
Schuberts nabo rett over gaten, som nå var omdøpt til Yorck Strasse til ærefor en prøyssisk hærfører, var en annen sudettysker, Karl Hermann Frank.
Den tidligere bokhandleren fra Karlsbad ledet hele sikkerhetsapparatet
i Protektoratet, og hadde konfiskert villaen til bankdirektør Max Kantor.
Lenger vest i Bubeneč var den jødiske Petschek-familiens praktvillaomgjort til kommandantbolig for general Rudolf Toussaint, sjef for hele den
tyske okkupasjonshæren i Böhmen.
Like etter nyttår i 1942 ble Schubert uventet avsatt og kastet ut av villaen.
Den offisielle forklaringen var at han hadde beriket seg personlig med
eiendeler tilhørende deporterte jøder. Antagelig hadde sudettyskeren solgt
unna Emas og Arturs verdigjenstander i et slikt omfang at det hadde vakt
oppsikt selv i nazi-kretser.
Schubert ble etterfulgt av Horst Naudé. Juristen fra Berlin hadde i det
foregående året vært en betrodd medarbeider til Reinhard Heydrich,riksprotektor i Böhmen og Mähren og en av Holocausts hovedarkitekter.
Som et uttrykk for Naudés betydning ble Das Land Böhmen nå offisielt
oppført som eier av villaen.
Fungerende landspresident Naudé ble boende i Emas og Arturs
hus helt til mai 1945, da han flyktet vestover sammen med de tyske
okkupasjonsstyrkene. Etter to år i amerikansk fangenskap var han en fri
mann. Leo Schubert gikk etter krigen i skjul i Østerrike, men fra 1949 levdeogså han i Vest-Tyskland. Ingen av dem ble noen sinne stilt rettslig til ansvar
for medvirkning til mordet på 77 297 tsjekkiske jøder.

I folkedemokratiets tjeneste

19

I mars 1945 reiser president Beneš fra sitt eksil i Storbritannia til
Moskva for å møte Klement Gottwald. Formannen for Tsjekkoslovakias
kommunistparti har tilbragt krigsårene i den sovjetiske hovedstaden.
Med Stalins støtte legger han nå frem en handlingsplan for
nasjonalfronten – samlingsregjeringen som skal overta makten i
Tsjekkoslovakia så snart de tyske okkupasjonsstyrkene er beseiret.

Gottwalds utkast til regjeringsprogram blir vedtatt med ørsmå endringer og
deretter offentliggjort i befridde Košice i april. Hovedpunktene innebærer
radikale endringer: Nasjonalisering av alle store banker og bedrifter, forbud
mot enkelte politiske partier, begrensning av antallet godkjente partier,kommunister i nøkkelstillinger i den nye regjeringen og kommunistene som
største parti i den midlertidige Nasjonalforsamlingen.
Košice-programmet skulle bli kommunistenes viktigste verktøyfor å innføre fire tiår med «folkedemokrati» – ettpartidiktatur – i
Tsjekkoslovakia. Mannen som ble utnevnt til regjeringssjef og dermed
frontfigur i demonteringen av demokratiet, var landets mangeårige
ambassadør i Sovjetunionen, Zdeněk Fierlinger.
I juli 1945, knappe to måneder etter frigjøringen, flytter statsminister
Fierlinger inn i Ema og Artur Melichars villa.
På dette tidspunktet begynte det uhyrlige omfanget av Holocaust
å bli kjent, men det forelå ennå ingen bekreftede opplysninger om
ekteparet Melichars skjebne. Emas yngre søster Olga hadde overlevd
krigen i USA, og var den formelle arvingen. Likevel var det ikke Olga og
hennes familie som i august 1945 overtok eierskapet av huset, men den
tsjekkoslovakiske stat.
Villaen i Na Zátorce 20 ble en del av krigsoppgjøret. Som en reaksjon mot
at mange sudettyskere i årene før krigen lot seg bruke av Hitler-Tysklandtil å knuse Tsjekkoslovakia, utstedte president Beneš i mai 1945 et dekretder eiendom tilhørende «tyskere, ungarere, forrædere og landssvikere»ble konfiskert. Dette omfattet også Emas og Arturs villa. Indirekte
anerkjente dermed tsjekkoslovakiske myndigheter Auswanderungsfondets
konfiskasjon i 1940 som legitim, og Das Land Böhmen som villaens
rettmessige eiere.
Samme fremgangsmåte ble benyttet også i andre bygninger i Bubeneč
som tyskerne i 1940 stjal fra jøder som enten hadde flyktet eller senere bledeportert.
Banksjef Poppers prangende palass ble i 1945 gitt til Sovjetunionen
som landets nye ambassade i Tsjekkoslovakia. Året etter flyttet
kommunistpartiets nyvalgte generalsekretær Rudolf Slánský inn i villaen
til Holocaust-offeret Vilemína Altschul Bondy. Generalsekretæren fikk
kortvarig glede av den flotte boligen nederst i Na Zátorce. I 1952 ble
Slánský, som selv mistet foreldre og brødre i Holocaust, dømt til døden som
en «sionistisk og borgerlig, nasjonalistisk forræder» og henrettet.

20

Zdeněk Fierlinger og Josef Stalin, 1945Zdeněk Fierlinger ble boende i ekteparet Melichars villa sammen med
sin franskfødte kone Olga Theresie Favre i hele 19 år. Det siste tiåret var
han president i Tsjekkoslovakias nasjonalforsamling.
I mellomkrigstiden hadde Fierlinger gjort en strålende karriere i
Tsjekkoslovakias utenrikstjeneste, og han ble regnet som en av Edvard
Beneš’ ytterst få fortrolige venner. Presidentens personlige tillit var ogsåutslagsgivende for at han fikk jobben som sjef for Košice-regjeringen i1945. Den tilliten sviktet Fierlinger ettertrykkelig. I maktkampen mellom
presidenten og kommunistene frem til Praha-kuppet i februar 1948 valgte
Fierlinger alltid kommunistenes side.

21

Selv ikke da hans venn Jan Masaryk to uker etter kuppet ble funnet dødpå brolegningen utenfor Czernin-palasset, endret Fierlinger kurs. I de

neste månedene spilte han en avgjørende rolle for at hans moderparti,
Tsjekkoslovakias sosialdemokratiske parti, ble slått sammen med
kommunistpartiet. I praksis innebar det likvidering av landets eldste,
demokratiske parti.
Marie Jana Korbel, senere kjent som Madeleine Albright, skrev etter at
hun emigrerte til USA sin hovedoppgave i statsvitenskap om nettopp
Zdeněk Fierlinger. Hennes dom er nådeløs: Han var det demokratiske
Tsjekkoslovakias svar på Vidkun Quisling.

Kongeriket Norge flytter inn
Sommeren 1964 går Fierlinger av med pensjon og flytter ut av
tjenesteboligen i Na Zátorce 20. Det ble da besluttet å overføre villaen til
Administrasjonen for diplomatiske tjenester, som fikk ordre om å leie ut
bygningen til en ambassadør på residensjakt. Det var kanskje ikke helt
tilfeldig at valget falt på et land som noen år tidligere hadde stengt sin
ambassade i Praha: Kongeriket Norge.
Da Norge etablerte sin første legasjon i Praha i 1945, befant forbindelsene
mellom de to landene seg fremdeles i en romantisk fase. Felles erfaringer
med nazi-tysk okkupasjon og regjeringer både i Praha og Oslo som ønsket
å bygge broer mellom øst og vest, hadde dannet grunnlaget for et lovende
samarbeid. Bjørnstjerne Bjørnsons innsats for slovakene ved århundreskiftet
ble markert med en offisiell vennskapsdag som ble feiret i begge land.
Kommunistenes maktovertagelse i 1948 og Einar Gerhardsens
overraskende krasse kritikk av Praha-kuppet satte en brå stopper for degode forbindelsene. I de neste årene ble over 300 politiske flyktninger fra
Tsjekkoslovakia tatt imot i Norge, før jernteppet definitivt delte Europa i
to. På 1950-tallet solgte Škodaer og JAWA-motorsykler godt i Norge, men
etter hvert som den kalde krigen ble stadig kaldere, sank de politiske
forbindelsene ned til frysepunktet.
I 1957 beskyldte partiavisen Rudé Právo arkivaren ved Norges legasjon i
Praha for å være føringsoffiser for en tsjekkisk fjernsynsjournalist som
var tiltalt for spionasje. Journalisten ble senere dømt til 25 års fengsel
for etterretningsvirksomhet til fordel for USA og «et annet NATO-land».
Det samme året avslørte Overvåkingspolitiet at kommunistregimets
etterretningstjeneste, StB, drev omfattende spionasjeaktivitet i Norge.

22

Ved utgangen av 1958 hadde norske myndigheter fått nok. Legasjonen
i Praha ble nedlagt og ansvaret for de diplomatiske forbindelsene til
Tsjekkoslovakia overført til legasjonen i Wien. Offisielt fremholdt norske
myndigheter at nedleggelsen ble gjort av «innsparingshensyn», men
tsjekkoslovakene oppfattet reaksjonen akkurat slik den var ment – som en
diplomatisk nesestyver.
Det skulle gå hele syv år før Norge besluttet å gjenåpne ambassadeni Praha. At tsjekkoslovakiske myndigheter straks tilbød den svært
fasjonable villaen i Na Zátorce som ny bolig for landets Praha-ambassadør,
kunne tolkes som et ønske om å legge fortidens overtramp bak seg.
Kommunistregimet hadde begynt en forsiktig liberalisering, der tilnærming
til Vesten var et av elementene.
Egil Ulstein var Norges første ambassadør som fikk ekteparet Melichars
villa som sin embetsbolig. Som resten av Praha bar bygningen på dette
tidspunktet preg av et visst forfall. Før den tidligere krigsflyveren flyttet
inn i april 1966, fikk bygningen derfor en kjapp oppussing. Deretter ble
møbler kjøpt inn fra Forum i Oslo og fraktet til Praha sammen med
malerier, raderinger og byster. Resultatet ble en særdeles vakker og
representativ residens, med gjennomført design og utsøkt beliggenhet.

23

Praha-våren vakte store håpSitt potensial som møtested fikk residensen utnyttet bare i begrenset
grad. Etter at sovjetiske stridsvogner knuste Praha-våren i 1968, blealle tilnærmingsforsøk til Vesten skrinlagt. Aktivitetene i residensen
gjenspeilte i de to neste tiårene det svært lite hjertelige forholdet
mellom Tsjekkoslovakia og Norge. Den sosiale aktiviteten var lav og
dominert av mottagelser for folk fra Utenriksministeriet og medlemmer
av det diplomatiske korps, samt en og annen middag for kolleger fra
vennligsinnede ambassader.
Den mest minneverdige hendelsen i residensen fra Husák-regimets«normalisering» var en gasseksplosjon i kjelleretasjen midt på 1970-tallet.
Parketten i første etasje fikk stedvis en hard medfart, men eksplosjonen
førte ikke til varige skader. Ellers var Kladno-togene som skranglet forbi på
jernbanevollen bak hagen to ganger i timen, den klareste påminnelsen om
at tiden ikke stod helt stille i Bubeneč-enklaven.

Et møtested i Emas og Arturs ånd
Fløyelsrevolusjonen i 1989 innledet tsjekkernes møysommelige
reparasjoner av skadene etter 40 års totalitært styre. En prioritert

Endelig demokrati. Fløyelsrevolusjonen, Praha 198924

oppgave var å gi eiendom som kommunistregimet hadde konfiskert fra
privatpersoner, tilbake til de opprinnelige eierne. For ekteparet Melichars
villa var det etterkommerne etter Emas søster Olga som kom i betraktning.
Høsten 1940 hadde Olga og hennes mann Ota Mandelík på mirakuløst vis
kommet seg ut av Protektoratet. De tilbragte krigen i USA, der også parets
datter Hana befant seg. Først da de vendte tilbake til hjemlandet etter
frigjøringen, mottok de meldingen om Emas og Arturs fryktelige skjebne.
Også to av Olgas fire brødre og alle deres familiemedlemmer ble myrdet
under Holocaust.
En av få personer med bånd til villaen i Na Zátorce 20 som overlevde, var
Emas tidligere pianostudent František Pollak. Han emigrerte i 1936 til
Palestina. Her skulle han under navnet Frank Pelleg med tiden bli en av
Israels fremste tolkere av Johann Sebastian Bach. Pelleg gjorde også en
betydelig innsats i den nye staten som dirigent og musikkpedagog.
Olga og hennes nærmeste innså raskt at utviklingen i Tsjekkoslovakia etter
frigjøringen bar galt av sted. Mandelík-familien hadde ikke bare blitt fratattsine sukkerfabrikker og private eiendommer. Sommeren 1945 giftet Emas
niese Hana seg med president Edvard Beneš’ nevø Václav, og familien falt
definitivt i politisk unåde hos de nye makthaverne.
Da demokratiet ble endelig utmanøvrert tre år senere, emigrerte de til USA
for andre gang. Emas flygel var en av de få eiendelene de fikk med seg ut
av Tsjekkoslovakia. Deretter valgte de å se fremover. I likhet med så mange
andre familier som hadde mistet slektninger i Holocaust, fant de minnene
altfor traumatiske til å snakke om dem.
Olga skulle ikke få oppleve kommunistregimets fall, men det gjorde hennes
datter, Hana. Allerede høsten 1991 avsa byretten i Praha 6 en dom der Ema
Melicharovás niese tilkjennes det hele og fulle eierskapet til villaen i Na
Zátorce 20. På rekordtid hadde det demokratiske Tsjekkoslovakia rettet
opp uretten fra 1945.
Norges ambassadører skulle i de neste 14 årene være leietagere hos Hana
Benešová. I denne perioden ble det gjennomført omfattende vedlikehold av
residensen, både utvendig og innvending. Kong Harald og Dronning Sonja
kunne personlig ta det stilfulle interiøret i øyesyn under sitt statsbesøk i
Tsjekkia våren 1997.

25

I 2005 besluttet Hana Benešovás døtre, Nina Hajda og Eva Hanhardt, åselge villaen til kongeriket Norge.

26

27

28

29

30

31

32

33

Det er i dag Statsbygg som eier og forvalter bygningen. I gulvareal
hører embetsboligen i Praha ikke blant de aller største i den norske
utenrikstjenesten, men i historie er den blant de rikeste. Også omgivelsene
er særegne. Villa-enklaven i Bubeneč teller i dag omtrent hundre bygninger
og utgjør et av Sentral-Europas mest helthetlige og best bevarte utvalg av
monumentale residenser fra årene 1870 til 1930.
Siste kapittel i embetsboligens historie ble skrevet i mai 2019.
Nøyaktig 90 år etter at Ema Melicharová formelt ble registrert som eier,installerte ambassaden to snublestener utenfor villaen i Na Zátorce 20.
Stenene er et minne om bygningens opprinnelige eiere og deres tragiskeskjebne. Samtidig er de en bekreftelse på Norges respekt for Emas og
Arturs intensjoner. Også i fremtiden vil villaen tjene som et møtested derkultur, musikk og sosialt samvær bygger broer.

Takk til Daniel Baránek, Susan H. Brock, Øystein Braathen, Radim Dvorský,Petr Dvořáček, Nina Hajda, Eva Hanhardt, Ladislav Jouza, Jaroslava Kučerová,
Gunnar H. Lindeman, Zdeněk Lukeš, Hana Pokorná, Radana Rutová, Monika Sedláková,
Adam Sitarek, International Tracing Service, Jødisk museum i Praha, Nasjonalarkiveti Praha, Parlamentsarkivet i Praha, Regionmuseet i Kolín, Riksarkivet i Oslo,
Sentrum for jødiske studier, Universitetet i ŁodźFoto: Byarkivet i Praha 6, ČTK, Familien Mandelík, Tomaš Krist, Nasjonalarkivet i Praha,
Reddit, Jiři Staněk, Eva Beate Strømsted, Telč museum

34Norske ambassadører i Na Zátorce 20:
Egil Ulstein 1966 – 1969
Thor Brodtkorb 1970 – 1973
Torfinn Oftedal 1973 – 1975
Henrik Andreas Broch 1975 – 1976
Olav Lydvo 1977 – 1980
Georg Krane 1980 – 1988
Knut Elias Taraldset 1988 – 1993
John Egil Grieg 1993 – 1996
Mette Kongshem 1996 – 1999
Lasse Seim 1999 – 2004
Peter Nicolay Ræder 2004 – 2009
Jens Eikaas 2009 – 2014
Siri Ellen Sletner 2014 – 2018
Robert Kvile 2018 –