Ivan Martinac (1938-2005) jedan je od najvećih i najosebujnijih autora hrvatskog alternativnog filma.
Istodobno, Martinac je desetljećima bio čuvana tajna svog rodnog grada -Splita.
U Splitu, Martinac je bio svojevrsni selebriti. Puno je snimao i objavljivao, bio javno prisutan kao
pedagog, imao je sljedbenike i čitavu školu koju je oformio. No, izvan Splita za Martinca su znali samouže upućeni u eksperimentalni film i/ili krug poštovatelja: u te je poštovatelje, recimo, spadao TomGotovac. Izvan tog kruga Martinac je bio gotovo nepoznat, toliko nepoznat da mu je dan nakon smrti ulistu koji čitate izašla pogrešna slika.
A ako je možda i bio skrivena tajna jednog provincijskog grada, Martinac je sad postao tema jednog
proznog teksta koji je izašao-u Londonu. Riječ je o pripovijetci „Atelier Diocletian II: Figures After Ivan
Martinac“ koju je napisao istaknuti britanski pisac srednje generacije Tony White. Whiteova priča- ucijelosti posveta splitskog redatelja- izašla je u zborniku „The Hinge of Metaphor: A Collection of Essays
on Cinema“ londonskog izdavača Vanguard Editions. Britanski izdavač pozvao je cijenjene pisce svih
generacija da u zbornik prinesu tekst o filmu. U knjizi je niz takvih, a među temama eseja su notorni„standardni sumnjivci“ kao Hitchcock ili Eisenstein, ali i kultistički novi redatelji poput Pana Cosmatosa iliPetera Stricklanda. Pisac Tony White među rijetkim je autorima priloga koji nije napisao esej nego fikciju,i to posvećenu nepoznatom hrvatskom geniju eksperimentalnog dokumentarca.
Tony White (1964) hrvatskoj publici nije nepoznat. Riječ je o piscu generacije tzv. novih puritanaca koji
su posredstvom Borisa Radakovića ranih 2000-ih često gostovali na FAK-u i na drugim hrvatskimknjiževnim festivalima. U to vrijeme White je s Radakovićem su-uredio i zbirku „Croatian Nights“ spričama hrvatskih i britanskih pisaca, ali s hrvatskim ambijentom. U Britaniji je White poznat poromanima poput „Foxy T“ ili „The Fountain in the Forrest“, a 2006. je objavio i putopisnu knjigu„Another Fool in the Balkans“ u kojoj (kritički) prati trag kojim je 1937. prošla kontroverzna autorica
putopisa „Bijelo janje, crni sokol“ Rebecce West. White je pred nekoliko godina bio gost književnerezidencije u Splitu. Za razliku od mnogih drugih gostiju rezidencije, vrijeme je posvetio tome da prekopa
lokalnu umjetničku tradiciju i scenu. Tako je naišao i na Martinca i uveo se u njegov opus. Rezultat je
priča koja je svojevrsni novelistički krimić, ali i posveta splitskom režiseru.
„Atelier Diocletian II“ tekstovni je pastiš koji fingira suhi, formulaični jezik kriminalističkog izvještaja.
Izvještaj izlaže smrt neimenovanog britanskog državljanina koji je pod čudnim okolnostima preminuo uSplitu. Ispostavi se da je neimenovani umjetnik koji je dulje vrijeme proveo u gradu. Premasvjedočenjima, tijekom boravka je razvio opsesivnu fascinaciju Martincem, do te mjere da je počeosnimati kadar-po kadar doslovni remake njegovog filma „Atelje Diokecijan“: stare borhesovce, naravno,ovaj će motiv podsjetiti na Borgesa i njegovog „Pierrea Menarda, pisca Don Quijotea“. I samo finale jeborhesovsko, no više sliči na njegovu „Smrt i busolu“ (ili- njime inspiriran- „Ritam zločina“ ZoranaTadića). Ispostavi se da je Englez ubijen, ali da je vlastitu smrt inscenirao i dao snimiti tako da kompletira
i upotpuni vlastiti remake Martinca. Ta cijela priča izložena je kroz formulaični, taksativni stil policijskog
izvještaja s referencama na dokumente, prilozima i suhoparnim podacima poput bankovnih računa iadresa. No, dio istrage su- naravno-i svjedoci.
I tu dolazi zanimljivi dio. Prepričavajući fikcionalnu istragu koja pročešljava splitsku umjetničku scenu,White u priču unosi zbiljske ljude i mjesta splitske kulture. Kao „svjedoci“ se u priči tako spominju
Renato Baretić, Ivica Ivanišević, prevoditelj Dražen Čulić, te redateljica i predsjednica splitskog Kino
Kluba Sunčica Fradelić. Spominje se čak i sastajalište mjesnih novinara i pisaca- Konoba Hvaranin i njen
vlasnik Vinko Radovani. Vaš autor teksta je kao literarni lik u priči našao i- samog sebe. Fiktivni Jurica

Pavičić tumači hrvatsko-britanskoj istrazi kako je s ubijenim vodio razgovore i shvatio da je narastajuće
opsjednut Martincem. Fikcionalni ja i fikcionalna Fradelić pomognu istrazi da shvati citatni naum
preminulog.
Martinac je tako dobio neobičnu literarnu posvetu u Britaniji. Našao se u društvu režisera koje se u knjizi
tematizira, od Hala Hartleya, preko Bilge Ceylana do Antoinionija i Assayasa. Bilo bi lijepo kad bi ovaj
dirljivi hommage pripomogao da se filmovi splitskog klasika počnu van Hrvatske i prikazivati.