Український дімОсвітньо-пізнавальний часописпро Україну та українців діаспори

Число 3 (95)2019 рік

Видання Центру гуманітарної співпраціз українською діаспорою Ніжинського
державного університету імені Миколи Гоголя

http://www.ndu.edu.ua/index.php/ua/tsentr-gumanitarnoji-spivpratsi-z-ukrajinskoyu-diasporoyu/vidannya-ukrajinskij-dimКОНФЕРЕНЦІЇ

Проблеми Гоголя чи науковців?..

17 квітня 1979 року в Ніжині відбулася перша всесоюзна конференція,присвячена М. Гоголю. На той час процього письменника говорили мало. Однак зібралося близько 150 учених із багатьох союзних і автономних республік.
Було таке представництво: Москва, Ленінград, Баку, Ташкент, Вітебськ, Мозир,Чебоксари та ін.
Відтоді минуло сорок років. Ніжинський державний університет імені Миколи Гоголя
культивує традиції й активно їхпідтримує. Не дивно, що 16 квітня 2019 року розпочала роботувже ХІV міжнародна наукова
конференція «Микола Гоголь ісучасний художній контекст».
Заявки на участь в очній та дистанційній формі подало близько
80 учасників.
Олександр Володимирович Мельничук, проректор знаукової роботи та міжнародних зв’язків НДУ імені М. Гоголя, стверджує, що наш вишуже давно зарекомендував себеяк осередок гоголезнавства.
Микола Васильович викликає
неабиякий інтерес не тільки увітчизняних дослідників. Нимцікавляться навіть у Японії.
У Ніжинському державному університеті активно досліджують
творчий спадок Гоголя, є ціла низка робіт, присвячених його генію. П. В. Михед
«Микола Гоголь між Україною і Росією:до історії буття в канонах культури»;«Розвінчання Гоголя, або Поп-наукав дії», «Пізній Гоголь і бароко: українсько-російський контекст». О. Г. Ковальчук «Гоголь: буття і страх». Г. В. Самойленко «Повість Миколи Гоголя „Тарас
Бульба“ в українському текстологічному,соціологічному та мистецькому вимірах». Н. М. Жаркевич «„Вечера на хуторе
близ Диканьки“ і проблема національної
ментальності М. Гоголя (на матеріалі російських і українських літературознавчих досліджень 1990–2000 рр)». К. П. Іса­єнко «Микола Гоголь і Пантелеймон

Куліш: два українські світи». І. О. Стребкова «Проблеми порівняльного аналізу
стилю Тодося Осьмачки і Миколи Гоголя:типологічний і індивідуальний вимір».
Будь-якій інтерпретації художнього
твору притаманний суб’єктивізм, аджереципієнт має власний світогляд, певний
багаж знань, ідеологічних переконань,Леся Генералюк і Людмила Тарнашинськавід яких часто складно абстрагуватися.
Головним помічником під час аналізу
художнього твору повинен бути текст.
Інтерпретація має право на існування,якщо дослідник знаходить переконливі
аргументи-цитати.
Деякі аспекти творчості Гоголя ще йдосі викликають дискусії, виникає контроверсійність. А національне питання
стало, мабуть, уже «вічною проблемою»наукових розвідок про Миколу Васильовича.
Дослідники зазначають, що картина
світу Гоголя сформована на українських
ментальних уявленнях, але втілена російською мовою.
Коли народився Гоголь, українська
мова, на жаль, мала слабкі позиції, по-бутувала думка, що нею послуговуються простолюдини, тож щоб «вибороти
місце під сонцем» потрібно було писати
російською. Однак, як стверджує Василь
Гіппіус, у сім’ї Гоголя все ще спілкувалися українською. Володимир Звиняцьковський зауважує: «Мати Гоголя так ніколиі не опанувала чужої московської мови».
22-річний Гоголь увірвався долітератури як «пасічник Рудий
Панько», оповідач нечуваних
історій. «Нечувані події» родомз України. На думку Звиняцьковського, етика та естетика
мовних помилок, мовна етика
суржику є складовими мистецької гри автора «Вечорів». Парубки на Сорочинському ярмарку
намагаються розмовляти літературною російською мовою,це породжує комізм. Та, власне,сам Гоголь, коли приїхав у Петербург затято вдосконалював
свою російську, що ми бачимо вйого листуванні.
Чи був Гоголь прагматиком, обираючи вигідну на тойчас російську? Чи можна назвати Миколу Васильовича бікультурним письменником? Це вжепитання для гоголезнавців.
Припускають, що дистанціювання від свого генотипу
могло призвести до певного психічного
розладу. Не даремно Сергій Єфремов урозвідці «Між двома душами. Микола
Гоголь» досліджував роздвоєну національну свідомість письменника, що стала основою його творчої та особистої
трагедії.
На думку доктора філологічних
наук, професора Киченка, Гоголь щей досі залишається нерозгаданим. Заприродою своєї творчості він чужий
російській літературі. Ще на початкуХХ ст. В. Перетц стверджував: «Дивне
нерозуміння Гоголя можна пояснити, якнам здається, лише одним: за природою
свого духу і творчості він був чужий великоруській літературі». Олександр Семенович Киченко доводить, що Микола

2Український дімВасильович завершує добу українського
бароко. Його творчості не притаманний
реалізм у канонічному розумінні. Ідіостиль Гоголя – це радше синкретизм
фольклорних, середньовічних та символістських мотивів. В основі тексту
лежить моделювання дійсності, під часцього автор часто послуговується прийомом «дзеркала». У ранніх творах Гоголя
історія міфологічно інтерпретована, наявні вічні колізії. Він не бачить потенціалу України, героїзм у нього асоціюється
виключно з минулим.
Леся Станіславівна Генералюк здійснила компаративне дослідження. Вонастверджує, що і Шевченко, і Гоголь створюють візуальний міф про Україну. Однак у кожного своя мальовнича Україна,автори керуються відмінними світоглядними установками. У письменників різні
моделі побудови дійсності: Шевченко виражає ідею через видиме, для Гоголя першорядною є форма, вражаючий ефект.
Для Шевченка Україна – древня Аркадія.
Натомість Гоголь зображає її максимально спрощено, навіть шаблонно, відчувається штучність. Лялькові личка, будинки нагадують декорації. Складається
враження, що національний світ перебуває на межі вимирання. Щодо характерів
героїв, то в Гоголя це лінійні статисти,Шевченко натомість демонструє еволюційні зміни. Генералюк стверджує, щоМикола Васильович створює кітчевийміф про Україну, трансформований у шароварщину. Дослідниця висуває гіпотезу: Шевченко почав писати російською,щоб створити альтернативний гоголівському міф про Україну.
Порівнюючи творчість Гоголя таШевченка, потрібно враховувати, щописьменники послуговувалися різними художніми методами. Як стверджує
більшість дослідників, творчість Гоголя – карнавально-сміховий сегмент літератури. Простежується карикатурність узображенні українців, що вносить своюлепту у процес дискредитації українцівяк нації. Відповідно склався міф пропростодушних, розважливих та нездатних на глибокі переживання українців.
Знаний гоголезнавець Павло Володимирович Михед зауважує, що в дискусіях навколо творчості Гоголя часто позаувагою залишається художній феномен
письменника, зокрема коли акцент роб­лять на національному. Він називає творчість Гоголя енциклопедією буття.
Людмила Броніславівна Тарнашинська дослідила Гоголя як розвідника людських душ. У своїх творах письменник
руйнує канонічні уявлення, він показує
деструкцію тіла та анатомію душі. Гоголь
намагався збагнути сутність людини,стверджував, що істина – серце. Письменник з цікавістю досліджував таїнство

№ 95любові до собі подібних. Через ставлення до його творчості він оцінював внутрішній світ людини.
Досить цікавою була розвідка Павла Володимировича Михеда «Ще просмерть Гоголя». Смерть можна розглядати як культурно-історичний феномен,у випадку Миколи Васильовича її називають елементом творчого процесу. Віднародження для цього письменника булаактуальною тема вигнанництва. Він бувпереконаний у своїй унікальності (матиГоголя після смерті первістків дала обітницю Миколі Чудотворцю), звідси віра узв’язок із Богом. На думку письменника,він за допомогою слів творить новий світі чинить, як Творець.
Дослідження про Гоголя різняться
своїм методологічним інструментарієм,тематикою та ідеологічними маркерами.
Більшість дослідників об’єднує думкапро нерозгаданість, таємничість творчої
особистості письменника. Навіть сьогодні є лакуни в наукових розвідках.
Український письменник Юрій Андрухович зауважує: «Справжній Гоголь
більший від усього, що про нього сказаной написано. Тому він понад усіма битвами, що за нього і в ім’я його провадилисьта провадяться, понад усією чорнильноюі навіть реальною кров’ю».

Дарія БОБРИК

Світло зорі незгасної
Вшанування пам’яті Дмитра Нитченка на Полтавщині

Якщо уявити українську діаспору як зоряне небо, що огортає
планету, то над далекою Австралією
побачимо яскраву зірку, світло якоїщедро променить до материкової
України та зігріває нам душі, хочаДмитро Васильович Нитченко йупокоївся 15 вересня 1999 р. (на 95му році життя).
Ганна Антипович
Письменник,літературозна­вець, мемуарист, педагог, організатор українського шкільництва в Австралії та літературно-мистецького життя українців на п’ятому континенті, Нитченко залишив у своїй творчості
неоціненні свідчення про десятиліття червоного терору, проборотьбу українців за право бути вільним народом, а не бидломв імперській кошарі, а сам був прикладом того, як у нелюдських
випробуваннях, що випали на долю нашого народу в ХХ столітті, вистояти і зберегти свою душу нескореною, не запроданою
дияволу, і найменшу можливість використовувати для праці вім’я своєї Вітчизни, Українського Слова.
Материкова Україна відкрила зорю на ім’я Дмитро Нитченко відразу ж, як почали розходитися хмари, що заступали
Сонце Української Свободи. Захиталася залізна завіса, кон-такти з українською діаспорою перестали бути смертельною
крамолою – і в Україні, а особливо на рідній письменникові
Полтавщині з’явилися його книжки, видані в Австралії. Вихор
почуттів, захоплення та велику повагу до автора викликало умене читання хроніки його життя «Від Зінькова до Мельборну» (1990, видавництво «Байда»). Я теж родом із Зіньківщини,Ніценків хутір від моєї Загрунівки за десяток кілометрів. Тепер
часто, їдучи із Зінькова до рідного села, минаючи Лютенські Будища, я шукаю поглядом ту місцину, де був той хутір, і думаю:Господи, якби не окупація України москалями за підтримки
збільшовичених полигачів, якби не поразка Визвольних змагань, – які б тут котеджі стояли вздовж дороги, якою б доглянутою була ця земля!
Мені добре знайомий той дух козацько-хутірської України, що навіть у роки мого дитинства проривався крізь комбєдське бракоробство, неуцтво й підступність, нав’язувані кремлівською «главбєдою». У нащадків козаків, які шаблі змінили наплуг, залишалися ті ж цінності, що і в їхніх предків: бажання
бути господарем на своїй землі, ставлення до неї, як до святині,звичка жити по совісті, прагнення самому вчитися й дати дітям освіту... Дмитро Нитченко про свого батька Василя Ніценка
пише, що «він був досить письменний. Свого часу він закінчиву Гадячому середню комерційну чи сільськогосподарську шко-Український дім
лу. Одержував газети. А у вітальні була й невелика книгозбірня,може, сотня книжок. Серед них і „Кобзар“ Тараса Шевченка. Настіні висіло кілька картин українських малярів-клясиків та великий портрет Шевченка».
Прочитала ці рядки та розповідь про те, як Василь Ніценко
грав Тараса Бульбу в лютенсько-будищанському драмгуртку, – інемов повернулася у своє дитинство, у рідну хату в козацькій
Загрунівці, з Шевченком на покутті, з вечірніми читаннями вголос «Кобзаря» і «Лісової пісні», із шаблюками на лаві, що татові
скували в кузні, бо має грати Гната Карого в «Назарі Стодолі»…
І невипадково сьогодні в Лютенських Будищах, де Дмитро
Ніценко навчався у двокласній школі й мешкав у своєї бабусі
Лукери (Макарихи, як називали її за ім’ям чоловіка Макара Ніценка), бестселер номер один – згадана Нитченкова книга «ВідЗінькова до Мельборну», що передають із рук у руки, читаютьіз захопленням. «Це ж наш чоловік! – кажуть із гордістю. – І якпише – просто, чесно, цікаво...»І це прочитання творів земляка, гнаного й переслідуваногоза «не таке» соціальне походження – із працьовитих хліборобів,а не з «комбєдів», – для внуків і правнуків куркулених і морених голодоморами селян Зіньківщини – як віднайдення свого
справжнього коріння, а отже, – і себе справжнього. Як відновлення цілісності тої сув’язі поколінь, що її безжалісно розрубували за часів тоталітаризму.
Книг «Від Зінькова до Мельборну» в бібліотеках Полтавщини небагато, це примірники, що дарував автор та йогодонька Леся Богуславець (Олександра Ткач), теж талановита
письменниця. Тож нині голова Полтавського відділення Товариства «Україна – Світ» Віра Кошова ініціює перевидання цього
бестселера для полтавців. Зіньківська районна рада обіцяє профінансувати видання, що для молодого покоління є важливим
посібником з історії України, бо охоплює й період національної
революції, і десятиліття дикого шабашу сталіністів – з розкуркуленням, Голодомором, репресіями, знищенням найталановитіших письменників, діячів культури; і Другу світову, і весьНитченків шлях: Зіньків – П’ятигорськ – Краснодар – Харків –фронтові дороги в лісах Смоленщини – Могилів – Гомель – Харків – Львів – Краків – Форст – Берлін – Мюнхен – Старий Ульм –Корнталь біля Штутгарта – Цуфенгаузен – Неаполь – Мельбурн.
У книзі зафіксовано факти нищення комуністичною владою всього українського. Чого варта хоча б діяльність присланого в Зіньків на посаду першого секретаря райкому партії
росіянина Семьонова! У Зіньківській індустріально-технічній
школі імені Івана Франка він узявся викладати політграмоту чищось подібне. «Лекції читав російською мовою, чого в нас досіне було, а тому це всіх здивувало й обурювало», – пише Дмитро
Нитченко. І розповідає, як одного дня Семьонов скликав збори і поставив зухвалу пропозицію: змінити надане школі ім’яІвана Франка на Карла Лібкнехта. «Спершу він сказав невелику
промову чи пояснення такого змісту, що, мовляв, ми не знаємо,хто був Іван Франко, а от ми добре знаємо, хто був Карл Лібкнехт, відомий революціонер і т. д. Для мене це прозвучало гострою образою. Я відразу взяв слово, хоч мені тоді було всього
17 років, і сказав, що письменника Івана Франка ми всі добре
знаємо, це наш видатний письменник, у школі недавно вивчали
його твори, а для вас, може, він і невідомий, тому міняти ім’яшколи немає потреби. Після мене він знову товмачив своє, а япісля нього знову виступав із запереченням. І моя пропозиція
була лишити школі ім’я Івана Франка. Я був певен, що вся нашакляса підтримає мою ідею. Так би й сталося, але ота орава присланих перевертнів, що прийшла на збори (зросійщені і обкомсомолені хулігани з будинку для безпритульних з іншого міста,з яких зробили перший клас Зіньківської індустріально-технічної школи – Г. А.), двома голосами провалила мою пропозицію,№ 95 3і школу перейменували на ім. Карла Лібкнехта. Завинили в цьому і три комсомольці, що були в нашій клясі. Це був разючий
випадок, зухвалий приклад русифікації з боку представника
Росії, який навіть мови нашої не знав. Не запротестували проти
цього і місцевий чи обласний центр наросвіти та партосередок.
Правда, у відділі наросвіти в Зінькові працював мій дядько, довголітній учитель Андрій Богуславець. Він мав суперечку з цимСемьоновим за зміну патрона школи, а через деякий час могодядька заарештували…»
Ось так два українські лицарі з однієї родини стали на прюз московськими свинопасами та їхніми зденаціоналізованими
підпасичами. Таким він і буде все життя, Дмитро Ніценко-Нитченко – лицарем Правди і Свободи.
Ясна річ, холуї Кремля не забарилися завдати мужньому
юнакові першого підступного удару в спину. Дмитро навчавсяна українському відділі Краснодарського робітфаку на Кубані
(тоді ще тривала українізація, на Північному Кавказі, здебільшого на Кубані, відкрилися сотні українських шкіл, українські
відділи в технікумах та інститутах. Як пише Нитченко: «коливідбувалась демонстрація, то ми не кричали „ура“, як інші, агриміли гучно „Слава!“»).
Улітку 1927 року Дмитро приїхав у Зіньків провідати родичів. З учнів індустріально-технічної школи мало кого побачив,порозкидало життя. Але одного дня зустрів Мотю Бродського йщиро розповів, де живе й навчається. Не знав, що Мотіни брати
Футя й Нюма – енкаведисти. І не встиг повернутися у Краснодар, як туди полетів мотьо-футьо-нюмівський донос про соцпоходження Дмитра Ніценка, хліборобського сина. І виключили
його з робітфаку як класового ворога…
Таких ударів Дмитро витримає десятки. Будуть хвилини
розпачу, коли й жити не хотітиметься, але він знову й знову збиратиме сили в кулак, щоб вирватися з безвиході і продовжити
свій чесний лицарський шлях.
15 вересня 2019 року виповнюється 20 років від дня смерті
Дмитра Нитченка. А наступного року 22 лютого відзначатимемо 115 років від дня його народження. Тож доцільно було б увсеукраїнському масштабі, за кошти державного бюджету, видати твори письменника, щоб вони були в усіх обласних і районних університетських бібліотеках.
444
Дмитро Ніценко, навчаючись у Зінькові разом з братом,жив у дідуся по матері Якова Линника на вулиці Різниківській, 20. На формування його світогляду впливали тітки-вчительки – сестри матері, які радили, що читати, давали книжки.
Зіньків пам’ятає Дмитра Нитченка та інших видатних письменників, чиє дитинство чи юність минули в цьому козацькому місті й поблизьких селах та хуторах. Тепер ситуація кардинально
змінилася порівняно з часами підневільного життя, коли імена
багатьох письменників-земляків були під забороною, а самазгадка про них оголошувалася «підступами українських буржуазних націоналістів».
Я після закінчення Загрунівської семирічки та Бірківської
середньої школи рік працювала кореспондентом зіньківської
районної газети, мешкала в місті на квартирі, і хоча в редакціїй була «фронда» в особі моїй, двох співробітниць-ровесниць
Нелі Швидкої та Лариси Лимар і старшого журналіста Владислава Пономаренка, який давав нам читати антисталінську
літературу, що вийшла у світ у пору короткої хрущовської
відлиги, – ми, молоді, все одно знемагали від затхлої духовної
атмосфери, що оповила славне козацьке місто, від недремного стеження партійного начальства та гебістських наглядачів.
Те, що від нас, молоді 1960–1970 років, приховували творчість
письменників-земляків Миколи Зерова та його брата Михай-4Український дімла Ореста, Дмитра Нитченка, Василя Вражливого, Левка Рися,було жорстоким окраденням нашого духовного світу. І ми з Нелею Швидкою ідучи увечері додому від Пономаренків з якимись
книжками чи натоді прогресивним журналом «Новый мир»,забачивши аптеку на розі, з відчаєм повторювали блоківське:«Ночь, улица, фонарь, аптека, Бессмысленный и тусклый свет.
Живи еще хоть четверть века – Все будет так. Исхода нет...» Дітихрущовської відлиги, ми хоч і дихнули трохи свіжим повітрям
правди, коли було засуджено культ особи Сталіна (пам’ятаю, внаших букварях, першокласників 1956 року, ще був текст проСталіна й картинка, що він нібито відвідує Леніна у Горках, алевчителька сказала: «Цієї сторінки ми не читатимемо»), та в 1966
році, живучи в Зінькові, виметеному гебістською мітлою віднайталановитіших, наймужніших, найчесніших людей, ми незнали і не сподівалися, що рівно через оту чверть віку, про якузгадує Блок, Україна стане незалежною й розвіється духовна задуха, що нас так мучила.
А Дмитро Нитченко в це вірив, він це відчував. Бо сам бувлюдиною честі та мужності, для якого Україна була найвищою
цінністю, а відтак не втрачав надії на те, що нація спроможеться розвіяти тьму неволі. О, якби тоді вЗінькові ми могли прочитати рядки, якінаш земляк Дмитро Нитченко написавдва десятиліття тому, на початку свого
емігрантського шляху:№95

ми України, Людьми з великої літери своїх доньок Лесю (Олександру Ткач, відому під письменницьким псевдо Леся Богуславець) і Галину Кошарську, викладачку української мови та літератури в Університеті Макворі в Сіднеї. (До речі, 2001 року піднауковим керівництвом доктора Кошарської студентка Світлана Яковенко написала й успішно захистила магістерську працюна тему мемуаристики Дмитра Нитченка). Від доньок Дмитра
Васильовича струменить та добра й світла сила, і зіньківці, полтавці дуже шанують і їх, і внуків Нитченка. Леся Богуславець
часто приїжджає в Україну й про свої враження дотепно, з розсипом влучних українських прислів’їв і приказок, розповідає увласних книгах. На місцевому радіомовленні звучали сторінки
книги Лесі Богуславець «На прощу до рідної землі». 2016 рокуземляки мали нагоду висловити шану цій вірній доньці Українипід час вечора-портрета, присвяченого її 85-річчю.
Разом з Лігою українських меценатів родина Дмитра
Нитченка 2000 року заснувала літературну премію його імені,яка вручається за пропаганду українського слова. 2014 року їїлауреатом став мій чоловік Юрій Антипович – за книгу, присвячену постаті найсумліннішого, найактивнішого дослідника
творчості письменників української діаспори Петра Ротача. Книга називається «Петро Ротач: Я впень був нищенийне раз, та скрес з любові до Вкраїни». Цірядки Петра Ротача окреслюють долюцілого Покоління Незламних, яке дляНіхто не зна і долі не вгадає,нас, наших дітей і внуків є прикладомНі хіромант, ні циган-ворожбит, Віри, Чину, Честі. І Дмитро НитченЯкий нас шлях щиріше привітає,ко – один із лицарів цього покоління.
Де ждуть обійми щастя чи журби.
Не складати рук, творити Україну кругсебе, працювати для розвою її культуТа знаємо, як сурма клич заграє,ри, освіти – він не стогнав, що «ісхода
Коли визвольні загримлять громи,нєт», він пробивав той вихід з безвихоТоді наш край всі мури розламає,ді, як Франків Каменяр, лупаючи скалу,Знамена перемог заб’ють крильми.
що її згромадили на шляху української
нації до Світла сили темряви.
З усіх кінців тоді гукне нас матиВисоко цінуючи те, що зробив
(Той клич — як блискавиця у імлі!) для України Дмитро Нитченко, навітьІ хто ж тоді не схоче повертати
живучи далеко від України, зіньківціДо в світі найсвятішої землі?!
хочуть розширити експозицію музею,присвячену йому та іншим земляЦі слова виявилися пророчими.
кам-письменникам діаспори. Над цимДмитро Нитченко побачив Україну неактивно працює директор Зіньківзалежною, а Україна відкрила для себеського районного народного історичДмитро Нитченко – студент Краснодарського
його творчість, його стоїчну постать
ного музею Віктор Литус. Спочатку виробітфаку. 1927 ріквірного сина рідної землі. Сьогодні вникла ідея розташувати музей у будинкраєзнавчій вітальні Зіньківської центральної районної біблі- ку, де жив Дмитро під час навчання в індустріально-технічній
отеки видатному землякові присвячена тематична поличка «З школі. На жаль, там задня стіна вже аварійна. Відтак раціональУкраїною в серці». До ювілеїв і пам’ятних дат у школах та біблі- нішою видається інша пропозиція, що нині обговорюється: відотеках проводяться інформаційні години, присвячені письмен- селити музичну школу, яка працює в тому ж приміщенні, що йникові. 2015 року, до 110-ї річниці від дня народження Дмитра музей, в іншу будівлю, і тоді в музеї вистачить місця і для шиНитченка, провели літературний диліжанс «Зіньківський голос рокої експозиції про письменників-земляків, і для виставковоїіз Австралії», огляд його творів «Людина ідеї».
зали. Сподіваємося, невдовзі це питання буде вирішене.
На базі Лютенсько-Будищанської школи відбувся районПланують зіньківці ще й установити меморіальну дошкуний семінар, присвячений життю й діяльності Дмитра Нит- на будинку, де мешкав у родичів юний Дмитро.
ченка. У школах, де працюють малі академії наук, учні пишуть
Зворушливу пропозицію висловили рідні письменника –наукові роботи, досліджуючи творчість видатного земляка. І це посадити на місці Ніценкового хутора ліщиновий гай і встане тільки в навчальних закладах Зіньківщини, приїжджали, на- новити пам’ятний знак. Земляки із Лютенських Будищ готові їїприклад, презентувати свою наукову роботу про Дмитра Нит- втілити в життя.
ченка школярі з Чорнух.
444
444
У вересні 2018 року Леся Богуславець, славна донька слав«Від цього вже немолодого чоловіка йде мов якась добра ного батька, як дуже влучно охарактеризував її Михайло Слаі світла сила», – писав про Дмитра Нитченка Михайло Слабо- бошпицький, всімнадцяте відвідала Україну із синами Юрієм,шпицький. Дмитро Васильович виховав справжніми патріотка- відомим перекладачем, і Петром, інженером за фахом (у паніУкраїнський дімЛесі четверо дітей –Юрій, Катя, Петро таГаля). З’їздила на Львівський форум видавців,де дуже любить бувати,відвідала Київ і Полтаву,тут зустрілася з родичами по лінії Богуславців.
Незабутнім залишилося в пам’яті полтавців
спілкування з дорогими
земляками з Австралії вофісі Полтавського обласного відділення Товариства «Україна - Світ».
На зустріч приїхали
директор Зіньківського
районного народного історичного музею Віктор
Литус, начальник відді-№ 95 5лу культури й туризму Зіньківської районної держадміністрації
Людмила Кімлик-Яроха, прийшли журналісти, краєзнавці, викладачі полтавських університетів.
Під час спілкування з нами мовила пані Леся фразу, у якійвисловлено принцип життя усієї родини Ніценків-Нитченків-Ткачів-Богуславців: «Коли забудеш Батьківщину, у серці втебе буде пустка».
Славна донька славного батька Батьківщину й батьківщину ніколи не забуває. Згадує, як під час Другої світової війни,опинившись у Лютенських Будищах, «уперше пізнала сільське
життя. Уперше пішла до церкви, почула колядки на Різдво…
Уперше бачила, як всі ходили в селі в народній ноші, на щоденьі на свято…» І такі промовисті штрихи з історії села, а ще – розсипи прислів’їв і приказок Леся Богуславець у своїх книжках
повертає землякам. І то найкоштовніший скарб, що нас єднаєв одну родину.

Ганна Антипович
м. Полтава

20 років творчої дипломатії

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22червня 1999 року № 1100 у Ніжинському державному університеті імені Миколи Гоголя створено Центр гуманітарної співпраці з українською діаспорою. Накреслено мету новоствореного
структурного підрозділу: для «поліпшення роботи з українською діаспорою та надання їй практичної допомоги в гуманітарній сфері».
У незалежній Україні підтримка світового українства стала
стратегічним напрямком, здобутки української діаспори вважаються інтегральною частиною досягнень держави та світової
цивілізації, а також потенційним фактором суттєвого впливуна державотворчі процеси в Україні, ефективним інструментом
політичного, економічного й культурного впливу в країнах проживання, потужним засобом утвердження позитивного образу
нашої держави в міжнародній спільноті.
Заснування такого Центру в Ніжині не випадкове. Ще 1993року газета «Просвіта» Товариства «Просвіта» ім. Т. Г. Шевченка Ніжинського педінституту ім. М. Гоголя почала повертати вНіжин імена й доробок своїх видатних земляків, відомих у діаспорі.
У третьому числі Ігор Качуровський описуючи «Життєвийі творчий шлях Петра Одарченка» – ніжинського випускникай викладача, уперше називає ніжинців – видатних діячів наукий культури українського зарубіжжя, котрих знав особисто. Цебула перша спонука для доцента кафедри української літератури Олександра Астаф’єва до написання докторської дисертації
«Лірика української еміграції: еволюція стильових систем».
У Гоголівському виші зустрічали: Івана Кошелівця та ЕммуАндієвську, Ігоря Качуровського, Омеляна Коваля, Омеляна
Кушпету, Анатоля Лисого, Марту Бжезьку, Яра Славутича, Ольгу Мак. Її «За часів єжовщини» уперше в Україні в кожному числі друкував часопис. Гості брали участь у наукових конференціях, творчих вечорах, читали спецкурси, передавали літературуз приватних збірок, з Бібліотеки Конгресу США, видавництва
«Смолоскип», фундації Івана Багряного. Каталог діаспорних видань у бібліотеці університету налічує тепер 3000 примірників.
Було знайдено й повернуто більше 30 імен літераторів. Цей список-презентацію можна прочитати на сайті Гоголівського вишу.
Це спонукало професорів кафедри української літератури
Олександра Астаф’єва й Олександра Ковальчука до вивчення

літератури української діаспори та створенння Центру. Результати досліджень були виголошені на міжнародних конференціях у Києві, Варшаві, Чернігові та Ніжині.
Почалося поглиблене вивчення архівних матеріалів, щостосувалися творчої спадщини письменників-емігрантів, видання їхніх творів у серії «Література української діаспори». У
1996–2000 роках саме в Ніжинському виші вперше вийшли друком «Силуети» Дмитра Нитченка та три збірники «Листи письменників». Про нелегкий життєвий і громадянський чин цього
непересічного українця в Австралії та його родини прочитайтев цьому номері нарис Ганни Антипович «Світло зорі незгасної».
Назрілу потребу в періодичних виданнях, що висвітлюють
діяльність українців на етнічній батьківщині й поза її межами
задовольняє газета «Український дім», котра регулярно виходить шість разів на рік, і науково-популярний часопис для вчителів України та діаспори «Наш український дім». Представленів ньому публікації охоплюють цікаве коло питань, актуальних іпроблемних: наукові розвідки, методичні матеріали для шкільництва, поетичні, прозові та драматичні твори й переклади сучасних маловідомих авторів. Нашими партнерами є майже 200осередків та інституцій на всіх континентах, де проживають
українці. Дякуємо всім за цікаву, плідну творчу співпрацю тащирі слова.
Геннадій Гузій, голова Культурно-просвітницького громадського об’єднання українців «Дніпро» (м. Могильов): «Як довго
ждали ми своєї волі слова !!! Дуже корисне видання для нашої української діаспори».
Євген Нахлік, директор Інституту Івана Франка НАНУкраїни, член-кореспондент НАН України: «Вельми вдячний запередрук моєї розвідки про Олексія Плюща! Хай інформація прочернігівських та ніжинських письменників шириться світом!».
Людмила Млош, голова ЦСУН:«Висловлюємо Вам велику
подяку за видання та інформацію про наукові читання».
Іван Руснак, завідувач кафедри іноземних мов Хмельницької гуманітарно-педагогічної академії: «Щиро дякую за черговий
випуск часопису. Із задоволенням читаю його, бо досліджую освіту й виховання в західній діаспорі. Бажаю творчих успіхів!»Олександр Астаф’єв, доктор філологічних наук, професор
кафедри історії української літератури, теорії літератури й літературної творчості Інституту філології Київського національ-6Український дімного університету імені Тараса Шевченка: «Особливо мене зацікавила стаття про Наталю Дорошенко. Я колись надрукував у„Верховині“ невеличку замітку „Віднайдений портрет Наталі
Дорошенко“, де відтворив репродукцію картини, яку Ви подаєтев номері. Її розшукав у Дніпропетровському музеї мій колега, мистецтвознавець Станіслав Бушак».
На жаль, сьогодні ми не можемо задовольнити бажання
діаспорян здобути безкоштовно ґрунтовну українознавчу освіту в Ніжинському виші, як це було раніше, згідно з державною
програмою «Закордонне українство». На початку 2000-х минавчали українців з Москви, Казахстану, Башкортостану, Киргистану за квотою Міністерства освіти і науки України. Тепер
така програма вже не фінансується.
Брак зацікавленості з боку української держави розвитком
українознавчих осередків в ЄС призводить до того, що європейці дивляться на Україну «російськими очима». З українських
олігархів тільки Дмитро Фірташ виділяє частину своїх статківна розвиток Українських студій в Кембриджському університеті у Великобританії. На думку польського україніста Ришарда

№ 95Купідури, інвестиції в українознавчі студії – це інвестиція в національну безпеку України.
Два роки тому про цікаву, парадоксальну ситуацію повідомив під час першого бізнес-форуму української діаспори вКиєві голова міжфракційного об’єднання «Світове українство»у Верховній Раді Іван Крулько. Фактично саме українська діаспора та заробітчани є основними інвесторами в Україні. 2016року вони перерахували в етнічну батьківщину через банки,платіжні системи та неформальні канали 5,4 млрд доларів, або
5,8 відсотків ВВП. Водночас іноземні інвестори вклали в нашуекономіку 4,4 млрд доларів.
Отож, у нашій дипломатичній праці будемо разом інадалі. Згуртуємося навколо української церкви, української
мови, української культури, аби разом творити та розвивати
українську державу.
Надія Онищенко,директор Центру гуманітарної співпраці з українською
діаспорою Ніжинського держуніверситету імені Миколи Гоголя

ПРЕЗЕНТАЦІЇ

Можна одверто? Або туга за катарсисом

Наукове видання під такою назвою вийшло наприкінці
2018 року за рахунок обласного бюджету. Збірник статей уродженця Чернігівщини, випускника Ніжинської вищої школи,визначного історика й теоретика літератури, критика, есеїста,перекладача, організатора літературних сил у діаспорі Івана
Максимовича Кошелівця справляє незабутнє враження. Книга
містить дуже багато раніше невідомої інформації, чим допомагає витворювати цілісну картину української літератури, доповнює наші знання про українське та європейське мистецтво.
Це спільний проект Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України та Центру гуманітарної співпраці з українською діаспорою Ніжинського держуніверситету імені Миколи
Гоголя.
Упорядкування, літературознавча розвідка, примітки належать доктору філологічних наук, професору, провідному науковому співробітнику Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України, керівникові Наукового центру дослідження
українського шістдесятництва, лауреату літературної премії
ім. І. Кошелівця Людмилі Тарнашинській. Промоутер проектуй організатор видавничого процесу – директор Центру гуманітарної співпраці, член Національної спілки журналістів України Надія Онищенко.
Під час презентації в Інституті літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України його директор, академік НАН України,доктор філологічних наук Микола Жулинський говорив пропозитивний вплив зарубіжних літературно-критичних публікацій нашого земляка на розвиток української літератури наетнічній батьківщині. Критик порівнював її з європейською йвирізняв найкращі зразки у творчості Євгена Гуцала, Володимира Дрозда, Леоніда Первомайського, Івана Сенченка, Василя
Симоненка, Василя Стуса.
Не тільки на таких постатях, а й на пропагандистах соціалістичного реалізму, яких делікатно критикує Кошелівець, трималася тоді так звана радянська література, продовжив думку
колеги доктор філологічних наук, завідувач відділу слов’янських літератур Павло Михед.
А член-кореспондент НАН України, доктор філологічних
наук, завідувачка відділом теорії літератури та компаративістики Тамара Гундорова запропонувала детальніше досліджувати феномен радянської літератури.
Як доречно зауважила доктор філологічних наук, надзвичайний професор, керівник Інституту слов’янської філології
Вроцлавського університету, керівник Центру постколоніально-посттоталітарних студій у Польщі Агнєшка Матусяк, ІванКошелівець характеризує українську літературу певного історичного етапу – 60-х років ХХ століття, що не втратила свого
значення й сьогодні. Видана книга спонукає до подальшого активного вивчення літератури української діаспори, її впливу нарозвиток світової гуманітаристики, зокрема інтелектуального
збагачення літератури Польщі.
Одну з таких наукових ніш уже заповнила доктор філологічних наук, старший науковий співробітник відділу української літератури ХХ століття та сучасного літературного процесу Інституту літератури Світлана Лущій. Випускниця Гоголівського вишу передала для нашої бібліотеки наукове видання
«Відновити історію знищень і відроджень…»: Ю. Лавріненкоі літературно-критична думка діаспори. Вона вже підготувала
список творів української діаспори для публікації їх у видавництві «Фоліо». Ідею підтримав Микола Жулинський.

(Вл. інф.)На фото Тетяни Михайлової: (зліва направо)Н. Гаврилюк, С. Лущій, Л. Тарнашинська, А. Матусяк, Н. Онищенко

Український дім№ 95 7
ЮВІЛЕЇІ ВЧОРА КУЛІШ, І СЬОГОДНІ КУЛІШ…...
«Серед безлічи прославлених батьків народу, якими обдарувала нас історія XIХ віку,є одна постать самітна, яка не зазнала благовонних кадил громадського почитання івизантійської чолобитности, ні за життя ні по смерти; дарма що ся постать висока ідалеко перевисшає пересічного національного святого всіх українських земель. Це П. О. Куліш. Людина найменше популярна, найменше оцінена і , мабуть, найменше зрозуміла вусьому українському письменстві».
Зі статті Степана Томашівського «Куліш і національна українська ідея», написаній 1922 року.
Напередодні 200-ліття від дня народження поета, прозаїка, перекладача й науковця його життя і творчість
викликає багато суперечливих оцінок.
Насамперед через негативні стереотипи
нав’язані й українськими народниками,і більшовицькою нелюбов’ю до «українських буржуазних націоналістів». На сором українського суспільства більшість
творів Куліша залишається недоступноюдля читачів.
Доктор славістики з Канади Марко
Роберт Стех називає нащадка чернігівських козаків однією з центральних фігур
українського відродження ХІХ століття. Він погоджується з думкою Миколи
Хвильового про те, що Куліш найбільше
наблизився до типу західного інтелігента:і своїми перекладами європейських авторів, і першим українським модерністським романом «Чорна рада». Відкрийте
https://www.youtube.com/watch?v=8_EZbkZ1fqY й за 8 хвилин переконайтеся вправдивості таких суджень.
Доповню бездоганний професійний
телесюжет однодумця та партнера Центру гуманітарної співпраці з українською
діаспорою Ніжинського держуніверситету імені Миколи Гоголя пана Марка зауваженням Євгена Нахліка: «працюючив Ніжині в канцелярії ліцею імені князя
Безбородька в 1837–1838 роках, молодий
Панько Куліш переписував для директора
Екеблада „Історію Русів“. Саме цей історико-політичний трактат кінця ХVІІІ ст.,що возвеличував й ідеалізував роль українського козацтва та був популярний тодісеред нащадків козацької шляхти і місцевої інтелігенції, відіграв значну роль уформуванні історичних поглядів юного
Куліша». («Пантелеймон Куліш. Особистість, письменник, мислитель» (2007).
Майбутній літератор працював уканцелярії фізико-математичного ліцею,куди його влаштував педагог, письменник і освітній діяч Ілля Федорович Тимківський, дядько Михайла Олександровича Максимовича, ректора Київського
університету Святого Володимира.

Утім, уже один з перших біографів
Куліша та його давній знайомий і землякз Новгород-Сіверського Михайло Корнійович Чалий (1816–1907) у розвідці
«Юные годы П. А. Кулиша», опублікованій у травневому випуску «Киевской
старины» 1897 року й зумовленій смертю
цього геніального діяча, зазначав про ніжинський період життя таке: «В архивных бумагах бывшего лицея кн. Безбородко остались следы пребывания Кулиша в качестве канцелярского чиновникав лицейском правлении около 1837/8
года, при директоре Экебладе [Християн
Адольфович Екеблад (1800–1877), відомий фізіолог, психолог і філософ, шведза національністю, який в 1835–1855 рр.
очолював Ніжинський ліцей]».
Безумовно, Чалий, котрий сам перебував на посаді директора Ніжинського ліцею в 1869–1875 роках, був добре
обізнаний з архівами цього закладу, а зіншого боку – мав відомості про юнацькі роки Куліша від нього самого та йогознайомих. Тож завдяки цьому свідченнюми знаємо, що вісімнадцятирічний Куліш кілька місяців працював у канцелярії
Ніжинського ліцею імені князя Безбородька, намагаючись заробити собі нанавчання в Київському університеті святого Володимира.
Незабутній Ніжин і його ліцей Куліш згадав у листі від 25 грудня 1845 р.
до Юзефовича, прохаючи його протекції для свого знайомого ще по Новгород-Сіверському викладача латини Івана
Даниловича Юскевича-Красковського
(1807–1887): «Позвольте, Михайло Владимирович, попросить Вас об учителе
Красковском, несчастливейшем из коллежских советников. Во время пребывания моего в Киеве, я в его семействе былсовершенно домашним человеком. Ончеловек весьма основательно ученый истарательный по службе. Нельзя ли сделать его в Чернигове или в Нежине инспектором?».
30 жовтня 1854 р. отримав від Івана
Андрійовича Максимовича (1810–1889),професора кримінального права
Ніжинського
ліцею, невеличкого, але вельми цікавогота корисного для Куліша листа з Ніжина:«Весьма немногие сохранившиеся в архиве Лицея кн. Безбородко следы пребывания в бывшей гимназии… Николая Васильевича Гоголя-Яновского честь имеюпрепроводить к Вам. Они списаны буквав букву с подлинников и пересмотреныи сверены мною самим». Ці архівні матеріали вельми прислужилися Кулішу,адже він узявся за виконання титанічноїй плідної праці для висвітлення життяй літературного доробку свого кумира – Миколи Васильовича Гоголя. І став,очевидно, найпершим і найвідомішим
біографом свого славетного попередника.
Щось таки ріднило їх, окрім Ніжина, якмрійників тягло в мандри. Про цю роботу
Куліш, зокрема, сповіщав з Мотронівки
12 листопада 1854 р. історику й археографу Осипу Максимовичу Бодянському
(1808–1877). І в багатьох рядках вельми
радів матеріалам, що потрапляли до йогорук. «Получил я 40 новых писем Гоголя от Плетнева [Петро Олександрович
Плетньов (1791–1866), російський поеті літературний критик, в 1840–1861 рр. –ректор Петербурзького університету,впливовий покровитель Куліша.] и 28 отАлександра Данилевского [Олександр
Семенович Данилевський (1809–1888),земляк, однокашник і близький друг Гоголя]. Какие в этих письмах есть вещи, …
так просто прелесть!». Багато уваги Куліш приділив і «большой сатире Гоголя,написаной в Нежине» [ідеться про сатиру Гоголя «Нечто о Нежине, или Дуракам
закон не писан»]. Адже подібні ніжинські
чудасії траплялися і в часи Куліша та могли спонукати його до художніх відображень. Писав про отримання з Ніжина
оцінок Гоголевих успіхів за 1828 рік. Наприкінці листа запевняв Бодянського, що8Український дім№ 95Закінчення. Поч. на стор. 7
готовий «снабдить каждого, работающе- ни зі своєю дружиною, дуже переживав Миколи Гоголя, перший перекладач украго для общей пользы». І закінчував так: через невдачу своїх залицянь до пись- їнською творів Шекспіра, Гете, Байрона.
«Я все тот же, что и в 1846 году. І вчора менниці Марко Вовчок – Марії Олексан- Куліш – батько українського роману йКуліш, і сьогодні Куліш».
дрівни Вілінської-Маркович, псевдонім один із фундаторів російської історич«Пантелеймон Куліш ставив пробле- якій вигадав саме він. Однак 1860 року ної романістики: свою знамениту «Чорну
му, чи ходить в учнях українська літера- Куліш познайомився в Чернігові з Пара- раду» видав у російськомовному (1845)тура в стосунку до російської учительки, скевою Федорівною Глібовою (?–1867), та українськомовному (1857) варіантах.
чи має свої цінності та й інших учителів, дочкою ніжинського священика Федора
Творчу спадщину Пантелеймонауже європейських», – так вважає Василь Бордоноса з місцевих греків і дружиною Куліша активно вивчають науковці з НіЯременко. Це те питання, що його акту- на той час відомого українського байкаря жина, Києва, Чернігова та інших украалізував 1847 року Шевченко: «У них на- Леоніда Івановича Глібова (1827–1893). їнських міст, котрі готуються до конферод і слово, і в нас народ і слово».
ренції в Гоголівському виші наВ епілозі до першого видання
початку жовтня ц. р. Це покироману «Чорна рада» Куліш перщо єдиний захід, що його заший назвав Миколу Гоголя серед
планував оргкомітет на чоліукраїнських письменників, щоз міським головою Анатоліписали російською мовою, – ієм Лінником для вшануваннявід цього визнання ніколи непам’яті видатного українця ввідступав, уперше видавши нимнашому місті. «А чи не заманаписану наукову біографію
ло?» – запитують один в одноМ. Гоголя та «Сочинения и письго культурні ніжинці. Адже нама Н. В. Гоголя» – найповніше навулиці Некрасова й досі стоїтьтой час, коментоване Кулішем
будинок священика Бордоноса,видання.
де бував Пантелеймон Куліш.
Ніжин знову й знову приНаперед знаю чиновницьку
вертав увагу Куліша. Так, у листі
відповідь: немає коштів на йогодо Миколи Михайловича Білореставрацію та музеєфікацію.
зерського від 30 січня 1854 р.,Тим часом можна створювативід якого отримав примірники
віртуальний музей. АктуальСучасний вигляд будинку Ф. Бордоноса, у якому бував П. Куліш
«Черниговских губернских веною й реальною є пропозиція
домостей», він згадував про публікацію Між Паньком і Параскою спалахнув про присвоєння імені П. О. Куліша місьвідомого історика Олександра Матвійо- бурхливий роман, що досяг піку в Ніжині кому ліцею чи школі.
вича Лазаревського (1834–1902) «Нежин- в будинку її батька, де Куліш проживав.
Принагідно, звертаюся до Анатолія
ские полковники». А своєму знайомому Почуття виявилися настільки сильни- Лінника та народного депутата ОлекІвану Славницькому (бл. 1831 – не раніше ми, що обоє ледь не розірвали остаточно сандра Кодоли: замість того, щоб розки1898) писав 13 лютого 1855 р. з Борзни, своїх подружніх зв’язків, щоб узаконити дати гроші на тимчасові акції «Жінкам іщо «из уездных городов лучший по об- інтимні стосунки. Утім, продовження Людям року» та білборди зі словами проществу – Нежин». Це ще одне свідчення любовних взаємин не переросло в щось європейськість Ніжина створіть фондтого, як перепліталися почуття Кулішевої суттєве: Параска повернулася до чолові- Пантелеймона Куліша. У світовій історії інатури: захоплення славною минувши- ка, який їй пробачив, а Пантелеймон – до вчора, і сьогодні саме така постать залиною, засвідченою величними храмами й дружини.
шається Людиною віку. Не провінційне
кам’яницями, та часи, проведені в добірПантелеймон Куліш – перший ви- мавпування телефіглярства чи заманюному товаристві. А чого варта була соко- могливий і доброзичливий критик та ре- вання туристів пам’ятними дошками провита говірка ніжинських ярмарків! Тож в дактор Тараса Шевченка. За свідченням народження у нас артистки кордебалету,українськомовних творах Куліш постійно сучасників Куліш знав українську мову скандальної дружини відомого художниіменував місто не інакше як Ніжень – як так досконало, як ніхто з тогочасних ка, наближає нас до Європи.
казали в народі. Про це в краєзнавчій українських письменників, за винятком
Прислухаємося до Марка Стеха:розвідці Євгена Луняка та Миколи Шку- Шевченка. Кулішеве поетичне редагуван- щоби стати справжніми європейцями,рка.
ня справило значний вплив на розвиток навчімося цінувати класиків нашої літеНа початку 1860-х Ніжин знову ві- образно-світоглядної системи Шевчен- ратури.
діграв важливу роль в особистому житті кової поезії. Перший біограф, текстолог,Надія ОНИЩЕНКО
непосидючого Пантелеймона. Тоді він, упорядник і видавець найповнішого нафактично розірвавши шлюбні взаєми- той час шеститомного зібрання творів
Засновник – Ніжинський державний
університет імені Миколи Гоголя
Реєстраційне свідоцтво
№ 352-24ПР, серія ЧГ,
від 6 березня 2007 рокуР/р 31253365108946 НДУ ім. М. Гоголя
код 02125668 ДКСУ м. КиївМФО 820172(благодійний внесок на розвиток Центру гуманітарної
співпраці з українською діаспорою)Склад редакції:Онищенко Н. П., редактор,Бойко О. Д., докт. політ. наук, проф.,Мельничук О. В., докт. фіз.-мат. наук, проф.,Астаф'єв О. Г., докт. філол. наук, проф.,Михед П. В., докт. філол. наук, проф.,Самойленко Г. В., докт. філол.наук, проф.
Макет та верстка – Бобрик Д. М.

Адреса редакції:Центр гуманітарної співпраціз українською діаспорою, кімната 210
вул. Графська, 2,
м. Ніжин, 16602, Україна
Тел./факс: (04631) 7-19-59
E-mail: ukr_diaspora@ukr.net,
diaspora@ndu.edu.ua

http://www.ndu.edu.ua/index.php/ua/tsentr-gumanitarnojispivpratsi-z-ukrajinskoyu-diasporoyu/vidannya-ukrajinskij-dim