2015. SZEPTEMBER

117. szám

KIZUNA 絆 きずな
A Magyar–Japán Baráti Társaság (MJBT) hírlevele

Szerkesztő: Horváth Alíz (holiza5@gmail.com)

Programajánló
Idén is megrendezzük az immár hagyományosnak mondható vacsoraestünket a Fuji japánétteremben. Szeptemberi klubnapunkat ebben az étteremben tartjuk meg. A vacsoraest keretén
belül a Magyar-Japán Baráti Társaság tagjainak lehetőségük lesz megkóstolni a méltán világhírű
japán konyha remekeit. A Fuji japán étterem immáron huszonkét éve Magyarország első számú
és máig is egyetlen igazi tradicionális japán étterme, amely többek között 2011-ben kiérdemelte
Magyarország legjobb ázsiai top étterme címet, illetve 2008. és 2012. között elnyerte "Best of
Budapest" díjat. A legmagasabb fokú gasztronómiai élmény elérésének érdekében kivétel nélkül
csak a legtisztább tengerekből, és mindig az évszaknak megfelelő alapanyagokat hozatja meg
vendégei számára.
Időpont: 2015. szeptember 16. (szerda) 18:00
Helyszín: Fuji japán étterem (1025 Budapest Csatárka u. 54)
A menü kalkulálható ára: kb. 3500 Ft + italfogyasztás. A menü ára a helyszínen fizetendő.
A terem befogadóképessége és a maximális létszám: 30 főJelentkezési határidő: 2015. szeptember 6. (vasárnap)
Jelentkezés: Sági Attila (e-mail: attilasagi@yahoo.com), aki a jelentkezőknek visszajelzést is küld.

Megújult havi klubnapjaink
2015. október 16. 17.30 NÁLUNK…ÉS NÁLATOK?
Klubnapjaink ősztől megújult formában jelentkeznek, októbertől márciusig összesen hat
alkalommal. A program során a kerekasztal beszélgetések keretében a résztvevők különféle
témákon keresztül vitatják meg a Japán és Magyarország közötti hasonlóságokat és
különbségeket, illetve, hogy mit lehetne, vagy mit lenne érdemes mindebből átvenni. Az elsőtémát a nyelvek képezik majd, a beszélgetés résztvevői Máté Zoltán és Sági Attila (a japánnyelvről), valamint Laczkó Krisztina és Mártonfi Attila (a magyar nyelvről) lesznek.
2015. november 20. 17.30 ÉLMÉNYBESZÁMOLÓ ÉS VETÍTÉS az MJBT Japánban járt csoportjától, akik
a társaság keretei között tanulnak japánul és kinn igyekeztek ismereteiket fejleszteni, illetve
minél több nevezetességet megtekinteni, valamint hogy a japánok hogyan örökítik áthagyományaikat a modern kultúrában. Az előadók a csoport tagjai: Siklódi Blanka, Eplényi Gábor,Vihar Judit, Borsányi Klára és a többiek lesznek.
A havi klubnapok helyszíne a Nemzetek Háza (Budapest, VI. Bajza u. 54. földszint).
1

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Megjelent a Japán–magyar nagyszótár(Sajtóközlemény – 2015. augusztus 12.)
Megjelent a Japán–magyar nagyszótár az eddigi legnagyobb terjedelmű és legmélyebben
kidolgozott japán–magyar szótár. A szótárban a köznyelvi szókészlet, a társalgási nyelv, aszaknyelvek alapvető szóanyaga és a szleng közismert fordulatai is szerepelnek. Részletesen
bemutatja a címszók, valamint az összetételek, szókapcsolatok és közmondások jelentéseit és
jelentésárnyalatait. A szótárhasználót bőséges példaanyag segíti a szavak és kifejezések
használatának megértésében.
Az alkotók szándéka az volt, hogy a szótár hasznos legyen mindazok számára, akik a japánnyelvet tanulják, illetve azoknak is, akik a japán nyelvvel magasabb szinten, kutatóként,
fordítóként, tolmácsként kívánnak foglalkozni. Figyelembe vették ezen felül a japán ajkú
felhasználók szempontjait is. Minthogy a szótár kultúraközvetítő szerepet is betölt, aszokásosnál bővebben szerepelnek benne a jobb megértést szolgáló, lexikonszerű kiegészítések,magyarázó megjegyzések.
A kötetet részletes nyelvtani összefoglaló egészíti ki. Ezt követi a japán mértékegységek
bemutatása, majd a japán császárok uralkodási táblázata. Ez utóbbira a japán és az európai
naptár közti átváltás céljából van szükség.
A szótárt 15 év alatt Magyarország különböző egyetemeinek 14 kiváló szakembere készítette.
Nukazava Kazuo volt japán nagykövet kezdeményezésére, a Japán Nagykövetség és a Japán
Alapítvány, valamint az Oktatási Minisztérium támogatásával.
A Japán–magyar nagyszótár címszavai a kanaírás rendjében következnek hiragana illetve
katakana írással, ezt a megfelelő egy vagy több kandzsi követi. A szótár átlátható formábantartalmazza az egyes szavakhoz és kifejezésekhez tartozó nyelvtani információt is, ehhez először
teremti meg magyarul a japán szófaji rendszer terminológiáját.
A szótár kedvezményesen megvásárolható munkanapokon 7 és 14 óra között a Károli Gáspár
Református Egyetem Bölcsészettudományi Karán (Budapest VIII., Reviczky u. 4/A 3. emelet 312),
Nyerges Lászlónénál (nyerges.laszlone@kre.hu, illetve 318-5915).
A nagyszótár ünnepélyes bemutatójára augusztus 28-án a Károli Gáspár Református Egyetem
dísztermében került sor. Az eseményen köszöntőt mondott Vihar Judit, a Japán Stúdiumok
Alapítvány elnöke, a szótár kiadója, Koszuge Dzsunicsi, Japán magyarországi rendkívüli és
meghatalmazott nagykövete, dr. Sűdy Zoltán, Magyarország volt tokiói nagykövete, Ivanaga Emi,a Japán Alapítvány budapesti irodájának igazgatója és dr. Varrók Ilona, a Károli Gáspár
Református Egyetem Keleti Nyelvek és Kultúrák Intézetének vezetője, a szótár főszerkesztője. A
rendezvényt Kenéz László sakuhacsiművész, Takaku Keidzsiró samiszenművész, valamint a Kiyo
Kito Taiko dobzenekar közreműködése színesítette.
22015. SZEPTEMBER

117. szám

Fotók: Horváth Alíz3

2015. SZEPTEMBER

117. szám

További híreink
Király József, a Kecskemét-Aomori Baráti Kör tiszteletbeli elnöke kapta a 2015-ös
külügyminiszteri kitüntetést

A Japán Külügyminisztérium augusztus 19-én kihirdette, hogy a 2015-ös külügyminiszteri
kitüntetést Király Józsefnek, a Kecskemét-Aomori Baráti Kör tiszteletbeli elnökének
adományozza. Ezzel ő lett a második magyar személy, aki megkapta ezt a díjat.

Király József a Kecskemét-Aomori Baráti kör alapító tagja, valamint létrejöttük óta részt vesz
japán-magyar általános és középiskolák csereprogramjaiban. 1999-es elnöki kinevezése óta akulturális csereprogramokon felül különböző Aomoriból érkező küldöttségeket fogadott, illetveaz Aomorival való szakadatlan együttműködésének köszönhetően hozzájárult Japán és
Magyarország kölcsönös megértésének elmélyítésében.

A külügyminiszteri kitüntetést olyan személyeknek vagy csoportoknak adják, akik rendkívüli
mértékben hozzájárulnak Japán és a külföldi országok közötti baráti kapcsolatok erősítéséhez.
Idén 120 személyt és 41 csoportot tüntettek ki.

(Referencia)
Az eddigi magyarországi kitüntettek
2008 Itomi Sinobu (japán állampolgár) a Páneurópai Piknik Alapítvány igazgatója
2013 Pinczés István a Players Stúdió Debrecen művészeti igazgatója
2014 Liszt Ferenc Zeneművészeti Egyetem (csoportdíj)
2015 Király József a Kecskemét-Aomori (magyar-japán) Baráti Kör tiszteletbeli elnöke

Forrás: Magyarországi Japán Nagykövetség Sajtó és Kulturális Osztály

4

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Augusztusban Budapesten járt a Kansai-Magyar Baráti Társaság elnöke, Mukojama Takesi
atomkutató és festőművész felesége, Kazuko. Az eseményt Menyhárt István örökítette meg:5

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Beszámolók

Gyulai Japán Nap – Hankó Ferenc
Fogadják szeretettel képes összeállításunkat Gyula városából, az immáron második
alkalommal megrendezett Japán Napról. Külön öröm számunkra, hogy rendezvényünk
alkalmából, dr. Görgényi Ernő polgármester meghívására 2015. július 7-én Koszuge Dzsunicsi,
Japán magyarországi rendkívüli és meghatalmazott nagykövete is ellátogatott Gyula városába.
Bízom benne, hogy rendezvényünkkel a japán kulturális bemutatók számára hagyománytteremtettünk városunkban. Emellett külön köszönettel tartozom dr. Vihar Judit elnök
asszonynak, aki szakmai segítségével hozzájárult a rendezvény megvalósításához.

6

2015. SZEPTEMBER

117. szám7

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Fotók: Kiss Zoltán
8

2015. SZEPTEMBER

117. szám

9

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Ikebana tagozat – Hajnal Krisztina
Japán írisz (Iris ensata)
Ha a nyár eleji esős évszak során járunk Japánban,
úton-útfélen találkozhatunk a japán írisszel, amelyet,
ha rákérdezünk, a helyiek minden bizonnyal „sóbu”
néven azonosítanak. Ugyanakkor sokan tudják, hogyaz írisz japán neve ajame - és egy gyors internetes
keresés még inkább összezavarhat minket, mert
minkét elnevezésre olyan képtalálatokat kapunk,amelyeken íriszek szerepelnek. A rejtély kulcsa
valójában meglehetősen egyszerű: a japán íriszt,
mivel levele az orvosi kálmoséra (Acorus calamus L.) emlékezet, amelyet japánul sóbunak
neveznek, virágos sóbunak, azaz hanasóbunak hívják. Ezt a magyarázatot azonban nem sokan
ismerik, így a köznyelvben gyakran egyszerűen csak sóbuként utalnak rá.
Jól mutatja, mennyire nem egyértelmű a különbség még a japánok számára sem az, hogy
létezik egy japán szólás, amely szó szerint azt jelenti, „Melyik is ez, írisz vagy japán írisz?”( いず
れ が ア ヤ メ か カ キ ツ バ タ ) – a magyar nyelvben a „Gizike – gőzeke” kifejezéshez
hasonlíthatnánk; arra utal, hogy két dolgot első ránézésre igen nehéz megkülönböztetni (és akülönbség nem feltétlenül fontos). A japán írisz virágzásakor tartott hagyományos fesztiválokat
is ajame fesztiválnak nevezik, az ezeken szerepet kapó virág azonban valójában a japán írisz
(hanasóbu), amelyet a régi időkben összetévesztettek az írisszel (ajame).
A japán íriszt mezei változatából nemesítették több, mint ötszáz évvel ezelőtt. Három főváltozata alakult ki, az edói, a higói és az iszei; a hagyomány szerint a virág a Tóhoku vidékről
került Edóba majd később az ország délebbi részeibe. Szármagassága 50-60 cm, dúsan nyíló
virágokkal rendelkezik és több színben is megtalálható: sötétkék, lila, sárga, fehér és rózsaszín
változata is létezik. Jellemzően június első felében virágzik, ami így pontosan egybeesik az esősévszakkal ezért a japán írisz a koranyár egyik szimbóluma nem csak a hétköznapi életben, de aköltészetben is.
Népszerűségét jól mutatja, hogy nem csak Mie prefektúra, de 14 város és Tokió két kerülete
(Sibuja és Kacusikaku) is hivatalos virágának választotta. Sibuja
választása egyébként azért sem meglepő, mert az ország egyik
legkedveltebb íriszvirágzás-néző helyének számít az itt található
Meidzsi nagyszentély.
Magyarországon is kaphatóak a különböző íriszfélék mindvirágboltokban mind kertészeti szaküzletekben. Viszonylag alacsony
igényű, könnyen nevelhető évelők, napos helyre ültetve hosszúévekig gyönyörködhetünk szépségükben. A legszebb hatást akkor
lehet elérni, ha saját ágyásba ültetjük őket, de egy virágos sziklakert
részeként is megállják helyüket. Mind ikebanában, mind hagyományos csokorba kötve rendkívül
szépen díszítik otthonunkat, alkalmazzuk őket bátran!
10

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Japánkert tagozat – Dani ZoltánÖrömmel tájékoztatjuk tisztelt támogatóinkat és barátainkat arról, hogy a Szentendre
Japánkert projekt építési munkálatai az elmúlt hónapok alatt is eredményesen folytatódtak.
2015. júliusában, hosszas mérnöki tervezés és előkészület után, elkezdtük az egyik
legnehezebb feladatot: a Czóbel Parkban feltörő patak Japánkertbe való bevezetését, annakérdekében, hogy a kertnek hosszú távú, folytonosságot biztosító, tiszta vízellátása legyen. Az
összes, adományként kapott sziklát a helyére igazítottuk, valamint megtörtént a tó medrének
végleges kialakítása, előkészítve ezzel a kertet a végső tereprendezési munkához.
2015. augusztus elején kitartó munkával - 98 méteren keresztül - sikeresen bevezettük akertbe a csermelyt, valamint belekezdtünk a terep végső kialakításába.
Következő kihívásaink: végleges tereprendezés, a patak medrének kialakítása (fóliázása) és az
adományként felajánlott növények beültetése.
Hálásan köszönjük minden kedves támogatónknak a nagy értékű segítséget, felajánlásokat,
amely lehetővé tette mindezen eredményeket!
Az öt év munka alatt számos barátra, önkéntesre és támogatóra tettünk szert, mind magyar,
mind japán részről. Minden nap azon dolgozunk, hogy forrásainkat megteremtsük és egy
színvonalas kertet, kertműhelyt, kulturális találkozóhelyet építsünk.
Terveink megvalósítása érdekében a Japánkert Magyarország Egyesület (2000 Szentendre Rét
u. 2.) bármilyen felajánlást, támogatást vagy nagylelkű pénzügyi segítséget nagy köszönettel
fogad. (Bankszámlaszám: HU62 1160 0006 0000 0000 64560849)
További részletek a japankert.com honlapon, illetve az alábbi linken találhatók:
http://japankert.com/product.php?id_product=149.
Facebook oldalunkon az eddigi munkálatokról számos fotó is látható:
https://www.facebook.com/japankertmagyarorszag

Fotók: Dani Zoltán
11

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Japán hangulatban – Sági Judit
Magyaregregy 2015. június 7-től július 2-ig
A komló háta mögötti völgyben fekvő Magyaregregy már ötödik alkalommal adott helyet
alkotótáborunknak. A Vadgesztenye Panzió egy régi vízimalom átalakításából született. Az
egykori malom pincéjében kialakított étterem hűvösében egy közös ebéddel nyitottuk meg atábort. A középső szinten lévő társalgó adott helyet a foglalkozásoknak, szabad hajtogatásoknak,
de a közel egy hektáros park jó levegőjével és meghitt csendjével is nagyszerű helyett nyújtotterre.
Már első nap sikerült az egész házat belakni. Elkezdtünk hajtogatni, született egy-két ékszer,
de a legérdekesebb talán a Fábián Zsolt által bemutatott kumihimo fonás volt. Ez azsinórkészítés egy kevésbé ismert formája, amely egy tradicionális japán kézműves technika.
Ezeket a fonatokat általánosan kardmarkolatok betekerésére, övek, valamint lószerszámok
készítésére használták. A lányok persze inkább karkötőt, kulcstartót készítettek.
Kedden a sok hajtogatás mellett Pelle Évi vezetésével próbálkoztunk egy-két furosiki kötéssel.
Évi már évek óta használja ezt a japán kendőcsomagolási technikát. Ő ebben adja át az
ajándékokat és bevásárlásnál is ezt kapja elő, ha szatyorra van szüksége. Délután kerestem egy
kisebb farönköt és készítettem egy ikebanát a kertben fellelhető virágokból. Sebők Zsolt aztán
ezt rajzoltatta le a többiekkel. A visszajáró táborozókkal már készítettünk szénrajzot arcról,
testről, ez volt az első „csendélet” kompozíció. Gyönyörű művek születtek.
Vacsora után átbuszoztunk Szászvárra, hogy megkóstoljuk a helyi borokat. Megnéztük a helyi
borászati kiállítást és persze egy-két pincébe is ellátogattunk. Soltész-Várhelyi Klára éppen aznapünnepelte születésnapját, így hát jó alkalom adódott egy kis játékra. Vendéglátóink helyi
pincéjében éppen annyi hely volt, hogy beférjünk. Itt aztán a vezetésemmel vakon hajtogattunk.
Illetve próbáltunk vakon hajtogatni, mert az egyszerűnek tűnő elefánt hajtás is okozott egy kis
elakadást. A végén szabad kezet adtam a figura befejezésére. Klárát ezzel a sokféle, lehetőleg
felálló ormányú elefánttal ajándékoztuk meg.
Szerda délelőtt sétáltunk egyet a közeli Mecsek oldalban. Növényeket, virágokat, kalászokatgyűjtöttünk a délutáni ikebana készítéshez. A séta után már várt minket Zsebe József, aki elhozta
új könyvét. A könyvbemutató beszélgetés alkalmával megtudtuk hogyan készült el ez a szép
kiadvány. Hogyan válogatta ki a bele kerülő modelleket, hogyan birkózott meg a leírások
elkészítésével, a fényképezéssel, a nyomda kiválasztásával, majd mennyi izgalmat jelentett neki,
amikor kezébe vette a már régen várt keménykötésű könyvet. A könyv kézbevétele mellett nagyörömet jelentett, hogy Józsi itt maradt velünk még másnap is és meghajtogathattunk vele egykét „Zsebe” modellt.
Délután Tacuta Fumiko vezetésével készítettünk ikebanákat. Igyekeztük elsajátítani a japánművészetnek ezt a letisztult virágkötési technikáját. Az európai virágkötészettel szemben az
ikebanának szigorú szabályrendszere van. Arányok és irányok egyaránt meghatározzák anövények elrendezését.
12

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Gyorsan eljött az utolsó nap, ezért elővettem a fémlapokat is. A vékony, kilágyított vörösréz
lemez akár kézzel is meghajtható, bár jól végig kell gondolni, mit hajtunk belőle. Készültek
pillangók és pávák, amelyek antikolás segítségével szoborszerű alkotássá váltak.
Közben az árnyékos kertben egy haikus beszélgetésre invitáltam a résztvevőket. Szerettem
volna, ha a pécsi origamisok mellé bekapcsolódnak mások is a Haiku-hajtások kiállítás
továbbépítésébe. Meséltem erről a rövid és tömör japán versformáról, arról hogyan alakult ki apécsi körben ennek a kiállításnak az ötlete és végül hogyan valósítottuk meg a lehetetlennektűnő feladatot. A másfél óra alatt remélem sikerült felkelteni az érdeklődést és lassan mások is
bekapcsolódnak ebbe az alkotásba. Két haiku is született.
Pattog a tűz a
Kandallóban. Bámulom
Az ablakon át.

Komor göröngyök
Fekete földrögökben
Törekszik a mag.

(Somos Endre)(Soltész-Várhelyi Klára)

A délután a szabad hajtogatás jegyében zajlott. Mindenki megpróbált még annyit hajtogatni,
amennyit csak lehetett. Késő délután egy csapatjátékkal zártuk az estét. A csapatoknak a „hajrá”
vers után olyan játékokat kellett hajtogatni, amik a lehető legmesszebb ugranak. Az első ugratás
után meg kellett hosszabbítanom a pályát, mert úgy tűnt, 100 cm kevés lesz. Jól tettem, mert
Takács Imre tücske valósággal átugrotta a két asztalt. Az utolsó feladat egy kicsit nehézre
sikerült, mert egy doboz belsejében kellett kuszudamát hajtogatni és összerakni. Az este jó
hangulatban telt, a csapatok átvették a magyaregregyi smile díjat és következett az utolsó közös
vacsora.
A vacsorához megterített asztalon Imre hajtogatott kutyusai vártak ránk. Dobóczki Zsuzsi férjea hetet horgászással töltötte és így a csütörtöki vacsora Kurucz Sanyi és Dobóczki Józsi által
készített halászlé volt.
Miután besötétedett Nedev Ági elővette a fényképezőgépét, és meghívott minket egy
fényrajzolásra. Ez egy nagyon izgalmas játék. A fényképezőgépen beállított hosszú záridő
lehetőséget ad arra, hogy egy elemlámpa fényével rajzoljunk. Így sikerültek az alkotások.

13

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Fotók: Sági Judit
14

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Origamis események– Villányi Mariann
A Magyar Origami Kör 2015. augusztus elején rendezte meg 26. Nemzetközi Origami
Találkozóját Budapesten, amelynek megnyitóján Vihar Judit tartott élménybeszámolót májusi
japán útjukról és a japán gondolkodásról, Borsányi Klára fotóival színesítve.
A helyszínen kiállítással emlékeztünk Horn Ákosra, a fiatalon elhunyt nagyon tehetséges
origami művészre. Több új origami könyv bemutatójára is sor került: Zsebe József külföldön iselismert origami művész állatmodelljeit gyűjtötte egy kötetbe, a Nemzetközi Szimmetria
Társaság új kiadványában pedig az origami tudományos hátteréhez kapcsolódó cikkeket
publikált. A több országból érkezett résztvevők sok új modell hajtogatását tanulták meg.
A találkozó díszvendégei lengyel origami művészek voltak. Alkotásaikból a Lengyel Intézet
Nagymező utcai kiállítótermében nyílt párhuzamosan egy kiállítás. A megnyitón Ivanaga Emi, aJapán Alapítvány igazgatója röviden áttekintette a japán-magyar origamis kapcsolatokat. Az
egész augusztusban látogatható nagysikerű bemutató kurátora Wogerné Sági Judit, a Pécsi
Origami Kör vezetője volt, aki ezeket az alkotásokat az elkövetkező hónapokban más magyar
városokba is továbbviszi.
A Magyar Origami Kör évek óta kitünteti azon tagjait, akik több évtized óta sokat tettek az
origami népszerűsítéséért. Idén az Arany Tulipán díjat Orient Enikő iparművész-tanár kapta.

Fotók: Villányi Mariann, míg a kiállítás megnyitóján készült kép a Lengyel Intézet fotója.
15

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Emlékezés Tanaka Jositomo nagykövet úrra, a JMBT igazgatótanácsának
elnökére
Tanaka Jositomo urat akkor ismertem meg, amikor nagykövetként kedves feleségével együtt
1997-ben Veresegyházon felavatta a Micui Szen szobrászművész által készített Magyar-Japán
barátság emlékmű park szobrait. Fáradságot nem kímélve késő estig együtt ünnepeltük a két
nép barátságát. Hosszabb kapcsolatba akkor kerültem vele, amikor a 2011-es katasztrófa után ami Magyar-Japán Baráti Társaságunk gyűjtést kezdeményezett a japán károsultak
megsegítésére. Az általunk gyűjtött pénzküldeményt a tokiói Magyar Nagykövetség
munkatársaival, Bohár Ernő nagykövettel és Kálmán Andrea kultúrattaséval együtt a JapánMagyar Baráti Társaság igazgatótanácsának elnökeként elvitte Szendájba a rászorulóknak. A
2014-es magyarországi Japán Fesztiválon betegsége miatt már nem volt jelen. Vihar Béla
versével búcsúzom tőle:Belül van
Ami kedves, el kell veszítened,hogy végképp megtaláld.
A hiány majd kivallja
mi vagy nekem, s mi voltam neked.
Az a tied igazán,amit kívül már nem lelsz többé,csak magadban,
mert belül hordozods óvod őt.
Kezében mécsláng
S áll mozdulatlanul.
Vihar Judit16

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Könyvajánló
Idén szeptemberben jelenik meg a CSER Kiadó gondozásában Pápai-Vonderviszt Anna újabb
furosiki témájú könyve, amelynek címe Japán kendőtáskák - Furosiki. Az olvasók a kötetből
több mint tízféle táska elkészítését tanulhatják meg, amelyhez elegendő csupán egy nagyobb(minimum 70x70 cm-es), négyzet alakú kendőt beszerezni.
Az alábbiakban következzék egy kis ízelítő:Léggömb táska

1 A kendőt mintájával lefelé leterítjük.
2 Megfogjuk az egyik csücskét (C).
3 Egyszerű csomót kötünk rá a csücskeitől kb.
10-15 cm-re.
4 Ugyanezt tesszük az A, B és D csücskökkel.
5 Két egymás melletti kendőcsücsköt (B és C)
dupla csomóba kötünk.
6 A maradék két csücsköt (A és D) is dupla
csomóba kötjük, ügyelve arra, hogy körülbelül
ugyanolyan hosszú legyen a táska két
fogantyúja.

CB

A kötet várható bolti ára 1.195,- Ft.
A kötettel kapcsolatban érdeklődni, illetve azt előrendelni Pápai-Vonderviszt Annánál lehet avonderviszta@gmail.hu e-mail címen.
17

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Olvasnivaló
Haiku rovat(Haikuról, origamiról)
Szombat délután

Versek születnek

virágzik a gesztenye

ó, megható jelenet,hajrá haiku

japán hangulat(Sági Judit)(Pogány Zsuzsa)(Természet-figyelő)Gondolat-születés?

Fütyül, zúg a szél,

Vajúdnak a hegyek, és…

madarak ölelkeznek,

Részemről semmi!

egy varjú károg(Faltisz Róbert)(Pagony Zsuzsa)

Biloba-csoda

Halványzöld faág,

Virág, fa rügyet bont,ágai kizöldülnek,friss napfény, madártojás -madár, bogár, szél repül -elrepül álmom

varjú töri szét.

szárnyukon a nyár

(Pagony Zsuzsa)(Pagony Balázs)(Pagony Balázs)

Fotó: Sági Judit18

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Murakami Haruki: Lexington szellemei
Fordította: Baross Dorottya Ágnes

Amit most el szeretnék mesélni, valójában jó pár évvel ezelőtt történt.
Minden szó igaz, bár bizonyos körülmények miatt a szereplők nevét meg kellett változtatnom.
Már két éve élhettem Cambridge-ben, Massachusetts államban, mikor megismerkedtem egyépítésszel. Alig múlt el ötven, jóképű férfi volt, s haja már erősen őszült. Éppenséggel magasnak
sem volt mondható.
Kidolgozott teste volt, szeretett úszni, ezért minden nap uszodába járt. Alkalmanként még
teniszezett is.
A férfit, akiről jelenleg szó van, nevezzük egyszerűen Casey-nek.
Nőtlen férfi lévén Boston külvárosában, Lexingtonban élt egy ódon kúriában, egy rendkívülszűkszavú, sápadt zongorahangoló társaságában. Őt pedig Jeremynek hívták – talán harmincasévei derekán járhatott, magas volt, szikár, s karcsú, akár egy fűzfaág, arcát pedig enyhén ritkuló
haj keretezte. Egyszerű hangoló létére igen ügyesen zongorázott.
Akkoriban már számos novellámat lefordították angolra és egy amerikai magazinban meg isjelentették. Casey mindet elolvasta, és a kiadómon keresztül egy levelet küldött nekem.
„Rendkívül érdekelnek a munkái, ahogyan az Ön személye is felkeltette kíváncsiságomat” –írta.
Habár kellemes társaságnak tűnt, egyelőre nem voltam benne biztos, hogy beszélgetni
szeretnék vele. Általában nem szoktam találkozni azokkal az emberekkel, akik rajongói leveleketírnak (tapasztalataim szerint ezekben a találkozókban többnyire semmi szórakoztató vagyérdekes sincs), mégis, ezzel a Casey-vel talán szívesen megismerkedtem volna.
A levele igazán intelligens ember benyomását keltette, emellett gazdagon át volt szőve Casey
igen kifinomult humorával.
Mindezek mellett – ahogy mondani szokás– a külföldön élők nyitottsága is erre a találkozóra
késztetett. Sőt, mi több: még közel is laktunk egymáshoz.
19

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Mindezek a körülmények azonban meg sem közelítették valós indokomat.
Az egyetlen ok, amiért ezzel a Casey nevű fickóval találkozni akartam, bevallom, önös indok
volt: Casey ugyanis egy csodálatra méltó, régi jazz-lemez gyűjtemény tulajdonosa volt.
„Merem állítani, még ha egész Amerikát is körbejárja, sem talál ehhez fogható egyedi és teljesgyűjteményt. Remélem, hogy lelkes jazz-rajongó lévén, legalább ez felkelti az érdeklődését” –írta levelében.
És valóban. Teljes mértékben felkeltette az érdeklődésemet. Olyannyira, hogy miután
elolvastam a levelét, alig bírtam ki, hogy ne lássam ezt a híres gyűjteményt.
Azonnal a régi lemezgyűjtemény hatása alá kerültem, akár egy ló, amit megbabonázott valami
különleges fa illata, s minden erőm, hogy ellenálljak a kísértésnek, egy szempillantás alattszertefoszlott.
Casey háza Lexingtonban állt. Mivel jómagam Cambridge-ben laktam, kocsival alig 30 perc
alatt oda lehetett utazni.
Miután felhívtam telefonon, átfaxolta számomra az útvonallal berajzolt térképet. Így aztán
egy áprilisi délután bepattantam zöld Volkswagenembe és elindultam otthona felé.
A házat azonnal megtaláltam. Háromemeletes, tekintélyes méretű, régies ház volt.
Valószínűleg már több mint 100 éve itt állhatott. Még Boston ezen elegáns környékén is, ahol
egymás mellett sorakoztak a szebbnél szebb villák régi történeteiket sejtetve, ez az impozáns
villa kiváltképp kitűnt a többi közül. Még akár képeslapnak is beillett volna.
A kert olyan volt, mint egy hatalmas erdő, a bozótosban vidám szajkók ugrándoztak egyikágról a másikra, mindvégig hangosan csivitelve. A kocsifeljárón egy vadonatúj BMW parkolt.
Miután leparkoltam a BMW mögött, egy hatalmas mastiff – amely ezidáig a tornác lábtörlőjén
aludt – lassan feltápászkodott, és félig-meddig kötelességtudóan megugatott. Mintha ezt akarná
mondani: „igazából nem is akarlak megugatni, de azért amennyire lehet, mégiscsak
megugatlak”.
Casey kijött elém, hogy kezet rázzon. Kézfogása határozott volt, amellyel mintha meg akart
volna győződni valamiről. Miközben kezet fogtunk, másik kezével finoman megpaskolta avállam. Később ez gyakori szokása lett.
20

2015. SZEPTEMBER

117. szám„Nahát, örülök, hogy eljött. Nagyon boldog vagyok, hogy megismerhetem” üdvözölt.
Divatos olasz fehéringet viselt, amely legfölül ki volt gombolva, hozzá világosbarna kardigánt
és könnyed pamutnadrágot vett fel. Mindemellé még egy Georgio Armani-stílusú
napszemüveget is viselt.
Minden nagyon ízlésesen festett rajta.
Bevezetett az egyik nappaliba, és miközben leültetett a kanapéra, egy csésze frissen készített
kiváló kávéval is megkínált.
Casey nem tűnt olyan embernek, aki erőlteti a dolgokat, szemmel láthatóan jó neveltetésben
részesült és igen művelt volt. Már fiatalkorában körbeutazta széles e világot, s igen kellemesbeszélgetőpartner vált belőle. Olyan jó barátokká váltunk, hogy lassan minden hónapban
egyszer meglátogattam, hogy egy kicsit szórakozzunk. Arról nem is beszélve, hogy Casey-nek
köszönhetően így a csodás lemezgyűjtemény által nyújtott áldásos élményben isrészesülhettem.
Csak hogy érzékeltessem: amikor nála jártam, borzasztóan ritka és értékes zenéket
hallgathattam, annyit, amennyihez csak kedvem volt, s amelyeket máskülönben nem lett volna
lehetőségem meghallgatni. Habár a csodás lemezgyűjteményhez viszonyítva maga az audiorendszer már nem volt olyan nagyszerű, a hatalmas vákuum-csöves erősítő azonban lágy, meleg
hangjával nosztalgikus hangulatot árasztott.
Mivel Casey otthonában dolgozott, a házában rendezte be irodáját, ahol hatalmasszámítógépe segítségével épületterveket rajzolt. Azonban beszélgetéseink során soha sem
említette, mivel foglalkozik.
„Ugyan, ez annyira nem lényeges” mondta nevetve, mintegy kifogásképp.
Ötletem sem volt, milyen házakat tervezhet. Soha nem tűnt túl elfoglaltnak. A Casey, akit
ismertem, szinte mindig a nappali kanapéján ült, elegánsan forgatva a bort poharában, könyvet
olvasott vagy épp érdeklődve figyelte Jeremy zongorajátékát, esetleg a kerti székben pihenve akutyával játszott. Talán csak egy megérzés, de számomra mindig úgy tűnt, hogy a munkája nem
lehet nagyon nehéz.
Édesapja, aki már nincs az élők sorában, valaha országszerte elismert, neves pszichiáter volt,
5-6 könyvet is írt, melyek már lassan klasszikusnak számítanak. Apja egykor szenvedélyes jazz21

2015. SZEPTEMBER

117. szám

rajongó volt, akit közeli barátság fűzött Bob Weinstockhoz, a Prestige Lemezkiadó alapítójához,mi több, az 1940-es és 1960-as években kiadott jazz-lemezek gyűjteménye lélegzetelállítóan
teljes, amint azt Casey korábban levelében írta.
A lemezek tartalma lenyűgöző volt, de még a mennyiség miatt sem panaszkodhattam. Szinte
az összes lemez eredeti volt, az első kiadásból származott és mind kiváló állapotban maradt
meg. A bakeliteken egy karcolás sem volt, a lemezborító pedig mintha csak új lett volna. Ez már
szinte a csodával volt határos. Casey féltő gonddal őrizte hagyatékát, olyan óvatosan vette leegyik lemezt a másik után, mintha egy kisdedet merítene a meleg fürdővízbe.
Nem volt egyetlen testvére sem, édesanyja pedig még gyermekkorában meghalt. Édesapja
emiatt soha többé nem házasodott újra. Így mikor édesapja 15 évvel ezelőtt elhunyt
hasnyálmirigyrákban, Casey az egész házat megörökölte annak minden értékével és a hatalmaslemezgyűjteménnyel együtt. Mivel Casey mindenkinél jobban tisztelte apját, sőt szerette,gondosan megőrizte az egész gyűjteményt úgy, ahogy volt, egyetlen lemezt sem adott el. Habár
szívesen hallgatott jazzt, mégsem volt olyan lelkes rajongója a műfajnak, mint apja. A klasszikus
zene szerelmese volt, különösen az Ozava Szeidzsi által vezényelt Bostoni Szimfonikus Zenekart
kedvelte, Jeremyvel nem mulasztottak el egyetlen koncertet sem meghallgatni, ha ő vezényelte
a zenekart.
Miután már legalább fél éve ismertem, Casey megkért, hogy vigyázzak a házára, amíg
elutazik. Habár ez igen ritka eset volt, néha el kellett mennie Londonba egy hétre, hogy üzletiügyeivel foglalkozzon. Mikor Casey elutazott, rendszerint Jeremyre bízta a házat, ám ezúttal ez
lehetetlen volt. Jeremy ugyanis nem sokkal ezelőtt elment, mivel Nyugat-Virginiában élőédesanyja egészségügyi állapota egyre rosszabbra fordult. Így egy nap Casey felhívott telefonon,
hogy a házfelügyeletet rám bízza.
„Bocsánat, hogy ezzel kereslek meg, de más szóba se jöhetett” mondta a telefonban.
„Ha már a házról van szó, megtennéd, hogy naponta kétszer megeteted Miles-t (ez volt akutya neve), semmi mást nem kéne csinálni. Bármelyik lemezt hallgathatod, amelyiket csakszereted. Rengeteg étel és ital van, bátran szolgáld ki magad.”Nem hangzott rosszul az ajánlat.
22

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Ebben az időben bizonyos körülmények miatt cambridge-i házam épp felújítás alatt állt, és
már alig vártam, hogy a mindennapos lármának vége legyen.
Összepakoltam hát pár váltásnyi ruhát, néhány könyvet és a Macintosh Powerbookomat,
majd egy pénteki koradélután elindultam Casey-ék házához. Casey már befejezte a csomagolástés épp azon volt, hogy egy taxit hívjon. Jó utat kívántam neki Londonba, ő pedig mosolyogva azt
felelte:„Köszönöm, biztos az lesz. Neked pedig jó szórakozást és lemezhallgatást a házamban. Ez nem
egy rossz hely.”
Amint elment, az első utam a konyhába vezetett, hogy feltegyek egy kávét. A
számítógépemet letettem a nappali asztalára és körülbelül egy jó órát dolgoztam, miközben már
nem is számoltam, hány lemezt hallgattam meg a zeneszobában Casey apja hátrahagyottgyűjteményéből. Úgy tűnt, a következő héten még elég sok dolgom fog akadni.
A hatalmas mahagóni asztal mindkét oldalán fiókok sorakoztak. Valószínűleg jó régi darab
lehetett. Messze ez tűnt a legrégebbi bútornak a szobában, és a többi, más korokból származó
dologgal ellentétben – mint a magammal hozott Macbook – úgy tűnt, mintha már
elképzelhetetlenül hosszú ideje ott állt volna néma mozdulatlanságában.
Apja halála után Casey még egy bélyeggel sem tett többet a zeneszoba gyűjteményéhez,mintha a régi helyiség valamiféle szentély lett volna, de legalábbis ereklyetartó kegyhely. Míg aház többi része – tekintélyes korából kifolyólag – porosnak tűnt, a szobában ezzel szembenmintha megállt volna az idő. Tökéletes rend uralkodott. Még egy porszem sem volt a polcokon,
az asztal pedig olyan fényesre volt polírozva, hogy szinte csillogott.
Miles bejött a szobába és a lábamhoz heveredett. Párszor megveregettem a buksiját.
Szörnyen magányos egy kutyának tűnt, sosem lehetett hosszabb időre magára hagyni. Be volt
tanítva, hogy a saját kis vackán aludjon a konyhában, ám az esetek többségében végül
odacsapódott valakihez, észrevétlen hozzáláncolva magát a kiszemelt különféle testrészeihez.
A nappali és a zeneszoba egy magas, ajtónélküli boltívvel volt elválasztva egymástól. A tágas
nappaliban hosszú, téglából rakott kandalló állt, és egy bőrkanapé, melyen akár hárman iskényelmesen elnyújtózhattak volna. Emellett a szoba berendezése négy különböző
karosszékből, három szintén eltérő kávézóasztalból és egy némileg fakó, ámde előkelő
23

2015. SZEPTEMBER

117. szám

perzsaszőnyegből állt, a magas mennyezetről pedig – mintha csak a múltat akarná a jelennelösszekötni – egy ódivatú, ám igen ízléses csillár függött.
Beléptem, s miután kényelmesen elhelyezkedtem a kanapén, ráérősen körüljárattam
tekintetemet a szobán. A kandallópárkányon álló óra ketyegve mutatta a percek múlását, halkzaja olyannak tűnt számomra, mintha csak valaki apró üvegszilánkokon járna lábujjhegyen.
A falak mentén elnyúló merev fából faragott könyvespolcok művészeti albumai és vaskos
kötetei között mindenféle szakterület könyvei sorakoztak. A három falon elszórtan néhány
ismeretlen tengerparti fövenyt ábrázoló olajfestmény is függött, az összhatás mégsem volt
zavaró, sőt: egyenesen kellemes benyomást keltett. Egyetlen emberi alakot sem véltem
felfedezni a képeken, csak elhagyatott tengeri tájakat. Olyan erőteljes látványt keltettek, hogyha
a fülemmel egész közel hajoltam volna, tán még a hűvös tengeri szél süvítését és a háborgó
tenger morajlását is hallhattam volna. Külön-külön is nagyszerű alkotások, mégsem volt egy
sem, mely túlontúl elütött volna a többitől. Minden egyes kép őrizte New England mérsékelt
fuvallatát, a tehetős felső-középosztálybeli családok otthonának illatát.
A lemezekkel teli polcsor egy terjedelmes falnál állt a zeneszoba ellenében, mindegyik lemezgondosan felcímkézve, alfabetikus sorrendben sorakozott az előadók neve szerint. Még maga
Casey sem tudta a pontos számukat. „Talán úgy 600-700 körül lehet – találgatott – de mégugyanennyi lehet fönt a padláson is dobozokban. Nem lepődnék meg, ha egyszer ez az egész ház
egy nap összeroskadna azoknak a lemezeknek a súlya alatt, az lenne ám az igazi Usher-ház
bukása.”Feltettem egy régi Lee Connitz-hanglemezt a lejátszóra, és ahogyan békésen leültem azíróasztalhoz, az idő észrevétlen elröpült. Minden nagyon otthonos hangulatot árasztott, úgyéreztem magam, mint aki kényelmesen belesüppedt egy tökéletesen rám illő öntőformába.
Ahogyan telt-múlt az idő, egyre inkább úgy éreztem, mintha valamiféle különleges, óvatosan
felépített bizalmasságba kerültem volna a szobával. A zene visszhangozva mindent belengett:behatolt a szoba minden zugába, a falak összes apró mélyedésébe, egészen a függönyredők
közé.
Mire felocsúdtam, beesteledett. Felbontottam egy üveg Montepulcianót, amit még aházigazda tett félre számomra, és miközben többször újratöltöttem kristálypoharamat, akanapén ülve egy nemrég vásárolt, új kiadású regényt olvasgattam. Ha el is eresztettem volna a24

2015. SZEPTEMBER

117. szám

fülem mellett Casey ajánlását, akkor is el kellett volna ismernem: ez bizony jóféle bor. Kivettem
hát egy szelet Brie-sajtot a hűtőből, és egy jó negyedet el is fogyasztottam belőle néhány sós
keksz társaságában. A házban mindvégig síri csend honolt. A korábban említett óra ketyegését
leszámítva az egyedüli hang, amit alkalmasint hallottam, néhány beforduló autó zaja volt.
Noha a házhoz legközelebb eső utca csak amolyan zsákutca volt, a sebességkorlátozást
egyedül a környékbeliek tartották be. Ahogyan besötétedett, a környék csaknem teljesen
elcsöndesedett. Zsibongó diákokhoz szokott cambridge-i lakos lévén úgy éreztem itt magam,
mintha az óceán fenekén ülnék.
Mint mindig, most is elálmosodtam, amint 11-et ütött az óra. Letettem a könyvet, amit
olvastam, a kristálypoharat is óvatosan a mosogatóba helyeztem, és ha már a konyhában
voltam, egyúttal Miles-tól is elbúcsúztam. A kutya egy pillanatra felegyenesedett, majd
beletörődve összegömbölyödött, s egy halk szusszanás kíséretében behunyta szemeit.
Lekapcsoltam a villanyokat és felmentem a második emeleti hálószobába. Amint belebújtam
a pizsamámba, azon nyomban elnyomott az álom.
Egyszerre csak arra ébredtem, hogy valami megmagyarázhatatlan ürességérzet tátong
bennem. Hirtelen azt sem tudtam, hol vagyok. Olyan tompaság lett rajtam úrrá, mintha
egyszerre csak valami elfeledett, aszott zöldség lettem volna egy sötét kredenc félreeső
zugában. Kisvártatva magamhoz tértem és eszembe jutott, hogy épp Casey házára vigyázok. Ó,
hát persze. Itt vagyok, Lexingtonban.
Ügyetlenül matattam karórám után kutatva, amit még korábban a párnámon hagytam.
Megnyomtam rajta egy gombot, mire az óra számlapja kéken világítva tudatta velem: negyeddel
múlt egy.
Lassan feltápászkodtam és felkapcsoltam a mellettem lévő kis olvasólámpát. Beletelt még egy
percbe, mire a kapcsolót megtaláltam. A csiszolt üvegből készült liliomforma lámpa sápadt,
sárgás fényével sejtelmesen világított. Mindkét tenyeremmel erősen megdörzsöltem
halántékomat, majd egy nagyot ásítva körbenéztem a haloványan megvilágított szobán.
Alaposan szemügyre vettem a falakat, a plafontól egészen a szőnyegig végignéztem mindent.
Mintha szétszóródott babszemeket szedegetnék fel apránként a földről, úgy szedtem össze
töredékes én tudatom szilánkjait, mire végre kapcsolatba kerültem elzsibbadt testemmel. Ezzel
együtt fokozatosan tudomást szereztem az engem körülvevő helyzetről: egy hang ütötte meg a
25

2015. SZEPTEMBER

117. szám

fülemet. Mély dübörgés, mintha egy óriási hullám ostromolná a tengerpartot – ugyanaz a tompa
moraj, mely felriasztott álmomból.
Volt lent valaki.
Visszafojtott lélegzettel lábujjhegyen az ajtóhoz somfordáltam, a szívem a torkomban
dobogott. Félreérthetetlenül volt még valaki a házban rajtam kívül. De lehet nem is csak egy
vagy kettő. Mi több, lentről még valami zenefoszlány is felszűrődött. Nem értettem az egész
helyzetet. Hideg veríték borított el, átáztatva a hónaljamnál a pizsamámat. Mégis mi a csuda
történt itt, amíg én aludtam?
Az első dolog, ami az eszembe ötlött, hogy ez valami rossz tréfa. Casey csak tettette, hogyelutazott Londonba, valójában végig itt maradt, és titokban egy meglepetésbulit szervezett az
éjszaka közepén, csak hogy jól rámijesszen. De akárhogy is forgattam fejemben ezt a gondolatot,
sehogy sem tudtam Casey-ről elképzelni, hogy ilyen gyermekded csínyt eszeljen ki. Az ő
humorérzéke ennél sokkal kifinomultabb, elegánsabb volt, sokkalta árnyaltabb.
Vagy esetleg – gondoltam magamban, továbbra is az ajtóhoz hajolva – azok ott lent mind
Casey számomra ismeretlen ismerősei. Biztosan tudták, hogy a ház tulajdonosa elutazik (de azt
nem, hogy én viszont itt leszek és a házra vigyázok), és valamiért úgy döntöttek, hogy jó ötlet
lenne benézni hozzá a távollétében. Mindenesetre abban biztos voltam, hogy nem betörőkkel
van dolgom. Ha betörők lennének, valószínűleg nem bömböltetnék ilyen hangosan a zenéjüket.
Átváltottam pizsamámat a rendes nadrágomra, belebújtam tornacipőmbe, végezetül
ráhúztam egy pulóvert a pólómra. De még így is egyedül voltam. Kerestem valamit, amit akezembe vehetnék. Körbenézve a szobán, nem találtam semmi alkalmasat. Se egy baseball- ütő,se egy csinos piszkafa. Rendelkezésemre álló tárgyként egyedül csak egy ágy, egy fiókos
szekrény, egy kis könyvespolc, és egy kis bekeretezett kép szolgált.
Ahogyan átvágtam az előtéren, lentről egyre tisztábban hallatszottak a zeneszobából
kiszűrődő hangoskodók. Vidám, old-timer muzsika kúszott felfelé a lépcsőkön, lassan
gomolyogva az előszobán keresztül. A dallam ismerősen csengett, habár a zeneszámot nem
tudtam volna megnevezni. A muzsikába itt-ott emberi hangok vegyültek.
Hallhatóan sokan voltak az egybegyűltek, a megannyi összemosódó beszédfoszlányból aligha
tudtam kivenni, miről folyik a szilaj társalgás. Alkalmanként csilingelő kacajok szakították félbe aduruzsolást. Vidám, könnyed nevetések.
26

2015. SZEPTEMBER

117. számÚgy tűnt, nagy mulatság van odalent, és amint az hallható volt, éppenséggel még csak most
kezdtek belejönni az ünneplésbe. Csak hogy tovább fokozzam a kedélyeket: a terem
visszhangzott a boros- és pezsgőspoharak boldog koccintásaitól. Feltehetően voltak táncolók is:úgy hallottam, puha bőrcipők surrantak a csiszolt parkettán, néha ritmusosan megcsikordulva.
Szép lassan lekúsztam a lépcső feléig.
A korláton áthajolva meresztgettem szemeimet, hátha kiderül, mi folyik odalent. Világosságszűrődött ki a hosszú, függőleges csíkokban sorakozó ablakokon át az előszobára, furcsa,
kísérteties fénnyel betöltve az átjárót. Egyetlen árnyékot sem láttam.
A nappalit és az előszobát elválasztó ajtók mind szorosan be voltak zárva. Pontosan
emlékszem, hogy az összeset tárva-nyitva hagytam, mielőtt elmentem lefeküdni, ebben teljesen
biztos voltam. Nem lehet más magyarázata a dolognak, mint hogy valaki mindent gondosan
bezárta, miután fent elaludtam.
Teljesen tanácstalanul álltam a dolgok előtt. Talán ha észrevétlen visszasomfordálnék amásodik emeleti hálószobámba, belülről magamra zárnám az ajtót és a paplan alá bújva jól
elrejtőznék… higgadtan megfontolva ezt a lehetőséget, még ez tűnt a legokosabb lépésnek.
És mégis, amint ott álltam a lépcső tetején és hallgattam a vidám nevetgélés és zene elegyét,
hirtelen, mint amikor egy sima vízfelszínre követ hajítanak, elért a hullámokként fodrozódó
felismerés és sokként tudatosult bennem valami. A légkörből ítélve kezdtem rájönni, hogy azok
a viháncolók ott lent talán mégsem hétköznapi emberek.
Vettem egy nagy, mély levegőt és lassan leereszkedtem a lépcsőn a bejárati folyosóhoz. A
gumitalpú tornacipőm halkan siklott egyik lakkozott lépcsőfokról a másikra.
Az előszobába érvén azon nyomban balra fordultam, egyenesen a konyha felé vettem az
irányt. Felkapcsoltam a villanyt, kirántottam az egyik fiókot és kivettem az első dolgot, ami akezembe akadt: egy nehéz húsklopfolót. Casey, aki szabadidejében lelkes szakács volt, ragyogó
német kések és konyhaeszközök páratlan (és persze felettébb drága) gyűjteményének birtokosa
volt. A finoman megmunkált, valódi rozsdamentes acélpengék érzékien fénylettek. Ám ahogy
elképzeltem magam, amint besétálok a vidám mulatozás kellős közepére egy húsklopfolóval akezemben, rájöttem, ez bizony nem túl jó ötlet. Visszatettem hát a klopfolót fiókjába, éstöltöttem magamnak egy pohár vizet.
Várjunk csak: hova lett a kutya?
27

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Még csak most döbbentem rá, hogy Miles-nak nyoma veszett. A fekhelye üresen állt, nem
feküdt ott a földön szokásos kis párnáján. Hova tűnhetett? Nem az ő dolga lenne ilyenkor ugatni,
vagy legalábbis valamit csinálni, ha valaki betör a házba éjnek évadján?
A szőrmébe borított pamlag fölé hajolva szomorúan konstatáltam, hogy a kutyának hűlt helye
van csak. A párna már rég nem őrizte az eb testének melegét, úgy tűnik, Miles már jó ideje itt
hagyott engem.
Kifordultam a konyhából az előszobába, és leültem az egyik padkára. A zene szünet nélkül
folytatódott, zsibongó beszélgetéssel kísérve. Hullámozva hol felerősödött, hol elhalkult, desosem csendesedett el teljesen. Vajon hányan lehetnek a nem várt éjjeli vendégek? Úgy
hallottam, talán 15-en. Vagy tán 20-nál is többen. Mindenesetre úgy tűnt, a hatalmas nappali
csaknem zsúfolásig megtelt.
Egy percre felötlött bennem, hogy feltépem az ajtót és csak úgy besétálok. Nehéz
döntéshelyzetbe kényszerültem. Végső soron mégis csak én vagyok a ház felelőse, és mint olyan,ez a kötelességem. Másrészről viszont én nem voltam a meghívottak között.
Erősen hegyeztem füleimet, hátha elkapok egy mondatfoszlányt vagy az ajtó rései alatt egy
kiszivárgó szót, de ez teljességgel lehetetlen volt. A monoton beszélgetés egybeolvadt, még egyárva szót szem tudtam volna megkülönböztetni. Miközben tudtam, hogy bent épp társalgás
folyik, mégis úgy tűnt, mintha valamiféle vastag téglafal választana el a beszélgetőktől. Semmi
keresnivalóm sem volt ott. Zsebre dugtam kezeimet és előhúztam egy pénzérmét, amit az egyik
zsebben találtam. Játékosan végigpörgettem ujjaim közt.
Az a hűvös ezüstpénz a maga szolid realitásával azonnal észhez térített. Úgy kólintott fejbe afelismerés, mint valami tompa, puha kalapács.
Azok ott bent szellemek.
A csibészek nagy vígan összegyűltek a nappaliban egy kis vidám csevejre és táncra, devalójában nem igazi emberek. A hőmérséklet is mintha egy fokot zuhant volna és a légnyomás isnagyobb lett volna, egyszerre elkezdett csengeni a fülem. Próbáltam nyelni, de a torkom
teljesen kiszáradt. Visszatettem az érmét a zsebembe és körülnéztem.
A szívem majd’ kiugrott a helyéből, úgy dobogott. Így visszagondolva olyan hihetetlennek
tűnt, hogy ez nem jutott eszembe idáig. Mégis micsoda nevetséges ötlet, hogy valaki csak úgy
betör egy házba, és partit rendez! A ház körül leparkoló rengeteg kocsi zaja, a járkálók lábainak
28

2015. SZEPTEMBER

117. szám

tompa dobogása, ahogyan a bejárati ajtón át a házba sietnek, biztosan felébresztett volna. Még
Miles is biztosan vakkantott volna. Mindent egybevetve, sehogy sem tudtak volna észrevétlen aházba bejutni.
Most mindennél jobban kívántam, hogy Miles itt legyen velem. Körbe akartam fonni akarjaimat azon a nagy, bundás nyakon, beszívni a puha szőr illatát, érezni a kutya testének
melegét. De sehol sem volt.
Mint akit megigéztek, visszamentem és kábán leroskadtam az előszobában álló padra.
Természetesen szörnyen meg voltam rémülve. Ez a rettegés minden eddigi félelmemet
felülmúlta. Ez a félelem olyan mélyről jövő volt és megmagyarázhatatlan, mint valami
végeláthatatlan, titokzatos sivatag.
Beletelt még néhány mély levegővételbe, mire újra sikerült feltöltenem tüdőmet levegővel.
Lépésről lépésre visszanyertem érzékeim felett az uralmat, mintha kártyalapok peregtek volna leelőttem. Botladozva feltápászkodtam és ugyanolyan halkan, mint jöttem, visszalopództam alépcsőn és egyenesen beburkolództam az ágyamba úgy, ahogy voltam, ruhástól.
A muzsikaszó és a vidám csacsogás csak nem akart alábbhagyni. Sehogy sem tudtam elaludni,
így nem volt más választásom, mint hogy hajnalhasadtáig ott forgolódjak. Nekidőltem a faragottágytámlának és a mennyezetet bámultam, hallgatva a lenti végeláthatatlan mulatozás hangjait.
Végül valahogyan mégis csak elnyomott az álom.
Amikor másnap reggel felkeltem, esett. Az a fajta párás, szemerkélő eső permetezte a földet,
amelynek kizárólagos célja, hogy a talajt áztassa. A kék szajkók az eresz alatt csiviteltek. Az órámszámlapja szerint kilenc fele járhatott az idő.
A verandát az előszobától elválasztó ajtók mind szélesre tártan álltak, csakúgy, ahogyan
lefekvés előtt hagytam. A nappalit teljes rendben találtam. A könyv, amit tegnap olvastam,ugyanúgy, ahogy hagytam, ott feküdt kinyitva a kanapén. Még a finom keksz morzsái is ugyanott
hevertek, szétszórtan a kávézóasztalon.
Mint ahogy azt előre sejtettem, a tegnapi partinak semmi nyoma sem volt. Milesösszegömbölyödve a konyhában feküdt, a szuszogásából úgy hallatszódott, alszik. Amint
megneszelte, hogy jövök, felkelt, én pedig megetettem a kikészített kutyaeledellel. Megrázta
füleit és mohó élvezettel habzsolta a reggelit, mintha mi sem történt volna.
29

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Pontosan házfelvigyázásom első napján ért el a bizarr éjféli parti, a későbbiekben viszontsemmi különös nem történt. Lexington csendes, sejtelmes éjszakái a további napokban
mindenféle incidens nélkül folytatódtak. Ám valami megmagyarázhatatlan okból minden este,az éjszaka közepén felriadtam, mindig pontban 1 és 2 óra között. Azt hiszem, csak az tett ilyenérzékennyé, hogy most más házában kellett aludnom. Vagy talán titokban aggódtam, hogy a
rejtélyes parti újból megismétlődik.
Minden egyes alkalommal, amikor így felriadtam, visszafojtott levegővel füleltem, hátha
történik valami a sötétben. Ilyenkor mindig fogtam magam, lementem és ittam egy pohár vizet akonyhában. Miles ott aludt a földön összetekeredve, és amikor meglátott, boldogan felugrott,megcsóválta farkát, majd nagy buksi fejét lábamra ejtette. Elkísért a nappaliba, én pedig
felkapcsolva a lámpákat, alaposan körülnéztem.
Igaz, soha nem éreztem semmi különöset. A kanapé és a kávézóasztal mindig szép csendbenálltak a helyükön. Azok a rideg New England-i tengerpartot ábrázoló festmények is ugyanottlógtak hűvösen a falakon, mint mindig. Leültem egy olyan 10-15 percre, valahogy mindig
elütöttem az időt. És amikor már semmit sem tudtam felfedezni, ami minderre magyarázatot
adhatott volna, behunytam szemeimet és az érzékeimre hagyatkoztam. De az égvilágon semmit
sem éreztem.
Egyszerűen egy csendes, külvárosi éjszaka kellős közepében voltam. Kinyitottam a kertre nézőhatalmas ablakok egyikét és beszippantottam a virágillattal terhes kora tavaszi levegő illatát. A
függönyök enyhén meglibbentek az esti szélben. A bozótos mélyéből halk bagolyhuhogás
hallatszott.
Amikor Casey egy hét múlva visszatért Londonból, úgy döntöttem, egyelőre semmit sem
mondok el arról az éjjelről. Nem tudom megmondani, miért. Csak úgy éreztem, jobb ez így.
Valamelyest.
„Na, hogy tetszett? Történt valami, amíg elvoltam?” kérdezte Casey az előszobában állva.
„Nem, semmi különös. Minden nagyon békésen zajlott, elég sok munkámat be tudtam
fejezni.” Ez tényleg igaz is volt.

30

2015. SZEPTEMBER

117. szám„Remek” válaszolta boldogan, majd előhúzott egy drága malátawhiskyt a táskájából, amelyet
ajándék gyanánt hozott nekem. Kezet fogtunk és elváltunk. Beültem a Volkswagenbe és
hazavezettem Cambridge-be.
Körülbelül fél év elteltével Casey újra felkeresett. Igaz párszor beszéltünk ezalatt az idő alatt
telefonon. Többek között megtudtam, hogy Jeremy édesanyja meghalt, úgyhogy ez a zárkózott
zongorahangoló végleg visszaköltözött Nyugat-Virginiába. Akkortájt épp egy regényen
dolgoztam, és már a befejezést írtam, úgyhogy a sürgős ügyeket leszámítva épp senkire sem
tudtam időt szakítani. Naponta több mint 12 órát töltöttem az íróasztalomnál és kötve hiszem,
hogy ebben az időszakban házamtól akár egy kilométernyivel is távolabb merészkedtem volna.
Ezúttal Casey egy Charles Rivers-hez közeli, csónakházból kialakított kis kávézóba invitált, ígyhát felkerekedtem és elsétáltam a találka helyszínére, hogy megigyunk egy csésze kávét és
beszélgessünk egy jót.
Nem tudom, miért, de Casey szemmel láthatóan megöregedett legutóbbi találkozásunk óta.
Úgy festett, mint aki egyszerre legalább 10 évet öregedett volna. Alig ismertem rá.
Haja egyre jobban megőszült, szeme alatt sötét karikák látszódtak. A kézfeje is mintha
ráncosabb lett volna. Össze sem lehetett hasonlítani őt azzal a régi Casey-vel, akit én ismertem,
aki olyan kínosan ügyelt megjelenésére. Talán valami betegségben is szenvedhetett, de mivel ezt
egy szóval sem említette, így én sem kérdeztem rá.
„Jeremy valószínűleg sosem jön már vissza Lexingtonba” mondta elcsukló hangon, szomorúan
lehajtva fejét. „Felhívtam Nyugat- Virginiában egyszer-egyszer. Az édesanyja halála miatti sokk
teljesen megváltoztatta” – folytatta síri hangon. „Már nem az a Jeremy, akit régen ismertem.
Mostanában folyton csak a horoszkópról beszél. Végig csak ezt hallani, hogy ez a csillagállás így,az a konstelláció úgy… mit üzennek ma a csillagok, és ezért mit szabad tenni, mit nem, mit kellelkerülni, meg ilyenek. Amíg itt volt, sohasem említette a csillagokat.”„Annyira sajnálom” – válaszoltam. De valójában fogalmam sem volt, mit kellene mondanom.
„Amikor az anyám meghalt, még csak 10 éves voltam” – fogott bele Casey, szemeit végig akávéscsészére szegezve – „Nem volt se bátyám, se nővérem, így teljesen egyedül maradtunk
apámmal, csak mi ketten. Kora ősszel történt, egy szerencsétlen jacht-baleset miatt. Teljesen
felkészületlenül ért a halálhíre, mindkettőnket teljességgel letaglózott. Fiatal volt még, élettel
312015. SZEPTEMBER

117. számteli, majd’ 10 évvel fiatalabb apámnál. Se én, se apám el sem tudtuk képzelni, hogy ilyesmi
egyáltalán bekövetkezhet. De egy nap mégis megtörtént, és anyám eltűnt ebből a világból. Huss!
Mintha csak a szél ragadta volna el.
Anyám gyönyörű, okos nő volt, mindenki szerette, aki csak ismerte. Imádott sétálni, mindig
egyenes háttal, állát enyhén előretolva sétált, mindkét karját hátul összefonva hatalmasakat
lépett. Gyönyörködve, amolyan természetéből fakadó könnyedséggel lépdelt. Rendszerint
dúdolt is, miközben így andalogtunk, imádtam, amikor ketten együtt sétáltunk. Valahányszor
anyámra gondolok, magam előtt látom, ahogyan a newporti tengerpart mólóján lófrál, alenyugvó nap élénk fényében fürödve. A nyári ruhájának a széle hűvösen lebeg a szélben. Egy
virágmintás pamutszoknya. Ez a jelenet úgy beleégett az emlékezetembe, mintha csak egy
fényképet látnék.”„Apám számára különösen kedves volt, borzasztó mód elhalmozta anyámat szeretetével.
Valahol mélyen úgy érzem, őt talán még jobban is szerette, mint engem. Apám már csak ilyen
ember volt. Azokat a dolgokat becsülte, amikért neki magának kellett megküzdenie. Számára én
amolyan, az események folyományaként természetesen következő dolog lehettem. Nem
mondom, hogy nem szeretett, hiszen én voltam az egyszülött fia, de sosem szeretett úgy, mintaz anyámat. Ezt már nagyon korán felismertem.”„Senkit sem szeretett úgy, mint ahogyan az anyámat. Miután meghalt, egyszer sem
házasodott újra. A temetés után vagy három hétig apám megállás nélkül aludt. Egyáltalán nem
túlzok. Csak aludt és aludt. Szó szerint, három héten át fel sem kelt. Alkalmanként kitántorgottaz ágyból, és anélkül, hogy egy szót is szólt volna, ivott egy pohár vizet vagy evett valamit. Úgynézett ki ilyenkor, mint valami alvajáró, vagy inkább, mint valami szellem. Ezek a szünetek
mindig a lehető legrövidebb ideig tartottak, utána már ment is vissza aludni. A sötét szobában
rekedt áporodott levegő, a szorosan lehúzott redőnyök közt úgy festett, mint valami mesebeli
elátkozott hercegnő. Alig mozdult. Sohasem fordult meg és az arckifejezése is ugyanabba amaszkba merevedett.”„Nagyon nyugtalan voltam miatta, így időről időre befeküdtem mellé és leellenőriztem, hogy
lélegzik-e még. Attól féltem, hogy egyszer csak ő is itt hagy engem, miközben alszik. Egyszer,
amikor ismét felmentem hozzá, hogy hozzak neki egy kis ennivalót, mélyen belefúrtam magam apárnájába és közelről az arcába néztem. Nem halt meg. Csak mélyen, nagyon mélyen aludt,
32

2015. SZEPTEMBER

117. szám

mozdulatlanul, mint egy kő, amit mélyen a földbe temettek. Azt hiszem, ilyenkor nem álmodott.
Abban a sötét, csendes szobában semmi más nem hallatszott, csak a szokásos, monoton
levegővételeinek nesze. Még egyszer sem találkoztam ilyen hosszú és semmihez sem foghatóan
mély alvással. Úgy nézett ki, mintha már rég egy másik világ felé tartott volna. Emlékszem,
rettentően féltem. Teljesen egyedül abban a nagy házban, úgy éreztem, mint akit az egész világ
magára hagyott.”„15 évvel ezelőtt az apám is meghalt, és én természetesen rendkívül szomorú voltam miatta,de őszintén szólva ez egyáltalán nem ért meglepetésként. Azt gondoltam magamban, az apám
pont ugyanilyen halottnak tűnt azokban a hetekben is, mint amikor olyan mélyen aludt. Déja vuérzetem támadt. Ez a leküzdhetetlen érzés olyan volt, mintha valaki mélyen a helyére tolt volnabennem valamit. 30 év távlatából visszanézve a helyére került minden. Csak ezúttal harágondolok, nem hallom, ahogyan lélegzik.”„Szerettem az apámat, jobban, mint bárkit ezen a világon, sőt tiszteltem. De ami még ennél istöbbet jelenthet: úgy érzem, erősen kötődtem is hozzá, nem csak érzelmileg, de spirituálisértelemben is. Tudom, ez most furán hangozhat, de amikor az apám meghalt, én is ugyanúgy azágyamba zuhantam és napokon át csak aludtam, ahogyan azt apám tette anyám halálakor.
Mintha valamiféle rítus kötött volna össze minket, amelyet a vérvonalamban mindenkinek
követnie kell.”„Talán két hétig aludhattam én is így. Ez alatt az idő alatt egyre csak aludtam, míg az idő össze
nem folyt, és én szétmállottan a megsemmisülés határán lebegtem. Akármennyire sokat isaludtam, mintha sosem lett volna elég. Akkortájt úgy tűnt számomra, mintha az álomvilág lenne
a valós, és az igazi világ, a mindennapi valóság csak csalfa, ideiglenes hellyé foszlott volna.
Körülöttem minden csak felszínes hasonmása az igazi világnak, minden színtől mentes, fakóárnykép. Úgy éreztem, egy ilyen kiüresedett világban már nem is érdemes élnem. Fokozatosanébredtem rá, mit érezhetett apám, amikor elvesztette anyámat. Érted, miről beszélek? Így már
minden dolog más megvilágításba került. A dolgok így együtt teljesen más formát öltöttek.”
Casey ezután percekig némán ült, mintha elgondolkodott volna valamin. Már késő ősz volt, asodródó falevelek zajába alkalmanként lehulló makktermések koppanása vegyült.

33

2015. SZEPTEMBER

117. szám„Csak egy dolgot mondhatok – szólt hirtelen, miközben finoman megemelte fejét, száját aszokásos, stílusos mosolyra húzva – nincsen senki sem ezen a világon, aki ugyanilyen mélyálomba zuhan majd, amikor én meghalok.”
Néha még most is eszembe jutnak Lexington szellemei, a megfejthetetlen lényük, számuk, ésaz az eleven parti, amit az éjszaka közepén csaptak az ódon kúria nappalijában. Casey-regondolok ilyenkor és arra a hosszú, mély álmára, mintha ő is a halálra készülne a második
emeleti hálószoba keskenyre húzott redőnyei közt. Az apjára gondolok. Miles-ra, arra aboldogtalanul nagy, magányos kutyára, a lélegzetelállító lemezgyűjteményre. Jeremy Schubertet
játszik. A kék BMW a bejárati kapu előtt áll.
Olyan, mintha szörnyen rég történt volna mindez, egy végtelen messzinek tűnő helyen. Annakellenére, hogy mindez alig fél éve volt.
Senkinek sem meséltem el a történteket, egészen idáig. Valahányszor belegondolok, vajon
mennyire lehetetlen történetnek tűnhet, valójában számomra mindez egy cseppet sem különös.

Recept Borsányi Klárától
Tápióka puding
Jó pár évvel ezelőtt az a kitüntetés ért, hogy az akkor kinevezett japán nagykövet úr és
felesége meghívta a Magyar-Japán Baráti Társaság elnökségének tagjait, azokat, akik a japánkultúra terjesztésében, népszerűsítésén fáradoznak. Én, mint az újonnan kinevezettgasztronómiai szakosztály vezetője, torkomban dobogó szívvel vallottam arról, hogy mennyire
szeretem a japán ételeket, mennyire tetszik, ahogyan tálalják, s hogy én is hogy igyekszem ezt
másokkal is megismertetni, megszerettetni. A pompás vacsora végén kaptunk egy olyan kisédességet, amelyet hosszú-hosszú ideig kerestem aztán fogadásokon, üzletekben, újságokban.
Nem hagyott nyugodni, hogy mi volt az a szép kis gyöngyös, színes valami, amit addig még soha
nem láttam és nem kóstoltam. Aztán kezembe került néhány évvel később az asztali díszkártya,melyen feltüntették, hogy mi volt a menü – csak a nagy igyekezetben ez akkor elkerülte a
figyelmemet – desszert: tápióka puding. Azóta többször elkészítettem, megismertettem vele abaráti körömet, ismerőseimet. Aki egyszer is megkóstolta, az eddig még mind rajongójává vált.
Ezt a kis csodagyöngyöt szeretném most Önökkel is megismertetni, megszerettetni.
34

2015. SZEPTEMBER

117. szám

Kókuszos tápióka puding mangóval

Hozzávalók (4-6 főre)20 dkg tápiókagyöngy
kb. 1,5 l víz
3,5-4 dl kókusztej
1 rúd vanília
3-4 evőkanál cukor (vagy ízlés szerint)
1 mangóForraljuk fel a vizet, majd adjuk hozzá a tápiókagyöngyöt. Állandó kevergetés mellett, azújraforrástól számítva főzzük kb. 10-15 percet, amíg a gyöngyök átlátszóvá válnak és
megdagadnak. Szűrjük le a gyöngyöket és mossuk át vízzel.
Forraljuk fel a kókusztejet a cukorral és a vaníliamagokkal. Vegyük le a tűzről és keverjük
hozzá a tápiókagyöngyöket. Hagyjuk állni amíg a gyöngyök felszívják a folyadékot. Töltsük
poharakba és fogyasztásig tegyük hűtőbe.
A cukrot karamellizáljuk, adjuk hozzá a felkockázott mangót és tálalás előtt merjük a puding
tetejére.
Szoktam még kísérletezni egy kis keserűmandula aromával. Nem kell sok belőle csak pár
csepp és az egész puding elkékül. Az íze viszont kissé marcipános lesz. A tetejére kerülhet pár
szem idénygyümölcs, tejszínhab és egy kis csoki öntet.
Ha sűrűbbre főzzük, akkor kókuszreszelékbe meghempergetve, mignon-papírra lehet tenni. A
tetejére szúrhatunk héjatlan mandulát, vagy mazsolával is díszíthetjük.
További jó kísérletezést és keresgélést kívánok a neten!
Érdemes, mert magában a szóban is benne van, hogy táp…ióka. Tehát laktató, tápláló ésnagyon finom!
Itadakimasz!

KIZUNA – megjelenik negyedévente. Alapította Szentirmai József. Kiadja a Magyar-Japán Baráti
Társaság. (Nemzetek Háza, Budapest, VI. Bajza u. 54.)35

2015. SZEPTEMBER

117. szám

A Magyar-Japán Baráti Társaság helyi csoportjainak és tagozatainak elérhetőségei:Baja: Balogh Nikolett. Tel.: 06 20 2435321 E-mail: nikitta-san@hotmail.com
Dunaújváros: Németh Irma. E-mail: cirmi63@gmail.com
Győr: Horváth Ferenc. Cím: 9023 Győr, Ifjúság krt. 35. Tel. (munkahely): 96/516-675
Mobil: 70/705-6262 E-mail: horvferivk@freemail.hu
Gyula: Gyula MAPON Kulturális Egyesület, Hankó Ferenc alapító alelnök, Fodor György elnök.
Tel.: 06 30 4862170 E-mail: ferenc.hanko@t-online.hu
Hódmezővásárhely: Hegyi Attila. Tel.: 36-20/494-7657 E-mail: hegyi.attila@oriens.hu
Cím: 6800, Hódmezővásárhely, Ötvenhat mártír 2/A.
Web: www.japanrolminden.hu/mjbthmvhely
Kecskemét-Aomori Baráti Kör: Kerényi József. Tel.: 30 871 5934
E-mail: kecskemet-aomori@t-online.hu.
Keszthely: Móroczné Komáromi Gyöngyi. Tel.: 30 629 4038 E-mail: gyongyi@jmik.hu
Web: www.jmik.hu
Miskolc-Görömböly: Dr. Ujaczki Tibor. E-mail: ujaczki@citromail.hu. Cím: 3516 Miskolc, Szolártsik tér 4.
Pécs: Wogerné Sági Judit. Tel.: 30 901 3254 E-mail: sagi.judit@gravirtechnika.hu
Székesfehérvár: Schwerlichowszky László. Cím: 8000 Székesfehérvár, Tóvárosi ln. 50.III.10.
Tel.: 06/20-9316-117;20/278-7024 (l./fax: (36) 22/505-544)
E-mail: schwerly@t-online.hu Web: www.magyarjapanklub.hu
Szentendre: Bassa Zoltán. Tel.: 06 30 9351256 E-mail: zoltanbassa@gmail.com
Szolnok: Kovács Mihály. E-mail: misi-bacsi@freemail.hu
Szombathely: Schmitt Csilla. Tel.: +36309579059 Fax: +3694321384
Cím: 9700 Szombathely, Thököly út 27. Web: www.mjbt-szombathely.mlap.hu
Tolna megye: Balogh Jenő. E-mail: mabruk@terrasoft.hu, baloghj@terrasoft.hu
Vác: Gyarmati Péter. E-mail: leiningen@freemail.hu
Zalaegerszeg: Szemes Péter. Tel.: 06 92 502 100/120-as mellék
Veszprém-megyei Magyar-Japán Baráti Társaság: Kutics Károly.
E-mail: kutics.karoly@chello.hu
Tagozatok és vezetőik:Gasztronómiai Tagozat: Borsányi Klára. E-mail: borsanyi.klara@gmail.com
Haiku Tagozat: Vihar Judit. E-mail: jvihar@gmail.com
Ikebana Tagozat: Hajnal Krisztina. E-mail: krisztinahajnal@gmail.com
Japánkert Tagozat: Dani Zoltán. E-mail: dani.zoltan@gmx.net
Japán öltöztetés Tagozat: Csalló Edina. E-mail: a2yuki@gmail.com
Kalligráfia Tagozat: Zopcsák Ferenc Zsolt. E-mail: zopcsakferi@gmail.com
Origami Tagozat: Villányi Mariann (Magyar Origami kör).
E-mail: mariann.villanyi@gmail.com
Reiki Tagozat: Petrik Márta Magdolna. E-mail: pemama_3@hotmail.com, Tel.: 06 20 460-9104
36