6

KULTUR

14. JUNI 2024

AFANONYMISERING Som dokumentar er DRs beretning om sexisme i musikbranchen mangelfuld.
Det mindsker dog ikke dens værdi som bidrag til en tiltrængt kulturændring.

LASSE WINTHER JENSEN

Sexisme i musikbranchen. DRTV.

Rs Sexisme i musikbranchen er metodisk
set noget juks, og som dokumentar betrag­
tet er den noget rod. Det første, man bidermærke i, er titlen. »Sexisme« i musikbran­chen, ikke »MeToo«. Det sidste er vi efter­hånden enige om, hvad handler om – sek­
suelle overgreb. Men hvad omfatter »sexisme«? I dokumen­
taren beskrives et bredt spektrum af oplevelser fra
dumsmarte bemærkninger over grooming af teenagere til
et regulært overgreb.
Det, der søges italesat, er altså noget generelt, der er gan­ske svært at forklare og definere entydigt. En grød af nor­mer, kønsubalancer og magtmisbrug, der både kommer ind­
forstået og eksplicit til udtryk, men som samlet set udøver
stor indflydelse på kvinders muligheder for at udtrykke sig
kunstnerisk og for at gøre karriere i musikbranchen.
Fra begyndelsen klokker dokumentaren rundt i dette mud­rede felt af oplevelser og forskellige grader af ugerninger.
Til at starte med stiller den sig an som et køligt, kvantitativt
studie af diskrimination i musikbranchen på baggrund af
undersøgelser foretaget blandt en gruppe på 150 kvinder.
Men hvem er kvinderne, og ud fra hvilke kriterier blev deudvalgt til undersøgelsen?
»80 procent af kvinder under 30 år oplyser, at de har ople­
vet en eller flere former for grænseoverskridende adfærd imusikbranchen,« læser vi på skærmen. 80 procent af hvor
mange kvinder? Hvilke kvinder? »79 procent af kvinder imusikbranchen oplever, at de laver om på sig selv eller har
lavet om på sig selv for at passe ind.« Hvad vil det sige? Gør
vi ikke alle det i et eller andet omfang, uanset hvor vi arbej­
der?
Dokumentaren går samtidig kvalitativt til værks i form
af interview med en række kvindelige musikere, der fortæl­ler om deres oplevelser med sexisme. Den anvender to cases
som prisme til belysning af det overordnede problem, men
den produktionsmæssige fumlefingrethed har allerede resul­
teret i unødvendig polemik. DR har valgt at anonymiserede to mandlige musikere, der omtales i dokumentarens to
afsnit. Allerede inden premieren i mandags havde den ene
af de to – Martin Brygmann – forsøgt at få dokumentaren
stoppet, fordi han mener, at dokumentaren indeholder fal­D

ske og udokumenterede beskyldninger om ham. Han menteogså, at anonymiseringen var meningsløs og let gennem­
skuelig.
Det er den naturligvis også, og det er lettere bizart at hørede kvindelige musikere omtale Brygmann som »den mand­lige artist« og beskrive ham med forskellige hints, som om
han var en person, der skulle gættes til en selskabsleg. Helt
forventeligt har debatten de seneste dage da også handlet
mere om Martin Brygmann end om sexisme i musikbran­chen. I det hele taget skyder dokumentaren med sprede­hagl i en grad, så det af og til kan være svært at afgøre, om
den primært handler om et overordnet problem, eller om
den primært handler om Martin Brygmann og – hvordan
skal man snart omtale ham? – »den anden mandlige artist«.
Hvad er egentlig forholdet mel­lem de generelle strukturer og
disse to angiveligt særligt grelle
cases?

••

Fuldvoksne,
for længst
etablerede
kvindelige
musikere måogså finde
sig i ekstremt
upassendeadfærd.

SPØRGSMÅLET ER altså, hvad

det betyder for selve den pro­blemstilling, der fremlægges, atdokumentaren ikke er specielt
god. Forhåbentlig kommer det
ikke til at betyde alverden, nårførst balladen om Brygmann har
lagt sig en smule. For dokumen­
tarens formmæssige problemer
understreger også dens bydende
nødvendighed.
For hvordan taler man overho­vedet om en kultur, som der burdevære blevet taget et fundamen­
talt opgør med for længe siden? Den slags er svært at beskrivepræcist og fyldestgørende, fordi det frem for alt kommer til
udtryk som små interaktioner og misbrug af bedagede sociale
konventioner, som de fleste, der ikke udsættes for den slags,
nok troede, vi havde aflært os for længe siden.
I dokumentaren gør de kvindelige musikere imidlertid et
godt forsøg på at beskrive kulturen, når de på forskelligemåder får sagt, at det ikke er den enkelte seksualiserendeeller upassende bemærkning, der isoleret set udgør et pro­blem, men den samlede mængde. »Ét myggestik, det kan
man leve med, men tusind bliver man sindssyg af,« som
Annika Aakjær formulerer det.
Af samme årsag er de stærkeste dele af dokumentarendem, hvor man virkelig får et indtryk af, hvor tærende sex­

ismen må føles gennem en hel karriere. At det ikke kun er
purunge kvinder med håb om at leve af musik, der får til­sendt upassende beskeder (Martin Brygmanns kiksede brug
af lumre emojier udstilles nådesløst). Fuldvoksne, for længst
etablerede kvindelige musikere må også finde sig i ekstremt
upassende adfærd i forbindelse med så prominent et fore­tagende som Toppen af poppen.
Det hører vi om i andet afsnit, hvor Katinka Bjerregaard
og Mathilde Falch fortæller om deres oplevelser med et orke­
stermedlem under optagelserne af det populære program.
Hans seksualiserende bemærkninger i tide og (især i) utide
fremstår ikke bare upassende, men også enormt ydmygende– en fuldkommen underminering af folk, der skulle fore­
stille at være hans kolleger.
Særligt interessant bliver det, da den mandlige musiker
Alex Vargas fortæller om at overhøre samme bandmedlems
kommentarer til en yngre kvinde, der arbejder på produk­tionen af programmet. »Jeg kan ikke forestille mig, hvordan
det har været for hende,« siger han. Senere fortælles derom, hvordan Simon Kvamm overhører kvindernes samtaleom bandmedlemmet og udtrykker sin forfærdelse. Det ender
med en kollektiv klage, som syltes af produktionsselskabet
bag programmet.
De mandlige musikeres paffe reaktioner og produktions­selskabets mangelfulde klagehåndtering peger på, at det er
vigtigt, at Sexisme i musikbranchen bliver sendt, og vigtigt,
at kvinderne, den interviewer, tør stå frem: Vi er først nu
ved overhovedet at udvikle sprog og normer for at tale om
de her problemer som problemer, der vedrører os alle. Som
sociale konventioner, der skal tages et kollektivt opgør med.
Musikbranchen er desuden i særlig grad sårbar over formagtmisbrug og diskrimination. Som musikeren Signe Svend­
sen siger i dokumentaren: Det er en branche uden struktu­
rer, men den giver en kæmpe frihed. Arbejdet og resten af
livet flyder i høj grad sammen. Spørgsmålet er, hvem derhar magt til at begrænse andres del i friheden? Og hvem
der skrider ind, hvis nogen misbruger friheden i en grad,så den slår over i grænseløshed?
Det ville være en stor skam, hvis de oplevelser, der frem­lægges i Sexisme i musikbranchen, drukner i dokumenta­
rens klodsede form og i nok så relevante journalistiske ind­sigelser. Måske skulle den have skelnet klarere mellem over­greb og magtmisbrug, og produktionsholdet burde afgjort
have forsøgt at fokusere skarpere. Men det er for intet atregne mod det faktum, at dokumentaren sætter tiltrængte
ord på en fundamental og nødvendig kulturændring, derførst lige er gået i gang.

SKRIFTBILLEDER Med sin nye udstilling om kalligrafi har Davids Samling
leveret en smuk, men krævende indføring i den islamiske kunstverden.

.

I ordets magt og vælde
SAMI KLEIT

Mere end Ord – Kalligrafi fra den islamiske verden.
Davids Samling. Til 26. januar 2025.

et er svært at komme i tanke om et sted, hvor en
udstilling om kalligrafi giver så meget mening som
på et museum for islamisk kunst. Ingen anden ver­denskultur har benyttet sig af indskrifter i så mange sam­menhænge som den islamiske verden.
Derfor er det ikke overraskende, at Davids Samling nu
har åbnet en udstilling om kalligrafi. Det var vel egentlig
bare et spørgsmål om tid.
Ikke desto mindre er det netop overraskelsen, der ram­mer, når man træder ind i udstillingens formørkede loka­
ler. Ganske passende er udstillingen døbt Mere end Ord, forman føler straks, at man her vil blive indviet i hemmelighe­
der af en anden verden.
Det bliver man på sin vis også. Allerede ved udstillingens
begyndelse vil det dæmre for beskueren, at han eller hun
er trådt ind i et univers, der kun delvist udfolder sig i det
dennesidige.
Det er strengt taget ikke en religiøs udstilling. Man behø­ver sådan set heller ikke at interessere sig for religion for atkunne nyde udstillingen. Men det gør nu alligevel oplevel­sen mere givende, hvis man tør træde ind i den islamiske
forestillingsverden.
For skal man pege på et gennemgående tema i udstillin­
gens 128 ret så forskellige og hver især pragtfulde værker,
må det være modsætningen mellem på den ene side det
uendelige og på den anden side menneskets værdiløse, kort­
varige jordiske eksistens.
Det er en modsætning, der hører til de væsentligste aspek­
ter ved den islamiske kunst. I udstillingen får beskueren
stiftet bekendtskab med flere forskellige, men beslægtede
udtryk af dette aspekt. Et typisk eksempel er det uendelige
mønster, undertiden også kaldet gentagelsesmønsteret. Det
er et mønster, der allerede tidligt i den islamiske kunsthi­
storie bliver udfoldet, og som kan siges at være et af de mest
dominerende træk i den islamiske kunst på tværs af tid og
sted.

D

PÅ ET PAPIRBLAD FRA (formodentlig) det 18. århundredes

Indien ser vi, hvor intrikat og sofistikeret gentagelsesmøn­

steret kan tage sig ud. Omgivet af slyngede, forgyldte blom­ster træder den ligeledes forgyldte kalligrafiske komposi­tion frem på en sort baggrund. Kalligrafien er spejlet lod­
ret, så der på hver side af spejlingsaksen står »Allah al­Baqi«(Gud, Den Bestandige). Samtidig gennemborer flere af bog­
staverne hinanden, mens planteornamentikken får lov at
udfylde bogstaverne. Blomstrende evighed.
Mere intrikat endnu bliver det på en skål af lergods fra
det 10. århundrede, der enten kommer fra det østlige
Iran eller Centralasien. Her kan selv den mest
erfarne udi islamisk kalligrafi kun med
møje og besvær tyde ordsproget:»Den, der tror på det hinsides,udmærker sig i gavmildhed.«
Fire små prikker på skålen
indikerer for beskueren, at
der i urets retning fra
klokken seks begynderen sætning midt i det,
man ved første øjekast
kun ville opfatte som
skriftlignende former,
der gentager sig selv.
Man behøver ikke attilbringe lang tid
blandt kalligrafien forat fornemme en dob­
belthed. På den ene
side deler kalligraferne
med rund hånd ud af
deres talenter. På den
anden side holder debeskueren ud i strakt
arm og lader ham eller
hende vide, at tiden
endnu ikke er inde tilSkål af frittegods bemalet
med lustre over turkis
virkelig at forstå kalli­
opak glasur. Pressefoto:grafien.
Pernille Klemp
Det er der enmening i. Den uende­lige fortsættelse eller
gentagelseafetbestemt mønster, hvad
enten det er abstrakt,halvabstrakt eller lige­
frem figurativt, er delset udtryk for en dyb overbevisning om alle skabningers evige
liv, dels et udtryk for en mistillid til den midlertidige eksi­
stens. Ved at præsentere beskueren for et mønster, som i
sin helhed kun eksisterer i evigheden, knytter den muslim­
ske kunstner et bånd mellem det øjeblikkelige og tilsynela­dende begrænsede og evigheden selv.
Der er meget at forholde sig til, og værkernes ledsagende
tekster bør man ikke springe over. Det er lige før, det svim­
ler for beskueren. Investerer man til gengæld et par
timer i udstillingen, vil den større sammen­hæng give sig til kende. Størstedelen
af de udstillede værker tilhører
allerede Davids Samling. Alli­
gevel føles de nye og ander­ledesvedkommende,
fordi de nu ikke længere
udstilles som udtrykfor en bestemt peri­
ode eller område,men som kalligrafi.
Måske er det ivirkeligheden en
god ting, hvis det
svimler for beskue­ren, og det hele
begynder at smelte
lidt sammen. For det
hører til de grundlæg­gende principper i den
islamiske kunst, at selve
tingens værdi skal opløses.
Udsmykningen af en hvilken
som helst flade med en af de utal­
lige tekniske muligheder og det uende­lige mønster tjener altid det samme formål: attilsløre og »ophæve« den håndgribelige form. Det gælder
for såvel monumentalarkitektur som den mindste penne­æske.
Har man svært ved at genkalde sig, hvad man egentlig
var inde at se, og finder man kun skriftbilleder på nethin­den, bør man derfor ikke fortvivle. Det er sådan, kalligra­
fen arbejder. Med sine pennestrøg tilslører han sine gen­standes soliditet. Pludselig får alt en særlig forgængelig
karakter, og motivernes udkrystallisering bliver den ene­ste virkelighed. Da fornemmer man også, at de har ret påDavids Samling. Det er mere end ord.

WEEKENDAVISEN.

NR. 24CHRISTOFFER ZIELER.

Tusinder af myggestik.

INTERVIEW

de islandske sagaer findes kun skæbnesvangre valg.
Historierne har intet spæklag af overflødig fortæl­ling, blot disse beslutningsdygtige mennesker, ejen­
dommeligt rolige på randen af udslettelse. Og volds­
parate: En mand møder en anden mand, der udveks­les ord, den ene fælder den anden med et øksehug.
Sådan en slags verden forekommer det mig, atViggo Mortensen har skildret i Til verdens ende. En sagte westernom et elskende par i en udsat situation i en livsfarlig verden.
Fransk­canadiske Vivienne Le Coudy (Vicky Krieps) og dan­ske Holger Olsen (Viggo Mortensen) vil skabe sig et liv ved en
knastør bjergside nær USAs vestlige grænse. Men Olsen, derer dekoreret veteran fra Treårskrigen, beslutter sig for at drage
ud for at slås for sit nye land på unionens side i den amerikan­
ske borgerkrig. Det er svært at forstå hvorfor.
»Det er altid en fejltagelse at drage i krig,« siger Viggo Mor­tensen. »Også selvom det er baseret på moralske overvejelser.
Det har altid forfærdelige konsekvenser for alle involverede.«
Det ville være en skam at afsløre handlingen ved at forklare,hvorfor det er sandt i filmens tilfælde.
Af forskellige grunde har jeg først set Viggo Mortensens film
aftenen før interviewet, efter at familien var gået i seng. Da den
var slut, sad jeg alene i mørket, dybt rørt og lidt trist til mode,
nulstillet af katarsis. Det fortæller jeg ham, for ligesom at bryde
isen; der er jo ingen grund til ikke at nævne, at filmen var god,når det nu er sandt. Men Mortensen ser næsten bestyrtet ud.
»Men havde du et godt billede og god lyd og sådan noget?
Det er jo ikke ligesom i biografen. Havde du mulighed for at se
det hele til sidste skud og end credits til sidst?«– Ja ja, jeg havde mine høretelefoner. Det lød godt. Jeg var johelt uforstyrret.
»Fordi de sov …« siger han.
– Alle sov, ja, og jeg var opfyldt af sådan en dyb tristhed og
veltilpashed. Jeg synes virkelig, det var en god film.
Så sænker han skuldrene. »Tak skal du have. Det er godt athøre. Sådan har jeg det også, når jeg ser den. Heldigvis.«
Viggo Mortensen havde tid at lade tankerne vandre, da hanskrev sit manuskript.
»Det var under covid. Jeg boede i Madrid, og man måtte stort
set ikke gå ud. Så jeg skrev historier,« siger han. »Det første bil­lede, jeg fik i hovedet, var af en pige, der legede i en skov med
egetræer og ahorn. Der, hvor min mor voksede op i det nord­østlige USA tæt på Canadas grænse.«
Idet han taler, retter han lidt på de to telefoner, jeg har lagt
på bordet som optagere, så de bedre kan opfange hans stillestemmeføring.
»Okay, så hvordan var hun, denne kvinde, inspireret af min
mor?« fortsætter han og svarer selv:»En nysgerrig, stædig og fri kvinde. Sådan en kvinde. Men
hvor skal hun leve og hvornår? Ja, hun skal leve i det 19. århund­rede på the Western frontier. Fordi det er et sted, hvor hun vilvære udfordret som kvinde, hvis hun vil være selvstændig og
er stædig, sådan som Vivienne er. Det er et samfund, der erdomineret af nogle få mænd, som har magten, korrupte og
voldsomme typer.«Han fortsætter: »Jeg tænkte: Det bliver svært for hende.«I

I FILMEN TALER Viggo Mortensens karakter engelsk som en
dansker – »Det var jo sådan, min far talte,« siger han – men den
Mortensen, jeg møder på et københavnsk hotels tagterrasse,
taler formfuldendt dansk. Ikke ganske som den amerikaner,
han jo faktisk er, men som i en film fra gamle dage. Han udta­
ler »arbejde« på gammeldags dansk, uden j og med blødt d.
Arbede.
»Nå, men, visuelt skulle alt være historisk korrekt og derfor
vise landets etniske og sproglige mangfoldighed. Det er sjæl­dent, at man i hovedrollerne i en western har to mennesker,
der ikke har engelsk som førstesprog.«
Vivienne har i filmen muligheder, der socialt langt overgår,hvad Olsen kan tilbyde. Men den velhavende bejler, hun har ifilmens begyndelse, keder hende med sin bragesnak. Hun lader
sig falde ind i forelskelsen i Olsen og slår følge med ham.
»Kvinder har selvfølgelig før haft hovedroller i westerns, men
normalt er de ekstraordinære individer. Tag Barbara Stanwyck
i Forty Guns; og Claudia Cardinale, som er så smuk og speciel
i Sergio Leones Once Upon a Time in the West. Eller også er det
kvinder, der opfører sig som mænd og skyder med rifler ogsådan noget. Men jeg ville vise en normal kvinde; en kvinde,som der sikkert har været tusindvis af, lige så stærke og selv­stændige i deres tanker som Vivienne, men som ingen har skil­
dret i nogen film.«
Vicky Krieps har med Vivienne Le Coudy fået en rolle, som
er velegnet til at indskovle priser og udmærkelser, og de vilogså være fortjente, for hun er magnetisk. Filmens mest rørende
scener handler om hendes ensomme, byrdefulde liv, prunk­
løst fortalt som i en Astrid Lindgren­historie.
Der er faktisk, nu vi er ved det, noget Emil fra Lønneberg nu
som granvoksen mand over den lavmælte, høflige Viggo Mor­tensen, let ludende under en veltjent sixpence af tweed. Han
ser omkring 30 procent mere arret ud, end jeg erindrede, fordi
jeg vel ser Tolkiens Aragorn for mig, med kløft i hagen og dybt­
liggende, venlige øjne som på en jagthund.
I Green Book fra 2018 spiller Viggo Mortensen også en mand
fra et etnisk mindretal – Tony Vallelonga, der i 1960ernes USA
bliver chauffør for pianisten Don Shirley – og det er en karak­
ter, der let kunne virke parodisk med sin gestik og italiensk­
amerikanske sociolekt, men som Mortensen lander lydefrit, såvidt jeg kan bedømme.
I den nye film er det lykkedes ham at give Holger Olsen nogle
træk, som forekommer mig at være særskilt danske. Det er
noget med måden, som Olsen trækker på skuldrene på og lige­
som får afvist et uoverstigeligt stort problem; at han reagerer
ved at flippe ind i stedet for ud.
»Ja,« nikker Viggo Mortensen. »Og også den høflige, men klod­
sede måde, han reagerer på, da Vivienne siger: ’Jeg har ogsåfået arbejde.’ Han er ved at pege på vasketøjet, der hænger, lige­
som for at sige: ’Hallo, det er dit job,’ men hun kigger på hamog, og han tager sig i det og siger: ’Øh, jamen har du brug for
det?’«
Viggo Mortensen gnægger lidt.
»Jeg tror, der er mange små ting, en dansker vil se og forstå,som man i andre samfund også vil bemærke, men snarere findesære.«– Hvordan tager folk i andre lande imod flersprogetheden?
»De forstår det som en indsats for at vise mangfoldigheden