Szent hegyek, szent emberek konferencia
2015. április 24.

Absztraktok

ELTE BTK Távol-Keleti Intézet, Buddhizmus-Kutatás Központ

A Sumeru-hegy ábrázolása egy dunhuangi kéziraton (Pelliot chinois 2824)
Kósa Gábor
A buddhista kozmológia központi motívuma a Sumeru-hegy, amely maga köré rendezi abuddhista világegyetemet. Előadásomban néhány konkrét példa kapcsán azt vizsgálom, hogy
mennyiben feleltethetők meg a Sumeru-hegyről szóló szöveges források a képiábrázolásoknak. A Pelliot chinois 2824 jelzetű dunhuangi kéziraton található megjelenítést
néhány más Tang-kori vizuális forrással összevetve a Sumeru-hegy ábrázolásának lehetséges
funkcióit próbálom körüljárni.
Mandzsusrí ábrázolásai a Wutai shanon
Hamar Imre
Wutai shan 五台山 a kínai buddhizmus négy szent hegyének egyike, Mañjuśrī, a bölcsesség
bodhiszattvájának lakhelye. Előadásomban a Wutai shanhoz kapcsolódó Mañjuśrī kultusz
eredetéről és a híres bodhiszattva különböző megjelenési formáiról fogok beszélni.
A Hideg-hegy remetéje. Han Shan versei a hegyekről
Csibra Zsuzsanna
A Tang-kor gazdag költészetének figyelemre méltó alkotásai Han Shan 寒山, azaz a
Hideg Hegy versei. A korszak jól ismert ikonikus költőalakjaival szemben a szerző
személyéről kevés konkrétummal szolgál az irodalomtörténet. Egyes kutatók véleményeszerint a 8-9. század körül, mások szerint jóval korábban, a 6-7. században élt remete,legendás bölcs alakját őrizte meg a hagyomány. Bár az is kétséges, hogy ugyanazon
személyhez köthetők a versek, ezek a költemények hitvallásról, az ember élethez és akörnyező világ dolgaihoz fűződő viszonyáról szólnak, melyek a hagyomány szerint avándorlások helyszínén a sziklákba vésve maradtak fenn az utókornak. Akár valós személyt
takar, akár versgyűjteményt jelöl a Han Shan vagy más néven Han Shanzi, jellemzően aTang-kori természetversek kiemelkedően kedvelt témáját, a hegyek halhatatlansághoz társított,rendíthetetlen valóságát foglalja versbe. A remete-hegy-vers hármas egysége metaforikus
jelentést hordoz: a remeteség a természetben való önazonosságkereséssel éri el tetőfokát, aremete egylényegűvé válik a heggyel, tulajdonképpen ebben az azonosulásban éri elhalhatatlanságát.
Az előadás igyekszik bepillantást adni a remeteség vállalásának kínai kultúrában
gyökerező motivációiba, miközben a világtól elvonult életforma taoista-buddhista tradícióira,a természetben válaszokat kereső filozófikus versalkotás metódusaira irányítja a figyelmet. A
Han Shan-versek kínai és magyar szövegeinek bemutatásával törekszik érzékeltetni hegy ésember egymásra utalt magányának dinamikus egységét: a hegy antropomorf jegyeinek
hangsúlyozását, és az emberi létben felfedezett múlhatatlan értékeket.
A konfuciánus kínai irodalomesztétika dominanciája miatt Kínában ezek a versek csak
a 18. századtól kezdve kaptak nagyobb figyelmet, a 311, Han Shan mesternek tulajdonított
költeménynek több mint fele magyar fordításban is olvasható.
A “Magányos szent” és a “Hegyi szellem” Korea buddhista kolostoraiban
Mecsi Beatrix

A Joseon korban a buddhizmus háttérbe szorításával, a konfuciánus ideológia előtérbe
kerülésével párhuzamosan új ábrázolásmódok jelentek meg Koreában a hegyekbe
visszaszoruló buddhista kolostorokban.
A 17. századtól kimutatható egy különleges buddhista szent ábrázolása a Koreábannagy tiszteletnek örvendő ú.n. Hegyi szellem (Sanshin) ábrázolása mellett a kolostorok egy
magasabban fekvő, távolabbi csarnokában. Előadásomban e “Magányos szent” (koreaiul:
Dokseong) ábrázolásának a nyomába eredve, az ábrázolt személy és az ábrázolás jellegét
kialakító vallásos szövegek és ikonográfia elemzésével kívánom meghatározni e képiábrázolás lehetséges eredetét és szerepét a Joseon kori Koreában.
Benzaiten istennő szerepe a japán hegykultuszban
Vörös Erika
Benzaiten 弁財天 az egyik legősibb indiai istennő, Sarasvatī alakjára vezethető vissza,
amely a buddhizmus közvetítésével, Kínán keresztül került be Japánba. A buddhizmus és ahelyi hagyományok kölcsönhatásának következtében az eredetileg folyóisten Benzaiten nem
csak az őshonos kígyó-istenségeket olvasztotta magába, de a buddhista Tant őrző nāgák
alakját is. Ezek a megfeleltetések azokon a jellegzetességeken alapultak, amelyek
kapcsolódási pontként szolgáltak a különböző alakok között, többek között a víz, vagy atermékenység és jólét motívuma. Ide sorolható a kígyó alakja által magában hordozott kettős
természet is, amely Benzaiten értelmezésének egyik kulcsa.
Benzaiten az e világ és a transzcendens világ között közvetít, az általa adományozott
jótétemények között épp úgy szerepel az anyagi jólét, mint a magasabb rendű tudás.
Kettősségeket meghaladó alakja szerepet játszik a tudat – sokszor kígyó által szimbolizált –megvilágosulatlan aspektusának átalakításában, hogy a jelenségek mögött rejlő, mindent
magába foglaló, eredendő megvilágosodás megnyilváníthassa magát. Mindezek ajellegzetességek tetten érhetőek a japán hegyi aszketizmusban, a shugendōban 修験道 is,
amelynek az egyik kiemelten fontos istensége volt Benzaiten. Az előadás ebből aszempontból vizsgálja az istennő kultikus helyeit, ikonográfiájának szimbolikáját ésértelmezési lehetőségeit.
Mongol nyelvű füstáldozat a tuvai Tannu-hegylánchoz (tangnu-yin sang)
Kápolnás Olivér
Tuva a XVIII. században lett a Mandzsu Birodalom része, innentől számítható abuddhizmus fellendülése. A közigazgatás elsősorban mongol nyelvű volt, a lámák nagy része
is feltehetően mongol területekről érkezett, így nem csoda, hogy ezt a nyelvet is használták avallási életben. A buddhizmus nem tudta eltüntetni a hagyományos tuvai hiedelemvilágot,megpróbált hozzá idomulni. Ahogyan a mongol területeken is történt, itt is „megtérítették” ahelyszellemeket. Ennek a folyamatnak eredménye a Tannu-hegylánchoz szóló füstáldozati
szöveg. Ez szerkezetében nagy hasonlóságot mutat a mongol területekről származó áldozati
szövegekkel, azonban néhány egyedi vonás is fellelhető benne (például holtak meghívása azáldozatra).
A tuvai mongol nyelvű kéziratokról egy-egy rövid, csupán címleírást tartalmazó
katalóguson kívül semmilyen tanulmány sem született, így az előadás ismeretlen vidékre
fogja kalauzolni a hallgatóságot.

A mongóliai obó-kultusz és kapcsolata a hegyek és vizek tiszteletével
Bethlenfalvy Géza
Az előadás témája a sámánok továbbélő hagyománya és a buddhizmus találkozása ésegymásra hatása, továbbá az emberek felfogása az égi magasságokról, a hegyek, földek, vizek
istenségeiről és kultuszukról. Mongóliában és Tibetben is ősidők óta élnek és hatnak földvíz- hegy-istenekről, szellemekről szóló elképzelések, ezeknek az emberre gyakorolt hatása amindennapi élet részét képezi. Különböző módszereket, szertartásokat dolgoztak ki a hatások
jó irányba fordításáról, és a gonosz vagy rossz hatások megelőzésről, elhárításáról.
Különös szerepük van azoknak a speciális helyeken felépített föld-rakásoknak, kőhalmoknak, amelyekre legkülönbözőbb állati-csontokat, emberi-használati tárgyakat tesznek,
és amelyeket obónak neveznek. Az obót leggyakrabban a forgalmas utak mellett, olyan
helyeken láthatjuk, amelyek valamelyes veszéllyel járhatnak, pl. hágókon. Az obók építése a
kommunizmus időszakában nem volt ildomos, bár akkor is láttunk eleget, akkor is megálltunk
egy-egy obó mellett, és a halmot jobb-kézről véve, tisztelettel körbejártuk, valamilyen
apróságot mi is ráhelyeztünk.
Az obó- kultuszhoz sokféle egyéb föld- csillag- hegy- völgy és víz- szertartás járul, ésaz ezekkel kapcsolatos élmények bemutatása lesz előadásom tárgya.
Buddhista kozmológia a mongol népvallásban
A helyszellemek kultusza a nyugat-mongóliai dzahcsinoknál
Birtalan Ágnes
A mongol népek között végzett expedíciós terepkutatásaink során több interjút készítettünk a vallásiújjáéledésről, a buddhista, sámánista és népvallási gyakorlat hagyományos és átalakuló formáiról. A
nyugat-mongóliai dzahcsinok (halha jaxčin, ojrát zaxčin, ǰaxčin) népcsoport (Hovd megye öt járásábanélnek) tagjai is újjáépítették a harmincas években lerombolt kolostoraikat, és az akkor még novícius
szerzetesek a kilencvenes években megszervezték az új szanghát és maguk köré gyűjtötték a híveket. Ők
még emlékeztek a kolostori és a népvallási gyakorlatra és a hívők számára egyik legfontosabb rituálét, ahelyszellemek tiszteletét is felelevenítették.
Mivel a kutatócsoport tagjaként elsősorban a népvalláshoz és hiedelmekhez kapcsolódó szóbeli
szöveghagyomány érdekel, a dzahcsin lámáktól is részletes gyűjtést készítettem a helyszellemektiszteletéről és az ehhez kapcsolódó áldozati rituálékról, melynek helyszíne elsősorban az obó (halha owō,
ojrát owā, a természetben felállított oltár). A Manhan járás egykori kolostor helyén felállított
jurtaszentély vezető lámája £igmedǰamc (1906–1992) részletesen elmesélte a szülőföldjét benépesítő
helyszellemekhez kapcsolódó nézeteket és elhelyezte a könyék fontosabb hegyeit, folyóit egy buddhistakozmológiai rendszerben. Nézete szerint a dzahcsin terület a Jambudvīpa huszonhatodik rétege, és ottvéget is ér a „Déli kontinens”. A helyszellemek elnevezésére a mongolok között általánosan ismert
legtöbb terminust használta: sawdag, šiwdeg, ejen, lūs. A környéket uraló szellemvilág tagjai közül
néhányat kiemelt, nevesített:
1. A Szutai Hegy szelleme: asszony, akinek a felsőteste emberi, az alsó teste kígyó, disznón lovagol,
kezében ratnakalaśát tart.
2. A Hánbátar Hegy szelleme: férfi (feltehetően „klasszikus”, harcosnak elképzelt hegyszellem).
3. A Gurvan Szenher folyó és barlang szelleme: idős asszony.
4. Tögrög vizeinek szelleme (folyók és tavak): tarka hal.
A fent felsorolt gazdag morfológia különböző mitologémákat, többféle pre-buddhista és buddhistaelemet tartalmaz.
Az előadásban bemutatom a népi hiedelmek és a buddhizmus találkozási pontján kialakult
világképet és lényeit, ahogy egy szerzetes látja és képviseli, továbbá párhuzamba állítom olyan
adatokkal, melyeket pásztorok meséltek és kevésbé viselik magukon a hivatalos tételes vallás hatását.

Földformák és természeti tényezők vizsgálata a mongoloknál
Sárközi Alice
Keleti kultúrákban minden fontos esemény, cselekvés előtt meg kell vizsgálni, melyidőpontban kell elvégezni. Nemcsak a megfelelő időpont, de a megfelelő helyszín iselengedhetetlen a szerencsés végrehajtáshoz. A hegyeknek, a földnek, az erdőknek megvolt amaguk gazdája, akit nem volt ajánlatos zaklatni, sőt ki kellett érdemelni jóindulatát.
Különösen fontos volt a környék vizsgálata, amikor házat, vagy kolostor építettek, házasodni
indultak, a halottat vitték ki, vagy vadászatra keltek. Az állattenyésztéshez is fontos volt amegfelelő helyszín. Szakértők vizsgálták meg tudós kézikönyveik alapján, hogy milyenek akörnyező földrajzi formák, színek, vizek folyásának iránya, a föld szárazsága, mocsarassága,merről repülnek a madarak, stb. A megfelelő helyszín kiválasztása nem csupán a lakhely
esetében volt fontos, hanem például egy jól kiválasztott sírhely elősegíthette az utódok
prosperitását. A kiválasztás sokszor egybe esett a józan meggondolásokkal is, máskor
azonban az előírások irreálisnak tűnnek.
A föld vizsgálatának tudománya különösen fejlett volt Kínában, ahol vastag
kézikönyvek foglalkoztak a környezettel. A szokás és irodalma jórészt Kínából érkezett
Mongóliába. Ezt bizonyítja, többek között, egy Dániában őrzött kínaiul írt kézikönyv,amelynek egyes részeit már lefordították mongolra, de a munka félbe maradt.
A szokás ismert volt Tibetben is, innen átszivárgott Mongóliába. Erre utalnak egyes
mongol szövegek, amelyek annak bemutatásával kezdődnek, hogy Sron-btsan-sgam po, a tanellső támogatója, feleségül vette a kínai uralkodó, T’ai tsung lányát, aki titkos
varázskönyveket hozott magával, és ezek útmutatásai alapján olyan templomkat építettek,
mint a Ramoche és a Dzsokhang.
Az orientalista gyűjtemények számos földjóslásra vonatkozó kéziratot őriznek. (Mong.
Γajar-un sinǰilel, Tib. sa’i mdo). Péterváron található néhány szöveg, amelyek a föld
vizsgálatával foglalkoznak: Γajar-un belge-yi sinǰileküi sudur, Γajar-un sinǰilel, Γajar-unsingǰi-yin graγ-un nom, Γajar-un sinǰu, Γajar-un sinǰi-yin üǰilge, sinǰiyiliküi sudur. További
példányokat találunk a koppenhágai gyújteményben: Aγula ba nutuγ sinji-ü bičig, Γajar-un
sinju-yin sudur. Nyammyagmar kiadott az ulánbátori gyűjteményből egy szépen illusztrált
könyvecskét tibeti és mongol szöveggel. Az előadás szövegek és leírások alapján bemutatja ageomancia szokását Mongóliában.
A Hangáj hegység három szentje
Teleki KrisztinaElőadásomban a sárgasüveges tibeti buddhizmus (Gelukpa) mongóliai megteremtőit,azaz a "Buddhista Tan három mécsesét" és az őket összekötő Hangáj hegységet mutatom be.
A Hangáj Mongólia három hegyvonulatának egyike; jelentése: ligetes hegyvidék, ligetes
puszta. A szenteket nemcsak lakhelyük kötötte össze, hanem tibeti tanulmányaik is: a Dalai
láma és a Pancshen láma hatására döntöttek úgy, hogy hazatérve a sárgasüveges rend tanait
terjesztik.
Öndör gegeen Zanabazar (1635-1723) a Hangáj előterében, a mai Övörhangai
megyében ('déli Hangáj) született, alapított kolostort és a Tövhön remetelakot, ahol nemcsak
meditált és írt, hanem híres szobrait is készítette. Zayaiin gegeen, vagyis a halha Zaya pandita(1642-1715) a Hangáj vonulatai között alapította meg kolostorát, a mai Arhangai megyében('északi Hangáj'). Lamiin gegeen (1639-1704) több kolostor alapítása után a Hangáj
délnyugati részén, a mai Bayanhongor megyében telepedett le.

Az előadás e lámák életét, tevékenységét, kolostorát, valamint a Hangáj hegységhez
fűződő viszonyát mutatja be. Mindhárman reinkarnálódó szentek voltak: elsőmegtestesüléseik Buddha korában éltek, majd indiai és tibeti születések után Mongóliábanöltöttek formát. A három szent további megtestesülései folytatták a "három mécses"mongóliai tevékenységét egészen az 1930-as évekbeli kolostorrombolásokig, melynek az
akkori Zayaiin gegeen és Lamiin gegeen is áldozatául estek. Az 1990-es rendszerváltás után
Mongóliában ismét lehetővé vált a szabad vallásgyakorlás, s ma a három szent reinkarnációi
ismét a Tan terjesztésén munkálkodnak.
Az előadás a három szentet, kolostoraikat, reinkarnációs láncolataikat, jelenlegi
alakjaikat, illetve az általuk írt Hangájról szóló dicsőítéseket mutatja be.
Ama Jangri leigázása – Szinkretizmus Zómiában
Gelle Zsóka
Ama Jangri egy 3771 m magas hegycsúcs Jolmóban, Nepál északi részén, a Himalája
egyik laterális nyúlványán. A helyiek hegyistennőként is tisztelik Ama Jangrit, védelmező
anyaként, aki irányítja és védelmezi azokat, akik vigyázó árnyékában élnek. Kultusza
egyaránt sorolható a yul lha és a gnas ri típusú hegykultuszokhoz. A helyi emberek számára
Ama Jangri egyaránt sman btsun, yul lha, és gzhi bdag, aki biztosítja a terület és lakóinak
jólétét és boldogulását, ugyanakkor alakja helyet kapott a buddhista pantheonban is, mint a
Dharma védelmezője, aki elrejtett szellemi kicsek őrzője (gter bdag).
Bár néhány tibeti láma korábban is járt már ezen a területen, Jolmó lakosságának
buddhizmusra térése a 17-18. századra tehető. Ettől kezdve Ama Jangrihoz szóló rövid imákés himnuszok kaptak helyet a buddhista rituálékban, és a templomok falfestményeinsárkányon lovagló, villámokat szóró fehér dákiniként ábrázolták. A 18. század első felétől
kezdve rendszeres zarándoklat kezdődött az Ama Jangri hegyre, hogy megidézve ahegyistennőt, a Guru Rinpócsének tett fogadalmára emlékeztessék, és megújítassák vele a
Dharma védelmezésére tett ígéretét.
Prezentációmban tibeti szövegekkel és vizuális eszközökkel próbálom illusztrálni,hogyan olvasztotta be a buddhizmus a hegyistennő alakját saját pantheonjába, és
terepmunkáim során készített interjúk segítségével vizsgálom, milyen hatással volt abuddhizmus a helyi kultuszokra és szájhagyományra, melyek Ama Jangrit ma is elsősorban
anyaistennőként tisztelik.
Lhásza három szent hegye
Péter Alexa
Számtalan magas hegy emelkedik Tibet területén, melyekre a tibetiek egy-egy istenség
lakhelyeként tekintenek. A hegyisteneket legendák, mítoszok övezik, jóindulatuk elnyerését,haragjuk megfékezését, adakozó kedvük felébresztését nekik szóló áldozati rítusokkal
próbálják elérni. Az ősi hagyományok Tibet négy égtáján elhelyezkedő négy szent hegyhez
kötik a négy nagy hegyistenséget, de rajtuk kívül számos más isten él Tibet kisebb-nagyobb
hegyein.
Az előadás célja, hogy bemutassa a Lhásza három szent hegyét, melyek otthont adnak
Tibet három védelmezőjének: a Marpori (tib.: Dmar-po ri) Avalokiteśvarának, a Csagpori(tib.: Lcags-po ri) Vajrapāṇinak, a Bongpori (tib.: Dbong-po ri) pedig Mañjuśrīnak.
A főváros fölé emelkedő központi hegyen, a Marporin áll a fenséges Potala-palota. A
tizenhárom szintes palota hosszú időn át volt Tibet vallási és politikai központja: a tibeti

kormány székhelye, a dalai lámák téli otthona, a buddhizmus oktatásának egyik fontos
központja és az egyik legszentebb zarándokhely. A palota egy nagy erőd körülbelül másfél
kilométernyi kerülettel, melyben számtalan templom, síremlék, fogadó helység és egyébépület helyezkedik el. A legrégibb épületek a VII. században épültek, a domb délnyugati
oldalán állnak és fehér színűek. Az épület középső komplexuma, amely minden tekintetben
felülmúlja a többi építményt, vörös színű, építőjének az első dalai lámát tartják.
A Potala hegyétől délre helyezkedik el a Csagpori, melynek egyik meredek sziklás
csúcsán áll az orvosi tudomány temploma. Az 1413-ban alapított Mencikang (tib.: Sman-rtsiskhang) egyik oldala majdnem merőlegesen ereszkedik alá a Kjicsu (tib.: Skyid-chu) egyik
mellékfolyójának vizéhez. Az épületet az ötödik dalai láma kezdte el építtetni, végül régense
fejezte be a munkálatokat. Jelenleg az 1916-ban alapított Tibeti Orvosi és Asztrológiai Intézetműködik ezen a helyen. A hegyen számos ősi vésett szikla is található, melyeket még
Szongcen gampo (tib.: Srong-btsan sgam-po) király idején nepáli mesteremberek faragtak.
A Csagporitól nyugatra található a Bongpori. Ezen a hegyen áll a Kundeling (tib.:Kun-bde-gling) kolostor, melyet 1792-ben kínai hivatalnokok építettek, hogy
megemlékezzenek a nepáli gurkák felett aratott győzelmükre. Az ettől északra fekvő
dombocskán áll egy kínai istenségnek, Kuantinak ajánlott templom. Kuantit a tibetiekazonosnak hittek Geszár királlyal, így a helyet is róla nevezték el Geszár szentélynek.
Milarepa, a tibeti szent jógi meditációs barlangjai
Tóth Erzsébet
A tibeti buddhizmus világszerte legismertebb képviselője a Dalai Láma (ésáltalánosságban a dalai láma mint méltóság), de szorosan utána következik egy közel 1000évvel ezelőtt született aszkéta-költő, Milarepa (írott alak: Mi-la-ras-pa – ’Vászonruhás Mila’;
1052–1135), akit a tibetiek a legnagyobb szentjeik között tartanak számon.
Édesapjától, aki távoli kereskedő útján értesült fia születéséről, a Thöpágá (Thos-pa-dga’ –’Hallani Öröm’) nevet kapta felmenői Mila előneve mellé, de ezt a nevet később gyönyörű
énekhangjával is kiérdemelte.
Az idilli gyermekkor hirtelen ért véget, amikor édesapja megbetegedett és érezve
halála közeledtét, nagybátyjára és nagynénjére bízta felesége, hétéves fia és hároméveskislánya gyámolítását, vagyonuk kezelését. Ők azonban kisemmizték a családot, az özvegyet
és gyermekeit pedig szolgasorban tartották. A kétségbeesett anyának egyre inkább csak abosszú körül forogtak a gondolatai. Fiát is ebben a szellemben nevelte, s mikor kiderült, hogy
nagykorúvá válása után sem változik a helyzetük, Thöpágát a fekete mágia mestereihez küldte,
hogy olyan varázslatokat tanuljon, amelyekkel megtorolhatja sérelmeiket.
A fiú azonban hiába végezte el tökéletesen a legerősebb varázslatokat, a vétkes rokonok
sértetlenek maradtak, helyettük emberek és állatok százai, termékeny földek pusztultak el.
Rádöbbent, hogy súlyos bűnei miatt a tettek elkerülhetetlen következményeinek törvényeszerint számtalan világkorszakon keresztül a legszörnyűbb poklokban kell újra és újramegszületnie, és attól kezdve minden gondolatát és cselekedetét arra összpontosította, hogyelsajátítsa azokat a tiszta tanításokat, amelyek révén még jelenlegi életében megszabadulhat alétforgatagból.
Harmincnyolc évesen, nagy nehézségek árán talált rá mesterére, Marpa fordítóra (Marpa lo-tstsha-ba; 1012–1099), aki kemény próbatételek után beavatta a legmélyebb tanításokba
és a Mila előnévhez a Repa ’vászonruhás’ nevet adta tanítványának, s ezzel az egyszerű
öltözékű indiai aszkéták rangjára emelte.
A Marpánál töltött csaknem hét év után remeteként folytatta a mestere irányításával
megkezdett meditációkat élete végéig a Himalája barlangjaiban, ahol későbbi tanítványai isrátaláltak. Utódai a Tilopa (988–1069) – Naropa (1016–1100) – Marpa hagyományláncolat
továbbvivőjeként tőle származtatják a Karma kagyüpa (Kar-ma bka’-brgyud-pa) rendtanításait.
Milarepa a tantrikus buddhizmus minden lényeges sajátosságának megtestesítője:számára a Buddha tanításának megismerése létkérdés volt, a szellemi haladás kulcsa amesterétől kapott, személyre szabott beavatás, melynek célja nem a tantételek racionális
megértése, hanem azok lényegének átélése. A tanítások elsajátításában elért eredményeit – abuddhizmus skolasztikus tudósaitól eltérően – nem aprólékosan kidolgozott, elemző
értekezésekben fogalmazta meg, hanem élményeit ihletett versekbe öntve énekelte el azoknak,
akik felkeresték és tanítványaivá váltak.
Az előadás bemutatja Milarepa zarándokhellyé vált meditációs barlangjait és azélményeit megfogalmazó dalok közül néhányat.