Családkép és identitás a
Távol-Keleten
Konferencia
a Közösségépítés: család és nemzet, hagyomány és innováció
kutatási témájú Tématerületi Kiválósági Program keretében,a Nemzeti Kutatási, Fejlesztési és Innovációs Hivatal támogatásával

2021. március 19.
Eötvös Loránd Tudományegyetem
Bölcsészettudományi Kar

Absztrakt kötet
Eötvös Loránd Tudományegyetem
Távol-keleti Intézet

1. SZEKCIÓ
A szülőtisztelet fogalma a kínai buddhizmusban
ELTE BTK, Kínai Tanszék(Budapest)

HAMAR Imre
09:30–09:45

A buddhizmus indiai megalapulásakor elsősorban vallásként szolgált azok számára, akik
spirituális célokat igyekeztek megvalósítani, és készek voltak feláldozni világi életüket, családiés társadalmi kapcsolataikat, hogy más tanítványokkal együtt közösségben élve a Buddha által
meghatározott fegyelmi szabályzatot kövessék. Mélyen hívő férfiak és nők tettek szerzetesi
fogadalmat, feladván ezzel az utódnemzés és a szülés lehetőségét, hogy megszabaduljanak
mindenfajta evilági vágytól és kötődéstől. A szerzetesi életformát a társadalom olyannyira
nagyra tartotta, hogy még maga az uralkodó is tisztelettel adózott a szerzeteseknek. A
buddhizmus 1. századi kínai térítése során azonban ezen életstílus nehezen talált táptalajra akonfucianista erkölcsökön alapuló kínai társadalomban, mely a családi értékek fontosságát
hangsúlyozta; a kínai buddhista szerzetesek és szerzetesnők jóval szorosabb kapcsolatot ápoltak
családjukkal, mint Indiában élő társaik. Az előadás bemutatja, hogy hogyan szivárgott be a
konfucianista szülőtisztelet a kínai buddhista szövegekbe, s hogyan lett a vallási gyakorlat
alapvető része.
Ki a jó mongol? - Identitáselemek a mongolok önmeghatározásában
BIRTALAN Ágnes
09:45–10:00

ELTE BTK, Mongol és Belső-ázsiai Tanszék(Budapest)

A címben felvetett téma többféle megközelítésből vizsgálható. Az egyén vagy a csoport(etnikai, foglalkozási, vallási, területi stb. csoportok) önmeghatározása (self determination)számos elemből tevődik össze, melyek között például jelentős areális különbségek lehetnek.1
Az önmeghatározás része a nagyobb számban három országban (Mongólia, Kína, Oroszország)élő mongolok „összmongolsághoz” való tartozásának a tudata, és erősen jelen van az etnikaikötődés (például halha, ojrát, burját, ordoszi, bárin, horcsin, stb.). Ez utóbbi hagyományőrző
(előfordul, hogy kitalált hagyományra épülő) csoportokat hoz létre a nyelv(járás) és a sajátosműveltség ápolására (Birtalan 2012b).2 A tárgyalt téma több aspektusa is − történeti, politikaiés érzelmi vonatkozásai miatt − meglehetősen kényes (Bulag 1998). 3 Az etnikai hovatartozásés a kisebbségi helyzet századokon és határokon átívelő, újra és újra visszatérő, új és új arculatotöltő problematikája napjainkban sok szempontból időszerű és gyakran éles konfliktusok
kiindulópontja.
Jelen előadás egy olyan forráscsoportot vizsgál, a szatirikus hangvételű szépirodalmat, mely
a tudományban kevés figyelmet kapott. Mivel jól és gyorsan reagál egy adott korszak
társadalmi, politikai és kulturális változásaira, a visszásságokra, figyelemreméltó adatokat
tartalmaz az általánosan érvényes és az aktuális értékrendről, így arról is, hogy milyen NE
Birtalan, Ágnes 2012a. Religion and Mongol Identity in the mid-19th Century Urga. On the Basis of a Mongolian Monk’s Oral Narratives
Recorded by Gábor Bálint of Szentkatolna in 1873. Quaestiones Mongolorum Disputatae 8. (ed. by B. Oyunbilig). Tokyo 25–54.
2
Birtalan, Ágnes 2012b. Oirad – The Prestige Language. Ethnolinguistic Approach to the Altai Oirad Language and its Dialects. In: Birtalan,Ágnes (ed.) Oirad and Kalmyk Linguistic Essays. (Talentum Sorozat 11. Ed. Kulcsár Szabó, Ernő – Sonkoly, Gábor). Budapest, ELTE Eötvös
Kiadó 59–74.
3
Bulag, Uradyn E 1998. Nationalism and Hybridity in Mongolia. (Oxford Studies in Social and Cultural Anthropology). Oxford New York,
University Press 1998.
1

1

legyen egy mongol. Az előadás során kísérletet teszek a szatíra görbe tükrében megjelenő,hiperbolikusan megrajzolt problémák mögé rejtett mongol identitáskép felvázolására (azösszmongolságra és az etnikai csoportokra is vonatkoztatva). A vizsgált szöveg-corpust aszocializmus kevésbé keményvonalas időszakában (1960-as évek vége − 1990) és aposztszocialista korszakban megjelent művekből válogattam.
Házasodni vagy cölibátusban élni? - Koreai szerzetesek dilemmái a 20. század elejétől
napjainkig
ELTE BTK, Koreai Tanszék(Budapest)

MECSI Beatrix
10:00–10:15

A 20. század elején a koreai buddhista vallási élet képe jelentősen megváltozott a japángyarmati időszakban, amikor nyilvánosan is megjelent az a lehetőség, hogy a buddhistaszerzetesek házasodjanak és családot alapítsanak. E lehetőség megjelenésével ahagyományosan cölibátusban élő koreai szerzetesek előtt kirajzolódott egy másik alternatíva,
és elkezdődtek a viták arról, hogy mely életforma követése lenne célravezető. A dilemmát, hogy
mely alternatívát válasszák a koreai szerzetesek, a szakirodalomban általánosan úgy
magyarázzák, mint választást a modernizáció, de egyben a gyarmatosító hatalommal való
szorosabb kapcsolat vagy pedig a kemény vonalas nacionalizmus között. Ha azonban
alaposabban megvizsgáljuk ezt a kérdést, kirajzolódik egy sokkal árnyaltabb kép, hogy mi isvezethette a hagyományosan cölibátusban élő koreai szerzeteseket a 20. század elején arra,
hogy egyre többen vállalták fel a házas életformát. A ma újra a cölibátust ideálnak tekintő
legnagyobb rend által dominált kutatások leegyszerűsített és a szakirodalomban sokat
hangoztatott nézetei mellett, az ideológiai és vallási megfontolásokon túl kimutatható, hogyszámos más, néha sokkal prózaibb körülmény is szerepet játszott a szerzetesi házasságok adottidőszakokban való növekedésében, illetve csökkenésében.
Új családformák Dél-Koreában
FAJKUSZNÉ KOVÁCS Ramóna
10:15–10:30

ELTE BTK, Koreai Tanszék(Budapest)

A Koreai-félsziget történelmi évszázadai során a család, a klán, mint egység alapvető
építőeleme volt a társadalomnak, uralkodó dinasztiától függetlenül. A családhoz tartozás,melyet hivatalos regiszterekben is rögzítettek, meghatározta az egyén helyét a társadalomban
is, valamint szerepekkel és jogokkal ruházta fel vagy éppen attól fosztotta meg.
A 21. századi Dél-Korea fiatal generációinak felfogása azonban új gondolatoknak is teretenged, és bár túlnyomó részben még mindig a család képezi a társadalom alapegységét, magáról
a családról való felfogás változáson ment keresztül. A modernizáció hozta magával atöbbgenerációs együttélés megszűnését, és a nagycsalád helyett a nukleáris családmodell
elterjedését, azonban a házasságkötés fontosságának megkérdőjelezése és az egyedülállóéletvitel okaként már sokan az individualizmust, sőt az egoizmust emlegetik.
A kollektivista felfogás szellemében felnőtt idősek nehezen fogadják el a modern társadalom
új családformáit. Bár a modernizáció sok tekintetben enyhített a régi elvek nyomásán, az
egyszülős háztartást még mindig sok kritika érheti, és hasonlóan nehézségekkel néz szembe aházasságon kívül gyermeket vállaló pár vagy a vegyes házasságból született gyermek. Az
elmúlt hónapok emellett negatív hírek sokaságát hozták az örökbefogadási rendszer
2árnyoldalának következtében történt szerencsétlenségekről. Bár a második világháború után
számos okból fellendült a koreai gyermekek külföldre való örökbe adásának az aránya, az
elmúlt évtizedekben egyre fontosabbnak tartották, hogy a koreai gyermekek hazájukban
nevelkedjenek fel. Ennek ellenére az ezt szabályozó rendszer, valamint a társadalmi felfogás azörökbefogadásról és a különböző modern családmodellekről még nem igazodik a modernizációüteméhez.
A japán-koreai gyarmati kapcsolatok reprezentációja a magyar nyomtatott sajtóban(1910–1945)HORVÁTH Alíz
10:30–10:45

ELTE BTK, Koreai Tanszék(Budapest)

A japán gyarmati uralom Korea történetének egyik legkomplexebb korszakát képezi. A
releváns (és az utóbbi időben jelentősen bővülő) szakirodalom érdekessége, hogy bár különféle
témákat fednek le a várostervezéstől az irodalomtörténeten át a művészetekig és az oktatásig, agyarmati berendezkedés miatt e művek a vizsgált témákon keresztül közvetlenül, de legalábbáttételesen ábrázolják a japán-koreai viszony többrétegű dinamikáit. E jellegzetességek
alakulására nagy mértékben hatottak a japánok és a koreaiak folyamatosan formálódó
elképzelései saját helyzetük és identitásuk kapcsán, illetve ezzel párhuzamosan a japánok
változó gyarmati politikája és a kép, amelyet a külvilág felé közvetíteni szándékoztak. E
változások alapján a gyarmati időszak évtizedeit alapvetően három szakaszra lehet osztani, az
ún. budan seiji (militáns politika, kb. 1910–1919), a bunka seiji (kulturális politika, kb. 1919–
1932), illetve a korábbinál erőteljesebb asszimilációs politika (kb. 1932–1945) periódusára,
amelyek egyfajta keresztmetszetet adnak az adott fázis átfogó atmoszférájáról. Emellett a japánkormányzat különféle módszereket alkalmazott arra, hogy mind helyi szinten, mind pedig akülvilág felé is legitimálja gyarmati törekvéseit. E törekvések eredményességét mutatja, hogya létező szakirodalom a korabeli külföldi beszámolókat is gyakran e (japán) hatások mentén, ésazok fényében értelmezi és elemzi. Ezt kiegészítendő a korabeli napilapok az események
alakulását követő tömör, de naprakész reakciókként hatékonyan segíthetik e jelenségek
változásának megismerését és újragondolását. Bár a releváns cikkek mint források mindeddig
viszonylag háttérbe szorultak a létező szakirodalomban, ezek mélyreható vizsgálata újszempontokat is felvethet a japán-koreai gyarmati kapcsolatok reprezentációjával kapcsolatban.
Jelen előadás a folyamat első lépéseként magyar napilapok releváns tartalmának vizsgálata
alapján arra a kérdésre fókuszál, hogy a fent említett korszakolás mennyiben tükröződik a
korabeli külföldi, ez esetben magyar nyelvű nyomtatott sajtóban. Kutatásaim alapján egy
alternatív megközelítést fogok megrajzolni, amelyben a japán-koreai kapcsolatok dinamikája
és azok sajtóbeli megjelenésének kontextusa párhuzamosan adminisztratív/reménykedő,felfedező/kritikus, történeti-összehasonlító/önreflektív attitűdök szinergiájaként jelenik meg,ahol a japán-koreai viszony elemzése a külső (jelen esetben magyar) szemlélőkben egyben saját
körülményeik alakulását is felidézték, azok újragondolására sarkallva őket. Ezen túlmenően atematikus és mikrotörténeti cikkek esetében mindezt kiegészíti egy többarcúságra törekvő, demégis egyfajta egzoticizáló hozzáállás, amely révén – a szerzőkben nem feltétlenül tudatosuló
japán vonatkozások ellenére – gyakran önállóan foglalkoznak a koreaiakkal. Mindez segíthet
újragondolni a japán gyarmati berendezkedés szélesebb kontextusba helyezését, a japángyarmati propaganda értékelését, illetve hozzájárulhat a japán-koreai kapcsolatok
reprezentációjának és periodizálásának további árnyalásához.
3

Nacionalizmus és identitásváltozás a globalizáció tükrében: A koreai nemzeti identitás
megjelenése a külföldieknek írt nyelvkönyvekben
ELTE BTK, Koreai Tanszék(Budapest)

NGUYEN Krisztina
10:45–11:00

Dél-Korea történelmét tekintve egy olyan nemzet, ahol a közös nemzeti eszmék, anacionalizmusról és identitásról alkotott elképzelések elsősorban az etnikai és kulturális
homogenitásban gyökereznek. A 2000-es években megerősödő globalizáció ésmultikulturalizmus hatása a hagyományos koreai etnikai nacionalizmus paradigmájában
változást idézett elő, és ezzel párhuzamosan neoliberális értékek kezdenek előtérbe kerülni anemzetépítés jegyében. A folyamat részeként a nemzeti és kulturális identitás részben újértelmet nyer olyan sajátosságok kiemelésével, amelyek a „koreai lét” esszenciáját
tartalmazzák. Az identitáspolitika szoros kapcsolatban áll a nyelvoktatással is. Egy nyelv
elsajátítása egy ideológiai tevékenység: a nyelvtanulók különböző közvetített szövegekkel
ismerkednek meg, amelyek tartalmát és kiválasztását befolyásolják az aktuálisan domináns
politikai, gazdasági, szociokulturális és pedagógia paradigmák. A folyamatosan változó
kulturális és nyelvi globalizált környezetben ezért szükséges a nyelvkönyvek vizsgálata. Jelen
tanulmány arra fókuszál, hogy a külföldiek számára készült koreai nyelvkönyvekben milyen
módon tükröződik a koreai nemzeti és kulturális identitás, illetve nacionalizmus. A koreai
nacionalizmus változásának, a külföldieket érintő különféle rendeletek, szabályozások, illetvea koreai nyelv és kultúra világszintű terjesztésére irányuló ösztönzési lépések vizsgálatával akutatás azt állapítja meg, hogy egy új típusú nacionalizmus jelenik meg explicit és implicit
módon a nyelvkönyveken keresztül, amely a felszínen mindenki számára lehetőséget kínál akoreai társadalomhoz való tartozásra, azonban ténylegesen szelektív azért, hogy a nemzeti
versenyképességet maximalizálhassa és a társadalmi egységet, valamint a nemzeti identitásterősíthesse.

2. SZEKCIÓ
A japánok identitástudata ma – Hogyan változott és miért?
ELTE BTK, Japán Tanszék(Budapest)

UMEMURA Yuko
11:30–11:45

Az ember identitása akkor alakul ki, amikor egy másik személy létezésének tükrében vizsgálja
saját magát, és különbségeket fedez fel hozzá képest. Japán szigetországként kora újkori
történelméig elzárkózott a külföldiektől, ezért az identitás fogalmát sem ismerték sokáig. A
Meiji-kor kezdetével az ország nyitottá vált a nyugati eszmék átvételére; ekkor ismerkedtek
meg az identitás fogalmával is. Ezt követően a tudomány képviselői bel- és külföldön egyaránt
foglalkoztak a japánok identitásával, hangsúlyt fektetve a most már sztereotípiává vált
„homogén nemzetállam”, „sajátos fejlődésű kultúra” és „egyedülálló hagyományvilág és rendszer” fogalmakra. A 20. század végétől viszont ugrásszerűen megnövekedett a
tengerentúlra utazók száma, s ennek hatása. Ma már nem ritka a nemzetközi házasság sem,
illetve egyre többen vannak a huzamosabb ideig Japánban tartózkodó külföldiek és a külföldön
élő japánok is. Ez a tény nagyban hozzájárul a japánok identitástudatának változásához. Vajon
4milyen jelenségek keletkeztek a társadalomban az utóbbi időben, és mely területeken? E sorokírója hosszú ideje Magyarországon tartózkodik, így európai szemszögből szeretné vizsgálni ahazai, Japán helyzetet konkrét példákon keresztül.
Küzdősportok és identitás a japán nevelésben
SZABÓ Balázs
11:45–12:00

ELTE BTK, Japán Tanszék(Budapest)

A hagyományos japán harci művészetek (mai kifejezéssel budō) a 16-17. században fejlődtek
ki korábbi katonai hagyományokból s váltak a japán társadalom szamuráj-hátterű családjaiban
folyó oktatás-nevelés fontos részévé. Mivel ezt a kivételezett helyzetben levő társadalmi
csoportot a külső megjelenésre vonatkozó szabályokon (fegyverviselés, ruházat, hajviselet) túl
éppen a harci művészetek gyakorlásának lehetősége, egyben kötelessége különböztette meg alakosság többi részétől, igen fontos identitásképző szerepük is volt a gyakorlati hasznosságon
túlmenően. Megkockáztathatjuk, hogy mivel állami vagy uradalmi szintű oktatás
szamurájfiatalok részére a 18. század végéig nem létezett, a budō-iskolákban folyó nevelés volt
az egyetlen „hivatalos” oktatási forma számukra, az igény pedig iskolák ezreit hozta létre,amelyek az ott folyó tanítói munka mellett az iskolákat működtető családok megélhetését isbiztosították.
Ennek a rendszernek az alapjában természetesen a szamurájok katonai és rendfenntartó
feladatai, illetve az e területeken élvezett monopóliumuk állt, a harci művészeti oktatás így
egyszerre volt státuszszimbólum és szükséges oktatási háttér számukra – el lehet képzelni amegrázkódtatást, ami 1868 után érte ezt a társadalmi réteget, amikor státuszuk eltörlésével
együtt katonai kiváltságaik is semmivé lettek. A japán harci művészetek a múlt egy
anakronisztikus darabjává váltak ugyan, de mégsem tűntek el teljesen – ez pedig az addig is
meglevő személyiségfejlesztési, nevelési aspektusaiknak volt köszönhető, amelyeket a modernjapán állam is hasznosítani tudott.
A szeretet formái és a család Watsuji Tetsurōnál
ELTE BTK, Japán Tanszék(Budapest)

TAKÓ Ferenc
12:00–12:15

Watsuji Tetsurō 和辻哲郎 (1889–1960) a 20. század egyik meghatározó japán gondolkodója
volt. Munkáit egyaránt alakították mélyreható és széleskörű nyugati filozófiai ismeretei, abuddhista tradíció és a belső keletkezésű japán hagyomány. Előadásomban két központi műve,a klímatan (Fūdo 風土, 1935) és az Etika (Rinrigaku 倫理学, 1937, 1942, 1949) kontextusábanmutatom be szeretetről/szerelemről (ai 愛) alkotott felfogásának aspektusait, különös tekintettel
a szeretet/szerelem és a család (kazoku 家族) viszonyára. A Fūdo-ban a szeretet/szerelem
kiemelt helyen, a sajátos japán klíma és az ennek megfelelő japán viselkedés, beállítódás
leírásában jelenik meg. Watsuji itt a japán típusú szerelem egyedi, kettős jellegét a japánkarakter szimbólumaként mutatja be, az interperszonális kapcsolat kettőségeire, a pólusok
találkozására összpontosítva: szellemi egyesülés és hús-vér vágyakozás; a vágyakozás
bátorsága és a beteljesülhetetlenség lemondása (Watsuji: Fūdo, 1977, 140). Az Etika
szeretetet/szerelmet vizsgáló gondolatmeneteiben szintén megjelennek a szeretet/szerelembelső kettősségei, itt ugyanakkor elsősorban az e kettősségekben rejlő komplementer viszony,az egymást szeretők kölcsönösen egymást kiegészítő és közös egészet alkotó jellege kap
5hangsúlyt (Watsuji: Rinrigaku 1977: 342 skk.). A két mű vonatkozó fejtegetéseit szorosanösszekapcsolja, hogy a szeretet relációi egyértelműen a család (kazoku), illetve a családi
kötelékek rendszere, az ie 家 létrejötte felé mutatnak, az előadásban így a szeretet/szerelem
Watsujinál megjelenő típusait bemutatva azokra a vonásokra fordítok kiemelt figyelmet,
amelyek a férfi-nő, a férj-feleség, az anya-apa-gyermek szeretetrelációkat megkülönböztetik.
Változások a japán családban: értékrendszer, gyerekszemlélet és életstílus
ELTE BTK, Japán Tanszék(Budapest)

PAPP Melinda
12:15–12:30

A 20. század folyamán számos olyan változás történt a japán társadalomban, amely közelről
érintette a család szerkezetét és értékrendszerét. A társadalom modernizációját követő
hagyományos családmodell felszámolása, és az ennek a helyébe lépő új családmodell
kialakulása több évtizedet is felölelt. A 21. századba lépve új kihívások előtt találják magukata japán családok. Ezek között találjuk az immár évtizedek óta csökkenő születésszámot, az
elöregedő társadalom jelenségének a családra vonatkozó következményeit, és a férfi és női
szerepekben megmutatkozó átalakulást is. A nők munkavállalásának feltételei, agyereknevelésben vállalt szülői szerepek átgondolása, mind részei ennek az átalakuló ésátalakító folyamatnak. Előadásomban e folyamat fontosabb szakaszait és jellemzőit fogom
megvitatni.
Templomcsaládok: Törvények, szokások és a buddhista előírások ellentmondásai a mai
Japánban
KISS Mónika
12:30–12:45

ELTE BTK, Japán Tanszék(Budapest)

A japán buddhizmus 1500 éves fennállásában minden egyes korszakban meghatározó volt amindenkori uralkodó réteg befolyása a vallásban. Ez a befolyás ma máshogy érvényesül, hiszen
a modern japán kormányt már szigorúan elkülönítették a vallásos és egyházi ügyektől amásodik világháború után hatályba lépett Japán Alkotmányban (1947). Még a Meiji-kor (18681912) első pár évében azonban olyan rendeleteket hozott az első kormány, amik alapjaiban
változtatták meg a buddhista szerzetesek és szerzetesnők életét. A rendeletek és az ezek alapján
kialakult modern buddhista élet egyik központi szereplőjévé vált a család, ami egy
meglehetősen ellentmondásos koncepció, ha a buddhizmus egyik legfontosabb előírására, acölibátusra gondolunk.
A jellegzetes japán precedens a modern kori japán buddhista templomcsaládokra a 13.
században a Shin irányzat alapítójának tekintett Shinran (1173–1263) házassága, aki sajátosértelmezésével egy újfajra buddhista hagyományt teremtett, amiben családon belül öröklődnek
templomok. Ennek mintájára kezdték el örökletessé tenni a templomok vezetését az egyéb
buddhista irányzatok is a Meiji-kortól kezdve.
Az előadásomban azt mutatom be, hogy ezek a rendeletek milyen visszás helyzetet
teremtettek a 20-21. századi Japánban, aminek eredményeképpen a templomcsaládnak tekintett
egység létrejött. Külön kiemelem a Shin és a Sōtō Zen buddhista irányzatok szerzeteseinek ésszerzetesnőinek szituációját, ami a legújabb kutatásokban is kimondottan előtérbe kerül.

6A ryūkyūi nyelvi revitalizációs mozgalom kihívásai: Nyelv mint identitásmarker
HIDVÉGI Zsófia
12:45–13:00

ELTE BTK, Japán Tanszék(Budapest)

Japánról még mindig erősen él az a tévhit, hogy egy monoetnikus és egynyelvű ország. Az
ideológia még a Meiji-korban született meg, hogy ezzel is támogassák az egyre bővülő modern
nemzetállam kohézióját. Ugyan a kisebbségek asszimilációs politikáját és az olykor erőszakos
standardosítási törekvéseket a második világháború után a japán politikai és ideológiai
környezet jelentősen enyhítette, a kisebbségi nyelvek (ainu, ryūkyūi, hachijō nyelvek) esetében
olyan mértékű volt már a nyelvváltás, hogy e nyelveket jelenleg az UNESCO már a biztosan ésa súlyosan veszélyeztetett nyelvek közé sorolja.
A nyelvváltás ezekben az esetekben erős összefüggést mutat az eltérő kisebbségi identitástól
való elhatárolódástól, hisz maga az eltérő nyelvhasználat és az ahhoz való ragaszkodás nem
szokatlan Japánban a standardizációs folyamatok ellenére. A regiolektusoknak történelmileg éskulturálisan is meghatározó szerepük volt az egyén hovatartozásának kifejezésében, és egyes
dialektusok máig igen magas bújtatott presztízzsel rendelkeznek. Ennek ellenére a kisebbségi
nyelvek látszólag elvesztették identitás marker szerepüket, így a revitalizációjuk során nem
csak a nyelvátadásra, a társadalmi és politikai háttér megváltoztatására kell törekedni, hanemarra is megoldást kell találni, hogy hogyan lehet visszaépíteni a nyelvi közösség életébe mint
identitás markert.
Az előadás célja annak bemutatása, hogy a Ryūkyū-szigetek nyelvi közössége milyen
viszonyban áll a régió nyelvváltozataival, e viszony mennyire befolyásolja nyelvhasználatukat,és hogy a jelenleg is folyó ryūkyūi nyelvi revitalizációs mozgalomnak milyen kihívásokkal kellszembenéznie a nyelvi presztízs és identitás marker funkció elvesztése miatt.

3. SZEKCIÓ
Szereti a tik a meggyet - Poliandria Indiában
RUZSA Ferenc
14:00–14:15

ELTE BTK, Buddhológia és Tibetisztika Tanszék(Budapest)

A hindu társadalom az ősidőktől kezdve hangsúlyosan patriarchális. Ennek vetülete aházasságban a domináns monogámia, az elitnél többnejűség, nem ritkán ágyasokkal kibővítve.
Természetes következmény a házasságtörés súlyos büntetése, a szüzesség megkövetelése, ahárembe zárt asszonyok, és a legvisszataszítóbb: a satī, az özvegyégetés idealizálása.
Mint oly sok más esetben, itt is minden bizonnyal alapvetően félrevezeti a kutatót afelhasznált források ideologikus jellege. A dharma-śāstra irodalom nem szociológiai leírása akortárs valóságnak, hanem a bráhminok idealizált világképe, mely – mint a legtöbb utópia –valójában a legkevésbé sem vonzó, inkább iszonyú, és az emberi természet semmibevételén
alapul. Sajnálatos módon az utópiákat időnként megpróbálják megvalósítani, így a bráhminokörök törvényét sem lehet egy kézlegyintéssel elintézni, mint szerzőik pszichés zavarainak
unalmas dokumentációját csupán.
Nem kevéssé meglepő, hogy a teljes bráhminizáción átesett, lényegében normaszöveggé
duzzasztott Mahā-Bhārata negyeposz, a hinduizmus legnagyobb hatású szövege milyen
7anomáliákat hordoz. A főhősök, az öt Pāṇḍava fivér ugyanis mindannyian egyetlen asszony,
Draupadī férjei! Ez persze az eposz szerkesztőit is zavarta, és többféle (részint népmesei
eredetű, részint pszeudo-mitológiai) magyarázatot is adtak rá.
Nem szokás észrevenni, de nem ez az egyetlen, poliandriára utaló nyom az ind epikában.
Ezeknek s néhány buddhista adatnak számbavétele azt sugallja, hogy a monogámia és apoligámia minden formája egyaránt jelen volt a régi Indiában.
Esetleges továbbélésüket kutatva, ezúttal nem a Himalája vidékéhez fordulunk (mint akutatók többsége), hanem Dél-Indiához, mert más adatok is azt sugallják, hogy a Pāṇḍavák
utódait arrafelé kell keresnünk. A Nīlgiri hegységbeli tōḍa nép és a keralai nāyar kaszt házassági
rendszerét megvizsgálva az a meglepő következtetés sejlik fel, hogy az átmenetinek tűnő„kevert” formák valójában egyáltalán nem átmenetiek, hanem egy rugalmas, de stabil, nem
kifejezetten matriarchális vagy patriarchális berendezkedés részei, amely talán sokkal inkább
megfelel a Homo sapiens faj természetes igényeinek, mint a jól ismert, merev (de a szemünkelőtt széteső) normatív struktúrák.
Rokonsági terminológia a tibeti császárság államszervezetében
OROSZ Gergely
14:15–14:30

ELTE BTK, A Buddhizmus-kutatás Központja(Budapest)

Az ótibeti nyelvű források múlt század első felében kezdődött kutatásának köszönhetően a tibeti
császárság történetére, kultúrájára és államszervezetére vonatkozó ismereteink jelentősen
növekedtek. Az Ótibeti Krónika, az Ótibeti Évkönyvek és a kelet-turkesztáni adminisztratív
dokumentumok feldolgozása során kiderült, hogy a korai tibeti állam egyes méltóságainak és
tisztviselőinek a titulusai, illetve adott esetben a neveik, a tibeti uralkodóval való állandósult
rokonsági kapcsolatot jelöltek.
A szövegekben leggyakrabban felbukkanó ilyen rokonsági titulus az anyai nagybáty(zhang), amellyel kapcsolatban a kutatás megállapította, hogy bár személynév-elemként
tényleges rokonságra utal, s azoknak tisztviselőknek a nevében bukkan fel, akik a „császárszülő” nemzetségekhez (’Bro, Mchims, Tshe spong) tartoztak, létezik egy szimbolikus
használata is „anyai nagybáty-tanácsos” (zhang-(b)lon) alakban, amely általánosságban amagasabb rangú hivatalnokok címe volt. A szimbólumnak hátterében a poligám tibeti családállhatott, amelyben az apa halálát követően a gyermek örökségét a többi, más anyától származó
testvérével szemben a legközelebbi férfirokona, az anyai nagybátya biztosította.
Az anyai nagybáty szimbolizálta támogató viszonynak megvolt a fordítottja is a korai tibeti
forrásokban. A császári hercegnők házasságai a környező országok, illetve a birodalomba tagolt
egyes királyságok uralkodóival (pl. az ’A zha és a Dags po fejedelemségek) politikai misszió
volt. Az utódjaikat a mindenkori tibeti császár „unokaöccseiként” (dbon) jelölték a címeik.
Ebben a viszonyban a tibeti uralkodó a patrónus anyai nagybáty, és a támogatásra, védelemreszoruló unokaöcs pedig a vazallus uralkodó.
Előadásom két további rokonsági fokot jelölő szóval is foglalkozik, amelyeknek azállamszervezetre vonatkozó használatát eddig nem emelte ki a tibetisztikai szakirodalom. Ezek
az apai nagybáty (khu) és a báty-öcs (gcen-gcung) viszony. Bár e rokonsági viszonyokra
vonatkozóan csak szórványos adatok állnak rendelkezésünkre, igyekszem megvilágítani, hogye szavak is ugyanannak a szimbólumrendszernek a részei voltak, amelyben a tibeti uralkodók
birodalmukat egy családként fogták fel.

8Átmeneti rítusok Tibetben
SZEGEDI Mónika
14:30–14:45

ELTE BTK, Buddhológia és Tibetisztika Tanszék(Budapest)

A tibeti történeti és hagiográfiai irodalom adatait elemezve felfigyelhetünk arra a jelenségre,hogy bizonyos események leírása a történetírók generációinak munkája nyomán oly mértékben
megváltozik, hogy az eredetileg rendszerbe szerveződött motívumok egy része elvész, noha aszöveg maga bőbeszédűbbé válik. A későbbi szövegek forrásértéke e folyamat során nemcsak
a tényszerű történeti események vonatkozásában csökken. Ha a korábbi, gyakran igen rövid
tudósításokat tüzetesen szemügyre vesszük, olyan részleteket vehetünk észre, amelyek az adottkor társadalmi viszonyairól, szokásairól és hitvilágáról adnak információt. E szövegrészletek
gyakran „csodás”, „mesés” elemek, amelyeket a historikus hagyomány nem tud racionálisan
alátámasztani. Feltételezésem szerint ezek egy jellegzetes köre különféle átmeneti rítusokhoz
kapcsolódhatott. A tibeti császárság birodalmi keretei között az archaikus, vérségi közösségek
lokális szokásainak fellazulásával e beavatási és egyéb szertartások elveszíthették funkcióikat,a szájhagyományban azonban tovább élhettek a rítusleírások és a kapcsolódó mítoszok – mint
irracionális tartalmú fabulák.
Előadásomban néhány olyan szövegrészletet fogok bemutatni, amelyek a buddhizmust
államvallássá tevő kegyes uralkodó, Triszong Decen (Khri srong lde btsan, 755–804)élettörténetével kapcsolatosak, s jól illusztrálják e folyamat főbb fázisait. A filológiai
eszközökkel kinyerhető tanulságot a modernkori tibeti népcsoportok bizonyos szokásaivalösszevetve arra is kísérletet teszek, hogy megválaszoljam a kérdést: miféle rokonsági viszonyok
képezhették az eredeti rítus társadalmi hátterét.
A tibeti családok társadalmi felemelkedése a 18–20. században
PÉTER Alexa
14:45–15:00

ELTE BTK, Buddhológia és Tibetisztika Tanszék(Budapest)

A 18–20. századi Tibetben a társadalmi mobilitás nehézségeivel leginkább a szegényebb
rétegek szembesültek. A feudális társadalmi berendezkedés miatt nekik esélyük sem volt
bekerülni a vezető réteget alkotó nemesi családok közé, akik féltve őrizték kiváltságaikat,presztízsüket és kormányzati pozícióikat. A 18. században azonban létrejött az arisztokrata
rétegen belül egy új, addig nem létező csoport, ahova a legalsóbb társadalmi osztályokból
származó családok is bekerülhettek. Ezek a családok voltak az úgynevezett jabsi családok,amelyek a legmagasabb politikai és gazdasági státusszal rendelkeztek és a társadalmi hierarchia
legmagasabb pontján helyezkedtek el. A jabsi cím 1716-ban jött létre, amikor a kínai császár ahatodik dalai láma reikarnációjaként elismert fiú családjának hatalmas földeket adott és pompás
palotát építtetett számukra Lhászában. Ebből a gesztusból később hagyomány lett, így ahetediket követő összes dalai láma családja a láma beiktatása után azonnal elnyerte ezt alegmagasabb nemesi címet és az ehhez járó földeket, gazdagságot és nemesi kiváltságokat.
Tibet történetében összesen hat ilyen jabsi-családot tartanak számon. Az előadás célja, hogy
megvizsgálja ennek a hat nemesi családnak a társadalmi felemelkedését, a címmel és a hirtelen
jött gazdagsággal járó nehézségeket, illetve az állami vezetésben betöltött szerepüket.

9

4. SZEKCIÓ
Közös nevezőre jutni - Változások a magyarországi kínai bevándorló családokon belül
lejátszódó folyamatokban
ELTE BTK, Kínai Tanszék (Budapest)
MTA-ELTE-SZTE Selyemút Kutatócsoport

KNYIHÁR Eszter
15:30–15:45

A család kiemeleten fontos közeg a bevándorló életében. Összeköti a fogadó és küldő országot,szerepet játszik az otthonról hozott tradíciók megőrzésében és az új szokások kialakításában is.
Határain belül világnézetek és értékek ütköznek, generációk alkudoznak egymással. A
bevándorló családtagok célja, hogy közös kulturális nevezőre jutva egy olyan egységethozzanak létre, amely a fogadó ország társadalmában is működőképes.
A magyarországi kínai bevándorló családok is ilyen és ehhez hasonló dinamikák mentén
szerveződnek, azonban a család nagyságával, szerkezetével és a családon belül zajló
folyamatokkal kapcsolatban az azt alkotó generációk eltérő nézeteket vallanak. Az előadás
célja, hogy egy, a kínai bevándorlók körében végzett kutatás eredményeit bemutatva értelmezzeezeket a generációk mentén kialakult eltéréseket és az azokat kiváltó okokat.
Mongol buddhista szerzetesnők és tantrikus gyakorlók – Szerzetesség és anyaság
TELEKI Krisztina
15:45–16:00

ELTE BTK, Mongol és Belső-ázsiai Tanszék (Budapest)
Mongolisztikai Kutatóközpont

A mongol buddhizmus indiai és tibeti alapokon nyugszik; a Vajrayāna hagyományhoz tartozik.
Noha a szerzetesi, kolostori rendszer a tibeti sárgasüveges rend tanításain alapul, számos helyi,
nomád sajátsággal bővült. Míg a mandzsu időszakban (1691–1911) szinte minden családban
volt szerzetes, és mintegy ezer szent hely, gyülekezet működött, apácazárda egy sem volt. A
felszentelt szerzetesek 253, a felszentelt szerzetesnők 368 fogadalmat tartanak. Utóbbinak
sosem volt hagyománya Mongóliában, ami a hagyományos társadalmi szerepekből következik:a nő elsődleges feladata, hogy gyermeknek adjon életet. A mongol hagyomány szerint avallásos nők csupán idős korukban vágták le hajukat és mélyedtek el a buddhizmusban, hogyérdemeket gyűjtsenek következő újjászületésükhöz. Emellett – ha kis számban is – női tantrikus
gyakorlók léteztek, akik a tibeti Ma gcig Lab sgron ma (1055–1149) gyakorlatait követték;
nekik lehetett gyermekük és a tibeti, szent szövegekben, rítusokban is járatosak voltak. A
szocializmus időszaka alatt csaknem 70 évig tilos volt a vallásgyakorlás Mongóliában. A
rendszerváltáskor azonban (1990) nemcsak ifjú novíciusok toborzása indult meg, hanem
maréknyi leánygyermek is lehetőséget kapott arra, hogy indiai vagy nepáli kolostorban
tanuljon. Emellett a tantrikus gyakorlatok is újra éledtek. Az előadás néhány elhivatottszerzetesnő és tantrikus gyakorló példájával szemlélteti, hogy mennyire illeszkedik aszerzetesség és az anyaság a mongol társadalom család-modelljéhez, illetve milyen mértékben
tudják a buddhista nők követni Buddha tanát az adott közegben.

10„Ilyen az élet, Zolikám!” - Hagyomány és modernitás egy mongol hősnő
családtörténetébenFÜREDI Zoltán
16:00–16:15

ELTE BTK, Mongol és Belső-ázsiai Tanszék(Budapest)

Dondogiin Tsend-Ayuush (Aya néni) a munka hősnője, az 1980-as években a mongol
parlament tagja, helyettes elnöke, megbecsülésnek örvendő, széles kapcsolati hálóval
rendelkező, ismert személy volt Mongóliában a rendszerváltás előtt. Az 1990-es évek elejétől
azonban élete fokozatosan átalakult, testvérei, gyermekei pedig szétszóródtak a világban. Élete
története színesen reprezentálja a rendszerváltás utáni mongol társadalom trendjeit, kihívásait,átalakuló mindennapjait. Esettanulmányomban a család különböző részeinek sokféle életterét,életmódját, alkalmazkodási stratégiáját mutatom be, elsősorban a család életében központiszerepet vivő Aya néni szempontjából.
Some Aspects of Family in Na. Saintsogt's Articles on Literature
XIJIRI
16:15–16:30

Minzu University of China (Beijing)
ELTE Department of Mongolian and Inner Asian Studies (Budapest)

Na. Saintsogt (1914−1973) was a famous writer and poet in Inner Mongolia in the 20th century.
He was considered to be the master of poetic words and expressions, who bequeathed a hugeoeuvre consisting of forty-four books (with approximately 3.5 million words). He is the founderof modern and contemporary Inner Mongolian literature and is highly respected among theMongols. Na. Saintsogt's works covers a variety of genres and subjects. His productive period
can be divided into two parts. The present paper analyses his early articles on literature (writtenfrom 1941 to 1944) that focused on the aspects of family, reflected in his three books. He dealt
not only with the relationship of individuals, family and ethnic identity but also emphasized thewomen's education, especially in his book entitled Ayil-iyan ögedelegülkü bičig (“Paper on
How to Develop the Family”). The present paper concerns the reason why he was interested inwomen's education and his articles' impact on the society at that time. His view was influenced
by the experience of studying in Japan and then returning to Inner Mongolia as a teacher in a
girls' school. Na. Saintsogt's articles contain valuable observations even for today's society.

Vetélkedő rokonok és politikai hovatartozás a 660-663-as ujgur-kínai konfliktus idején
BALOGH Mátyás
16:30–16:45

ELTE BTK, Mongol és Belső-ázsiai Tanszék(Budapest)

647-ben a Tang-dinasztia az I. Keleti Türk Kaganátus, majd, a korábbi szövetségesből
ellenséggé vált Xueyantuo Kaganátus elpusztítását követően egy protektorátust hozott létre azellenőrzése alá került steppevidéken. A protektorátus élére az ujgurok Yaghlaqar nemzetség
vezetőjét, Tumidut tette meg a dinasztia. Mikor Tumidut, a következő évben meggyilkolja
unokaöccse, a Tang azonnal beavatkozik. A gyilkost tőrbe csalják és kivégzik, majd Tumidu
fiát, Porunt teszik meg a protektorátus élére. Porun egész életében lojális marad a Tangdinasztiához, és rendszeresen részt vesz a dinasztia hadjárataiban. Uralkodásának utolsóéveiben (660–663) azonban a protektorátus törzsei közül többen fellázadnak, és több
11

alkalommal megütköznek a Tang ellenük küldött csapataival. Forrásaink a lázadás vezetőjét
Porun egy közeli rokonaként azonosítják (egyesek öccseként, mások unokaöccseként, megint
mások a húgaként). Elsődleges forrásaink meglehetős eltéréssel és homályosan tudósítanak akonfliktusról, ezért nem csoda, hogy a témával foglalkozó kutatók is különbözőképpen
értékelik az eseményeket, és hol az ujgurokat, hol a Tang-dinasztiát jelölik meg a harcokgyőzteseiként. Mindenesetre abban megegyeznek forrásaink, hogy a harcoknak egy Tangszolgálatban álló ujgur származású hadvezér diplomatikus fellépése vetett véget. Véleményünk
szerint a konfliktus gyökereit egyrészt családon belüli rivalizálás, másrészt pedig a Tangdinasztiával szembeni egyre növekvő ellenérzések, a függetlenségre való törekvés váltották ki.
Továbbá úgy gondoljuk, hogy egyik fél sem vált a harcok egyértelmű győztesévé. Annyi
azonban bizonyos, hogy az ujgur-kínai konfliktus három éve egy fontos – ám a kutatások által
meglehetősen elhanyagolt – időszak az ujgur politikai identitás és a Yaghlaqar-Tangkapcsolatok történetében.

Nemzeti identitás és kulturális kapcsolatok a dél-koreai középiskolai művészettörténeti
tankönyvekben
MECSI Beatrix – KIM Shinhyung
16:45–17:00

ELTE BTK, Koreai Tanszék(Budapest)

Mennyire egyedi a koreai művészet? Vagy inkább híd Kína és Japán között? Mit tanítottak aközépiskolás diákoknak a koreai művészetről az 1950-es évek után, és mit napjainkban DélKoreában? Mennyire határozza meg egy adott korszak kultúrpolitikája és az interpretációt
végző személyek tanultsága azt, hogy milyen módon viszonyulnak saját országuk művészeti
alkotásaihoz, és próbálnak egy narratívát felállítani a koreai művészetről, mint kötelezően
ismerni szánt tananyag a középiskolás korosztály számára? Hol és hogyan érhető tetten saját
országuk művészetének kiemelése és különlegesnek való bemutatása, avagy a nemzetközi
kulturális kapcsolatokban való elhelyezésének hangsúlyozása? Kutatásunkban ezen kérdéseket
vizsgáljuk a 20. század 50-es éveitől 2015-ig kiadott középiskolai művészettörténeti
tankönyvek elemzésével nyelvészeti és kultúrtörténeti szempontból, bemutatva a hangsúlyokat
és az interpretációban, anyagválasztásban, retorikában végbement változásokat, megvilágítva
ezzel a koreai művészettörténet történetének az oktatásban megfigyelhető változásait.

12