6 Piektdien, 2017. gada 11. augustā | NEDĒĻAS NOGALE

Liesma | www.eliesma.lv

VIESĢIMENE trim pusaudžiem no Japānas. Rokeni nezināja iemeslu, lai atteiktu trim ieinteresētiem bērniem no otras pasaules
malas iepazīt Latviju, Valmieru, laukus, pļavas un mežus. Attēlā: pirmajā rindā — Edvards un Jusuke , aizmugurē Dace (nolabās), Juki, Neo, Kaspars un Katrīna. Foto no personiskā arhīva

Priecājas par lielajāmdebesīm
Trīs skolēni no Japānas trīs nedēļas pavadījuši Latvijā. Pusaudži uzsver, ka šī viņiem bijusi īpaša vasara.
Ilze KalniņaNeo, Juki un Jusake dzīvo
Osakā. Viņi ir pusaudži vecumā
no 15 līdz 17 gadiem, kuri, sadarbojoties ar asociāciju, kas
darbojas Kansai reģionā, raduši
iespēju vasaras brīvdienas pavadīt
kādā viesģimenē tūkstošiem kilometru tālu no saviem vecākiem
un vecvecākiem.
«Iespēja un jauna pieredze,»sacīja jaunieši, kuri izvēlējušies
Latviju, latviešu kultūru un sadzīvi skatīt un iepazīt tuvplānā.
Šo iespēju viņiem piedāvā Rokenu ģimene no Rencēniem.
Dace kopā ar vīru Kasparu unbērniem Katrīnu un Edvardu piekritusi būt par viesģimeni. Starpcitu, jau otro vasaru.
«Neo pie mums ciemojas otro
reizi. Kāpēc esam šo bērnu viesģimene? Man liekas, ka tā irlaba iespēja arī mums saprastcitu kultūru, tradīcijas. Domāju,
ka mūsu bērni no šiem jauniešiem
daudz mācās. Viņi nāk no ļotiatšķirīgas vides, taču varam meklēt arī līdzīgo. Mūsu attiecības
ir ļoti patiesas, cieņpilnas. Šie irjaunieši, kurus tik daudz kas interesē, viņi priecājas par katru
iespēju jauno iepazīt, uzzināt.
Viņi ir klusi, mierīgi, kārtīgi, unīpaši var pamanīt, ka viņi ir apdomīgi. Viņi nekautrējas apstāties, padomāt. Tu pajautā, unviņi apdomā atbildi! Vēl arī lielāvienkāršība. Acīmredzot tā irkultūra, kurā dominē citas vērtības, un viena no tām ir šī vienkāršība: attiecībās, arī apģērbā,dzīvesveidā, viņi, liekas, neizprot
ārišķīgo,» vērtēja Dace Rokena,kura arī ikdienā dzīves centrāliek jauniešus, plānojot dažādasviņu aktivitātes, izstrādājot, līdzdarbojoties projektos, kuru galvenā mērķauditorija ir gados jaunie. Dace piedalījusies semināros,izmantojusi mācību iespējas Eiropas valstīs, bet neslēpj, ka Āzijas valstu kultūra, dzīvesveidsviņu uzrunā īpaši.
«Liesma» jau pērn rakstīja
par īpašo Latvijas un Japānassadarbību, atgādinot, ka Japānaar Latviju sadarbojas kopš 1991.
gada un bija viena no pirmajāmvalstīm, kas Latviju atzina, kadtā tikko bija atguvusi neatkarību.
Kopš 1993. gada Rīgādarbojas Japāņu valodas un kultūras vidusskola (tagad Rīgas Kultūru vidusskola), kas irnozīmīga Japānas kultūras mantojuma un valodas popularizēšanas iespēja Latvijā.
Pērnajā braucienā Neo bija skolniece, kura devusies tādā kā izlūkbraucienā uz Latviju, lai apliecinātu, ka viss ir tik labi, kāstāsta Kansai reģionā izveidotās
Latvijas – Japānas biedrības pārstāvji, kuri ikdienā arī cenšas
popularizēt Latviju Japānā, kuritiekas, lai kaut reizi mēnesī runātu
par latviešu tradīcijām un valodu,
bet tagad pirms šī brauciena biedrība jau bija izveidojusi fondu,izsludinājusi pieteikšanos, lai uzņēmīgākie jaunie japāņi varētu
doties īpašās skolēnu brīvdienās.
Starp citu, par biedrību, kas
darbojas Osakā starptautiska uzņēmuma paspārnē, ir interesantsstāsts. Būt šajā biedrībā uzņēmējiem vai privātpersonām ir
tas pats, kas Latvijā līdzdarboties,“piemēram, «Lauvu klubā», pārsvarā šīs asociācijas biedriem ir
biznesa intereses Eiropā, arī Baltijas reģionā, bet kā pievienotā
vērtība ir labo darbu veikšana,kad apmaiņas programmu studentiem un tagad arī skolēniem
tiek nodrošināta stipendija. Cauršo biedrību šajā vasarā Latvijā
ieradušies trīs skolēni, taču tāspārstāvji neslēpj, ka vēlas darboties plašāk. Viņi jau tagad mudina atsaukties viesģimenes nākamajai skolēnu vasarai un aicina
arī latviešus daudz kuplākā skaitāmeklēt izglītības iespējas Japānā.
«Pērn mūs uzaicināja kļūt parsēņot. Bijām Valmierā, Sajūtu
parkā, peldējāmies, bijām pie jūras. Mani vecvecāki dzīvo ārpuspilsētām, kurās daudz augstceltņu, bet laukos ir ezers, daba,taču tā nav tik mežonīga un vienkārša. Man tik ļoti patīk, ka tedaba ir klāt, apkārt,» stāstīja Jusuke, bet Neo atgādināja jau pērn
teikto: katra diena man šeit ir kāpārsteigums!
«Plašums man patīk, jo te var
tik tālu redzēt. Nav kalnu, ēku,pie jums ir tik lielas debesis unmākoņi,» jūsmoja Neo, bet piecpadsmitgadīgā Juki bilda, kaviņai patīk pati Latvijas vasara,

Latvijā ir ļoti laipni cilvēki, atvērti,pretimnākoši. Tas ir pirmais, kopamanāmviesģimeni Neo. Šogad mums
piedāvāja izmitināt un ar Latviju
iepazīstināt jau divus jauniešus,
bet beigās izrādījās, ka viņu irtrīs,» smējās Dace, spriežot, kaviņai nav bijis nekāda iemeslašo iespēju jauniešiem atteikt, joviņu vēlme padzīvot ārpus ierastāneatstāj vienaldzīgu.
«Latvijā ir ļoti laipni cilvēki,atvērti, pretimnākoši. Tas ir pirmais, ko pamanām,» sacīja Juki,
Jusuke un Neo, kuri nedēļas sākumā ciemojās arī «Liesmas»
redakcijā.
16 gadus vecais Jusuke bijasajūsmā par Latvijas dabu, unviņš to sauca par pirmatnēju.
«Te ir iespēja iekļauties dabā,man patīk. Šeit katrs var ietmežā, lasīt ogas. Mēs bijām arī

jo ir pietiekami silts, bet nav tāmokošā karstuma, kas pašlaik
valda Osakā. Ja lielpilsētā gaisa
termometra stabiņš uzkāpjot pāri
35 grādiem, tad gan dzīvošana,gan strādāšana kļūstot apgrūtinoša. Vēl japāņi novērtēja to, ka
Latvijā ir tik gara un gaiša diena,
kuras laikā iespējams tik daudz
paveikt. Pie viņiem tumsa esot
jau septiņos vakarā, rīta gaisma
gan arī pirms sešiem.
Ja rūpīgi lasījāt japāņu bērnu
domas, tad jau šajās atbildēs var
just milzīgu domu atšķirību. Nedrīkst jau teikt par visiem, betpusaudži no Eiropas atšķirīgomeklētu dzīvesveidā: apģērbā,materiālajās iespējās, bet šiebērni raugās dziļāk, atturīgāk ungudrāk.

Neo stāstīja, cik ļoti viņa izbauda atmosfēru viesģimenē, joviņa satikusi ne tikai brīnišķīguscilvēkus, bet arī mājdzīvniekus.
Viņa izbauda to, ka var samīļotsuni, ka bijusi iespēja doties uz
Valmiermuižas staļļiem, mīļotzirgus un doties izjādēs.
«Arī ēdiens jums ir tik svaigs,
smaržīgs. Te es sajutu, ka katramdārzenim ir sava garša, jo bija
pierasts, ka viss porcijās ir sajaukts kopā, saliktas garšvielas.
Te jutu, kā viss smaržo, var tik
daudz paņemt no dārza,» jūsmoja
Neo.
Dace stāstīja, ka viņi kā viesvecāki tiešām centušies japāņubērnus iepazīstināt ar ikdienas
dzīvi: braukuši pie kaimiņa, kampīles, un ņēmuši olas, arī svaigu
govs pienu turpat no zemnieka.
Japāņu bērniem viss garšojis, viņiem paticis arī lielais galds, piekura kopīgi baudītas pusdienas
un vakariņas, ilgā vakariņošanaterasē, ugunskura kuršana.
«Mājas dzīvē, kamēr jaunieši
ir šeit, mēs neko nesamākslojām,dzīvojām, kā ierasts. Viņi vērtēja,ka mēs savā starpā daudz diskutējam, ka pieskaramies viens otram, samīļojam. Viņu kultūrā
laikam šīs attiecības ir savrupākas. Tur ģimene ir liela vērtība,
bet emocijas tiek mazāk izrādītas,tā es sapratu,» vērtēja Dace, paužot gandarījumu, ka nepilnu
trīs nedēļu laikā, kamēr bērni ir
Latvijā, izdevies izrādīt Valmieru,lauku pagastus, pļavas, mežus,jūru un arī Rīgu. Viesi pabijuši
muzejos, aplūkojuši izstādes unīpašo galvaspilsētas arhitektūru.
«Bijām arī Okupācijas muzejā,pārrunājām Latvijas vēsturi, jo
tas ir svarīgi, jauniešus interesēja.
Izstaigājām arī Vecrīgu, bijām
Centrāltirgū, parādot Latvijas
dabas un lauku velšu bagātību.
Mēs mājās sējām Jāņu sieru, cepām speķa pīrāgus, un meitenes
labprāt, kad bija pilsētā, devāsarī šopingā. Man liekas, ka labu
iespaidu ne viņiem, ne mums
kā viesģimenei netrūkst,» vērtēja
Dace, sakot, ka šie jaunieši jaušajā nedēļas nogalē dosies atceļā,taču, ja viņai vēl kādreiz dzīvēbūšot iespēja japāņus iepazīstinātar Latviju, viņa to labprāt darīšot.
«Mani uzrunā satikto bērnumērķtiecība,» tā Dace, kuras
meitai Katrīnai ir 14, bet dēlam
Edvardam 11 gadi.
«Katrīna ļoti interesējas parjapāņu kultūru. Es nesaku, katagad vai drīzumā, bet pieļaujutādu iespēju, ka pieaugot, studējot
kāds no mūsu bērniem arī varētu
doties apmaiņas programmā uz
šo tālo, bet ļoti īpašo un interesanto zemi,» sacīja Dace.
«Liesma» painteresējās, kādi
ir uzņēmīgo Japānas jauniešu
nākotnes plāni. Viņi mulsa, apdomājot atbildes, jo konkrētu
dzīves un darba ceļu, protams,
pusaudži vēl nezina, taču Jukineslēpa, ka vēlētos būt stiliste,
Jusake stāstīja, ka labprāt strādātu
par japāņu valodas skolotāju,
bet Neo bija apdomājusi, ka varētu pievērsties pētniecībai, zinātnei vai darbam starptautisko
attiecību jomā. Katrā gadījumā
izglītības iegūšanas iespējas šiejaunieši tur augstā godā un cieņā,izmantojot apmaiņas programmas, viņi krāj dzīves pieredzi,kādu skolā nevar iemācīt.