‫פרויקט לתמיכה בכתיבה‬‫"אסופת עדויות של נפגעי פצצת האטום"‬‫אתר ההנצחה הלאומי למען השלום בהירושימה‬‫אולם קרבנות פצצת האטום‬‫זיכרונות מהפצצת האטום‬‫כותרת‬‫ָׁשכ ְַל ִּתי את שתי בנותיי בהפצצת‬‫האטום‬‫חמקתי מהמוות בעור שיניי‬‫עדות אישית מהיום שבו הוטלה‬‫פצצת האטום‬‫געגועים לאמי‬‫מקרה בלתי נשכח בקיץ ההוא‬‫אתה בר‪-‬מזל‬‫כמיהה לשלום למען הדור הבא‬‫צלקות המלחמה אינן מגלידות לעולם‬‫ראיתי את הגיהינום‬‫גיל המחבר‪/‬ת בעת‬‫הטלת הפצצה‬‫עמוד‬‫מאקי פּוג'יאי‬‫‪22‬‬‫‪1‬‬‫ג'ירֹו שימאסאקי‬‫‪14‬‬‫‪7‬‬‫טאנאקה‬‫ָׁ‬‫צּונ ֶָׁמאצּו‬‫‪31‬‬‫‪15‬‬‫הירֹוקֹו קאוואגּוצ'י‬‫ֹוטאקה‬‫ֶ‬‫צ'יֹוקֹו שימ‬‫טֹושיאֹו מיאָׁ צ'י‬‫ֹואי‬‫טוקיאו ָׁמאֶ ד ִּ‬‫קיֹוקֹו פּוגִּ'יאֶ ה‬‫ארה‬‫קימיקֹו קּווָׁאבָׁ ָׁ‬‫‪8‬‬‫‪24‬‬‫‪27‬‬‫‪12‬‬‫‪9‬‬‫‪17‬‬‫‪23‬‬‫‪31‬‬‫‪39‬‬‫‪47‬‬‫‪55‬‬‫‪65‬‬‫שם המחבר‬‫ָׁשכ ְַל ִּתי את שתי בנותיי בהפצצת האטום‬‫מאקי פּוג'יאי‬‫‪1‬‬‫• המצב לפני הטלת הפצצה‬‫משפחתי התגוררה על שפת הנהר‪ ,‬כ‪ 100-‬מטר מזרחית לגשר יֹוקֹוגאווה ברובע מס' ‪1‬‬‫(קיֹושי) ואני‪ִּ ,‬בתנו הבכורה‬‫של יוקוגאווה‪-‬צ'ו‪ .‬באותם ימים משפחתנו מנתה ארבע נפשות‪ :‬בעלי ִּ‬‫ובתנו הקטנה ִּקיֹומי‪ ,‬שהייתה בת חצי שנה‪.‬‬‫בת השלוש‪ ,‬קאזּוקֹו‪ִּ ,‬‬‫לפני פצצת האטום‪ ,‬בכל פעם שנשמעה אזעקה שפירושה רמת כוננות עליונה‪ ,‬רצתי לבור‬‫שנחפר באדמה‪ ,‬ולקחתי אתי את שתי בנותיי‪ .‬זה קרה פעמים רבות במשך תקופה ארוכה‪,‬‬‫וזוהי סיטואציה שעדיין חיה בזיכרוני‪.‬‬‫• הנזק שגרמה פצצת האטום‬‫בבוקר ה‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬בעלי לקח יום חופשה מהעבודה ונשאר בבית כי הוא קיבל צו גיוס‪.‬‬‫מאחר שרמת הכוננות העליונה בוטלה‪ ,‬הייתי עם הילדות בקומה העליונה‪ ,‬ושיחקנו תופסת‪.‬‬‫לפתע‪ ,‬כדור אש בוער עף לתוך ביתנו בקול חבטה עמום מהחלון‪ .‬באותו רגע‪ ,‬ילדותיי ואני‬‫התחלנו ליפול‪ ,‬כאילו נשאבנו לתהום‪.‬‬‫בתי הבכורה צעקה מלמטה‪" ,‬אימא‪ ,‬אני כאן‪ ,‬אימא אני כאן‪ ".‬צעקתי לה בחזרה‪" :‬קאזוקו‪-‬‬‫מותק‪ ,‬אימא תוציא אותך מכאן‪ ,‬חכי לי‪ ",‬אבל לא יכולתי להזיז אפילו את הצוואר כי כל חלקי‬‫גופי נמחצו בין קירות וחפצים שונים שהיו בבית‪.‬‬‫זמן קצר לאחר מכן שמעתי את בעלי שקרא לי מלמעלה‪" :‬מאקייייי‪ ,‬איפה את?‬‫מאקיייי‪ ",....‬כשהוא מתהלך אנה ואנה‪ ,‬כנראה‪ ,‬ומחפש אותנו‪ .‬כעבור זמן מה‪ ,‬התחלתי‬‫להרגיש חום לוהט‪ .‬בעלי זעק אלינו מלמעלה בחוסר אונים‪" :‬הלהבות כל כך קרובות ואין לי‬‫מושג איפה אתן‪ .‬אני חושב שאין תקווה‪ ,‬ואני אאבד אתכן‪".‬‬‫"אני כאן‪ ,‬מותק‪ ,‬אני כאן‪ ".‬למרות קריאותיי הנואשות‪ ,‬נראה שלבעלי עדיין לא היה מושג‬‫איפה אני‪ .‬אני הייתי תקועה תחת ההריסות‪ ,‬אוחזת בזרועותיי את התינוקת שלי‪ ,‬ושומעת את‬‫בעלי מודיע לנו שנצטרך לאבד תקווה‪ ,‬ואני מהדקת בטירוף את האחיזה בבתי‪ .‬אני בלי כוונה‬‫סתמתי לה את האף והפה‪ ,‬והיא‪ ,‬שלא יכלה לנשום‪ ,‬פלטה צווחות‪ .‬נבהלתי מהצווחות שלה‬‫‪2‬‬‫וצרחתי‪" :‬התינוקת שלי הולכת למות!" יכול להיות שהוא שמע אותי‪ ,‬ונראה היה לי שהוא חוזר‪.‬‬‫הוא שוב התחיל בחיפושיו הנואשים‪ ,‬וקרא‪" :‬איפה אתן?! איפה אתן?!" אז הוא חפר בור קטן‪,‬‬‫שלף קודם אותי‪ ,‬ואחרי כן את בתנו התינוקת‪ .‬אני לא יכולתי לעמוד על הרגליים כי הייתה לי‬‫סחרחורת‪ ,‬כתוצאה מהמכה שקיבלתי בראש‪ .‬אבל הלהבות הלכו והתקרבו אלינו‪.‬‬‫זמן מה אחרי שברחנו משם‪ ,‬הבחנתי לפתע שבתנו הבכורה איננה אתנו ושאלתי את‬‫בעלי איפה היא‪ .‬הוא השיב‪" ,‬לא היה טעם‪ .‬היא כבר לא זזה‪ .‬אני מצטער‪".‬‬‫"קאזּוקֹו‪-‬מותק‪ ,‬אני מתנצלת‪ ,‬אני מתנצלת‪ .‬בבקשה תסלחי לנו‪ ",‬אמרתי בלבי בעודנו‬‫ממשיכים ללכת‪.‬‬‫בעלי החזיק בזרועו האחת את בתנו התינוקת‪ ,‬ובשנייה תמך בי וגרר אותי כשאנו נסים‬‫על נפשנו מהאסון‪ .‬בתוך כדי כך הוא עודד אותי‪" :‬תהיי חזקה‪ ,‬תחזיקי מעמד‪ .‬את מסוגלת‪".‬‬‫ראייתי הלכה ונטשטשה‪ ,‬ובקושי הצלחתי להדביק את קצב ההליכה שלו‪ .‬להבות האש קרבו‬‫אלינו מכל הכיוונים‪ ,‬ביתנו לבטח עלה באש ונהרס כליל‪.‬‬‫בעלי שהחזיק אותי ואת בתנו בשתי זרועותיו נזקק למנוחה אחרי כל כמה צעדים‪.‬‬‫במנוסתנו‪ ,‬אישה פרועת שיער קראה לעזרה ואחזה ברגליו‪" :‬בבקשה‪ ,‬תעזור לי‪ .‬הבת שלי‬‫נמחצה תחת עמוד‪ .‬תעזור לי להוציא אותה‪ ".‬אבל בעלי דחה את תחינתה לעזרה‪ ,‬ואמר‪:‬‬‫"הלוואי שיכולתי לעזור לך‪ .‬אבל אשתי ובתי במצב איום ונורא‪ ,‬בבקשה תסלחי לי‪ ".‬ואז האישה‬‫מיהרה לברוח‪ .‬אנחנו המשכנו ללכת ולנוח לסירוגין‪ ,‬ולבסוף‪ ,‬לעת ערב‪ ,‬הגענו לבית מכרים של‬‫בעלי‪ ,‬שגרו בשינג'ֹו‪.‬‬‫• בבית בשינג'ֹו‬‫בבית המכרים בשינג'ו התארחנו שלושה ימים‪ .‬כתוצאה מההלם שגרמה לי פצצת האטום‪,‬‬‫לא יכולתי להיניק את התינוקת שלי‪ .‬מאחר שהיה עלי לשכב בגלל הפציעות בכפות הרגליים‪,‬‬‫בעלי יצא להשיג חלב לתינוקת‪.‬‬‫‪3‬‬‫אני לא יכולתי להפסיק לחשוב על בתנו הבכורה שנמחצה תחת הבית שקרס‪ ,‬ותהיתי‬‫בלבי ללא הרף האם ניתן היה להצילה‪ .‬לא יכולתי לעצור את הדמעות‪ ,‬והוצפתי בזעם לנוכח‬‫המחשבה שאני ניצלתי והשארתי מאחור את בתנו הבכורה שזעקה לעזרה‪.‬‬‫בימים ששהינו אצל מכרינו בשנג'ֹו‪ ,‬ראיתי המון אנשים עם כוויות מתנודדים בחוסר יציבות‪.‬‬‫למראה אנשים אלה‪ ,‬לא יכולתי לעצור את הבכי‪ ,‬אז עצמתי עיניים כדי לא לראות אותם‪.‬‬‫• הנסיעה לבית הוריי ביאמאגּוצ'י‬‫שלושה ימים אחרי הטלת פצצת האטום‪ ,‬חודש שירות הרכבות‪ ,‬אז בעלי‪ ,‬בתנו התינוקת‪,‬‬‫ואני עלינו על רכבת עמוסה מתחנת יֹוקֹוגאווָׁה לכיוון קֹוגּושי שבמחוז יאמאגּוצ'י‪ ,‬שם גרו הוריי‪.‬‬‫לבסוף הגענו לקוגושי‪ ,‬והלכנו ברגל לבית הוריי‪ .‬בדרך‪ ,‬חלפו על פנינו אנשים מתושבי העיירה‬‫שהביטו במראה האומלל שלנו ושאלו זה את זה‪" :‬מה קרה להם? מה הולך פה?" זו הייתה‬‫עיירה קטנה‪ ,‬ופנינו היו מוכרות לתושבי המקום‪ .‬אני לא יכולתי להוציא מילה מפי‪ ,‬פשוט חלפנו‬‫על פניהם ודמעות בעיניי‪ ,‬עד שסוף‪-‬סוף הגענו הביתה‪ ,‬להוריי‪.‬‬‫מאותו לילה התקשיתי להירדם‪ ,‬ובכל הלילות התייסרתי ברגשי אשמה על כך שאני ניצלתי‬‫ובתנו הבכורה נשארה מאחור‪ .‬אחותי הבכורה ואמי‪ ,‬שראו אותי בייסוריי‪ ,‬התחילו לישון משני‬‫צדדיי‪ ,‬כי הן חששו שאתאבד‪ .‬אבל אני‪ ,‬בכל לילה בחצות‪ ,‬יצאתי מהמיטה בזחילה‪ ,‬וזעקתי‪:‬‬‫"סליחה‪ ,‬סליחה‪ ,‬בבקשה סלחי לאימא האנוכית שלך‪ ".‬בעת שהותי ביאמאגוצ'י בעלי חזר‬‫להירושימה‪ ,‬לחפש אחר האפר של בתנו הבכורה‪.‬‬‫דבר נוסף‪ ,‬מכיוון שעדיין לא הצלחתי לייצר חלב להנקה‪ ,‬אמי ביקרה אצל אימהות צעירות‬‫מניקות בסביבה כדי לקבל מהן חלב אֵ ם כתרומה‪ .‬אמי אמרה לי‪" :‬את מרותקת למיטה עם רגל‬‫פגועה‪ .‬וחוץ מזה יש לך תינוקת‪ .‬אז תנוחי היטב ורק אז תחזרי הביתה‪ ".‬נשארתי אצל הוריי‬‫כמעט שנה‪ ,‬ועד היום הרגל שלי לא נרפאה‪.‬‬‫‪4‬‬‫• מותה של בתנו הקטנה‬‫כעבור כמעט שנה ביאמאגוצ'י‪ ,‬חזרתי להירושימה‪ .‬גרנו בדירה שכורה לא רחוק מהבית‬‫הקודם שלנו ביֹוקֹוגאווה‪.‬‬‫בעלי סיפר לי שיום אחד הוא לקח את בתנו הקטנה לבית מרחץ ציבורי‪ .‬איש אחד שראה‬‫אותה אמר לבעלי שהגב שלה נראה קצת נפוח‪ .‬אז לקחתי אותה לבית חולים‪ ,‬כי חשבתי שאולי‬‫הגב שלה נפגע בעת ההפצצה הגרעינית‪ .‬לפי האבחנה הרפואית‪ ,‬בארבע מעצמות עמוד‬‫השדרה שלה התפתחה מוגלה‪ .‬אז ביקשנו שוב מהוריי שיטפלו בה בביתם ביאמאגוצ'י‪ .‬כעבור‬‫שנים אחדות‪ ,‬בתנו התגעגעה אלינו‪ ,‬אז החזרנו אותה להירושימה והיא אושפזה בבית חולים‪.‬‬‫אבל מאחר שהתקשינו לשלם את עלויות הטיפול הרפואי‪ ,‬ביקשתי מאמי שתשלם עבורנו‪.‬‬‫לבסוף אזל כספנו ולא יכולנו אפילו להחזיר להוריי‪ ,‬ואז הבאנו את בתנו הביתה‪ ,‬לביתנו‬‫בהירושימה‪ .‬למרות מאמצינו‪ ,‬ב‪ 1952 -‬היא נפטרה‪.‬‬‫• הכמיהה לשלום‬‫אני לא רוצה שיהיו עוד מלחמות‪ .‬המשאלה שלי היא שכל האנשים בעולם יושיטו יד זה‬‫לזה‪ .‬כולנו נהיה מאושרים אם בכל יום ויום נתחשב איש ברעהו‪.‬‬

‫‪5‬‬

6

‫חמקתי מהמוות בעור שיניי‬‫ג'ירֹו שימאסאקי‬‫‪7‬‬‫שם‪ :‬ג'ירֹו שימאסאקי (גיל בעת ההפצצה‪)14 :‬‬‫עיסוק באותם ימים‪ :‬תלמיד השנה השלישית בבית הספר העל יסודי מס' ‪ 2‬של מחוז הירושימה‪.‬‬‫כתובת מגוריו בעת ההפצצה‪ :‬סָׁ ִּאיג'ֹו‪-‬צ'ֹו‪ ,‬קאמוֹ‪-‬גּון‪ ,‬מחוז הירושימה‪.‬‬‫מיקומו כשנחשף להפצצה‪ :‬סמוך למגרש ספורט ציבורי במינאמי‪ָׁ -‬קנֹונְמָׁ אצִּ 'י‪ ,‬בעיר הירושימה‪.‬‬‫• ‪ 6‬באוגוסט‬‫באותם ימים‪ ,‬נסעתי מדי יום למעלה משעה למפעלי התעשייה הכבדה של מיצובישי‬‫הירושימה תעשיית מכונות במינאמי‪-‬קנונמאצ'י‪ .‬עליתי על הרכבת בסאיג'ֹו ועברתי לרכבת‬‫החשמלית בדרכי למילוי תפקידי כתלמיד מגויס‪ .‬אני הרביעי מבין חמישה אחים ואחיות לפי‬‫הסדר הבא‪ :‬אח אחד ושתי אחיות לפניי‪ ,‬אני‪ ,‬ואחותי הצעירה ביותר‪ .‬אחי שירת בצבא ושהה‬‫בקיּושּו‪.‬‬‫כשהייתי בשנה השנייה של לימודיי בבית הספר העל‪-‬יסודי מס' ‪ 2‬של מחוז הירושימה‪,‬‬‫כל הלימודים בוטלו ואני גויסתי לעבוד כל פעם במפעל אחר‪ .‬מסוף ‪ 1944‬התחלתי לנסוע יום‬‫יום למפעל מיצובישי קנון‪.‬‬‫ב‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬כשפצצת האטום הוטלה‪ ,‬הייתי עם כמה מחבריי בדרכנו למפעל‪ .‬אני חושב‬‫שהיינו אי‪-‬שם ליד מגרש ספורט במינאמי‪-‬קנונמאצ'י‪ ,‬שנמצא כ‪ 4-‬קילומטר ממוקד הפיצוץ‪ .‬אילו‬‫עליתי על רכבת אחת אחרי זו שבה נסעתי‪ ,‬הייתי נהרג בה כי הרכבת הזאת ספגה פגיעה‬‫ישירה של פצצת האטום‪ .‬אכן‪ ,‬חמקתי מהמוות בעור שיניי‪.‬‬‫ברגע הפיצוץ הרגשתי מאחור את ההבזק‪ .‬אני עדיין זוכר את תחושת החום בצוואר‪ .‬ואז‪,‬‬‫לאחר פיצוץ עז‪ ,‬התמוטטתי על הרצפה והתעלפתי‪ .‬כעבור חמש דקות פקחתי את העיניים‪.‬‬‫הסתכלתי סביבי וקלטתי שמהמפעל נותר רק שלד פלדה וגגו הועף‪ ,‬למרות מיקומו‪ 4 ,‬קילומטר‬‫ממוקד הפיצוץ‪.‬‬‫מה קרה פה? חשבתי שאולי המפעל שבו גויסתי לעבוד הופגז על ידי מטוסי ‪ .B-29‬אבל‬‫סביר יותר שהיה זה פיצוץ של מיכל גז במינאמי מאשר הפצצה ממטוסי ‪ .B-29‬גם חבריי לכיתה‬‫היו חלוקים בדעותיהם‪ .‬אני הייתי בטוח שמצב הכוננות הנמוכה בוטל‪ .‬ב‪ 8:15-‬בבוקר איש לא‬‫‪8‬‬‫היה בכוננות‪ .‬לפני ‪ 8:00‬בבוקר הוכרזה כוננות עליונה‪ .‬לאחר מכן שונתה רמת הכוננות לנמוכה‪,‬‬‫ובסביבות ‪ 8:05‬הכוננות בוטלה‪ .‬אני גם הייתי בטוח ששמעתי צפירת הרגעה‪.‬‬‫לאחר מכן יצאה הוראה בזו הלשון‪" :‬כל העיר בוערת‪ .‬כל מי שנמצא כאן – שיחזור לביתו‪".‬‬‫ֹושיג'ימה‬‫ָׁ‬‫לכן פנינו מזרחה תחת מטח של גשם שחור‪ .‬בדרך הביתה חלפתי על פני אֶ בָׁ ה‪ ,‬י‬‫נְדה‪ ,‬לפני שחציתי את גשר מיּוקי לכיוון היג'יאָׁ ָׁמה‪ .‬בעודי חוצה את הגשר‪ ,‬אנשים רבים אחזו‬‫וסֶ ָׁ‬‫ברגליי וביקשו מים‪ .‬הם אמרו‪" :‬תן לי מים‪ ,‬תן לי מים‪ ".‬קלטתי שהם פצועים אבל לא היה לי‬‫מושג מה הייתה הסיבה האמתית לפצעים ולכוויות שלהם‪ .‬הזדעזעתי מהאנשים שאחזו בי‬‫ודרשו‪" ,‬הֶ י‪ ,‬אתה‪ .‬תביא לי מים‪ ,‬תביא לי מים‪ .‬אני פצוע וצמא‪ "...‬למזלי‪ ,‬לא נפצעתי מפצצת‬‫האטום‪ ,‬אז לא הייתה לי ברירה אלא להמשיך לצעוד‪ ,‬כולי המום למראה פצועים כה רבים‪.‬‬‫כשעברתי לרגלי הר היג'יאמה‪ ,‬ראיתי חייל שגופו היה כולו אדום‪ .‬המראה שלו עדיין חי‬‫בזיכרוני‪ .‬כל עורו היה תלוי על גופו‪ ,‬והתדלדל‪ .‬הוא נשם אך גופו עוות באופן אכזרי‪ .‬כשהבחין‬‫בי הוא הצביע על גופה שהייתה שרועה שם ואמר‪" ,‬אני צריך לסחוב את זה לעגלה‪ .‬חבר‪ ,‬אתה‬‫מוכן להחזיק אותו ברגליים?" אני פחדתי לגעת בגופה‪ .‬באזור שלמרגלות הר היג'יאמה היו‬‫רבים שלא ספגו פגיעות קשות הודות למיקום המרוחק ממוקד הפיצוץ‪ ,‬ורבים מהם סייעו לחייל‬‫לשאת גופות‪ .‬יש להניח שהחייל נפטר בתוך ימים אחדים‪.‬‬‫לא ידעתי בבירור מה השעה אך לבסוף הגעתי לתחנה בקאיטה בערך בחצות‪ .‬על סמך‬‫מידע שרכבת לסאיג'ו תצא מקאיטה בחצות‪ ,‬המתנתי לרכבת וכעבור למעלה משעה היא‬‫הגיעה‪ .‬נסעתי לסאיג'ו ברכבת עמוסה בנוסעים כמו קופסת סרדינים‪ ,‬וכשהגעתי לא יכולתי‬‫לזהות את מקבלי הפנים שהמתינו ליקיריהם בתחנה‪ .‬באותם ימים שרר משטר האפלה ואסור‬‫היה להדליק אור‪ ,‬ואני לא ידעתי מי בא לקבל את פניי‪ ,‬לכן לא נותר לי אלא להקשיב לקולותיהם‬‫של מקבלי הפנים‪" :‬בטח עברתם סיוט‪ .‬שמעתי כמה נורא זה היה‪".‬‬‫‪9‬‬‫• המצב ב‪ 7-‬באוגוסט ולאחר מכן‬‫על סמך המידע שדֹודי היה במקום עבודתו באזור היג'יאמה בשעת הטלת פצצת‬‫האטום‪ ,‬דודתי ואני יצאנו להירושימה כדי לחפש אחר בעלה‪ .‬אינני זוכר בבירור אם נסענו‬‫העירה במשאית או איך הגענו לשם‪ ,‬אבל זכור לי שיצאנו עם שחר ב‪ 7-‬באוגוסט‪ ,‬על סמך‬‫השמועה שהגיעה אלינו‪ ,‬ולפיה דֹודי שּוכָׁן במבנה כלשהו אי שם באּוג'ינה‪ .‬הודות לכך‬‫שבמשך שלוש שנים נסעתי מדי יום לבית הספר שבו למדתי בהירושימה‪ ,‬מפת העיר הייתה‬‫חקוקה בזיכרוני‪ .‬זאת הסיבה שהחלטתי ללוות את דודתי‪ ,‬כדי לשמש לה נווט‪.‬‬‫מצאנו את דֹודי במקום מחסה באוג'ינה‪ .‬זכור לי שזה היה מחסן סמוך לנמל‪ .‬ראיתי שם‬‫חיילים שסידרו גופות בשורות במסדרון‪ ,‬ושמעתי אותם אומרים‪" :‬האיש הזה מת רק עכשיו‪.‬‬‫צריך להעביר אותו למסדרון‪ ".‬אחד החיילים אמר לי‪" ,‬האיש הזה מת‪ .‬אתה מוכן להחזיק‬‫בראש שלו?" פחדתי‪ ,‬לא יכולתי לעזור לו‪ .‬את המתים העבירו למסדרון צוותים של כמה‬‫אנשים‪ .‬אפילו בחורה כבת עשרים הונחה על הרצפה עירומה‪ ,‬כי היא נשרפה והתפחמה‪.‬‬‫אמנם הצלחנו לקחת את הדֹוד מאוג'ינה לסאיג'ו‪ ,‬אבל הוא נפטר ב‪ 10-‬באוגוסט‪,‬‬‫שלושה ימים אחרי שחזר הביתה‪ .‬שרפנו את גופתו במשרפה ששכנה ליד ביתנו‪ .‬אני הייתי‬‫שם כדי לעזור‪ .‬דודתי נפטרה לפני שנתיים‪ .‬היא סיפרה לי פעם שהיא והדוד שלי היו נשואים‬‫רק תשע שנים‪.‬‬‫• החיים אחרי פצצת האטום‬‫לקראת סוף אוקטובר או נובמבר‪ ,‬כנראה‪ ,‬הלימודים בבית הספר שלי בהירושימה‬‫חזרו לסדרם‪ .‬אני זוכר שבנינו בקתה במקום שבו עמד קודם לכן המבנה של בית הספר‬‫העל‪-‬יסודי מס' ‪ 2‬של הירושימה בקנון‪ ,‬וישבנו קפואים מקור בכיתה לא מחוממת שהשלג‬‫חדר לתוכה‪ .‬זה היה מבנה עם חלונות ללא שמשות‪ .‬לפני שבית הספר חזר לבסוף לקנון‪,‬‬‫בק ִּאיטָׁ ה ולעתים גם מבית ספר יסודי אחד‬‫קיבלנו כיתות בהשאלה מבית ספר לבנות ששכן ָׁ‬‫שלא נפגע בהפצצה‪.‬‬‫‪10‬‬

‫כיוון שרציתי להמשיך ללמוד במוסד ללימודים גבוהים יותר‪ ,‬היה עלי להיות נוכח‬‫בשיעורים כדי לקבל את נקודות הזכות הדרושות‪ .‬לכן נאלצתי לסבול את הקור בכיתות‪,‬‬‫ואמרתי לעצמי שעלי להוקיר את העובדה שיש לי אפשרות ללמוד‪ ,‬ולו גם בבקתה‪ .‬זה היה‬‫בית ספר תיכון במתכונת של מערכת החינוך הישנה‪ .‬סיימתי את לימודיי בבית הספר ב‪-‬‬‫‪ 1947‬כשהייתי בכיתה י'‪ .‬עם תום לימודיי בבית הספר העל‪-‬יסודי‪ ,‬התחלתי ללמוד במכללה‬‫נְד ָׁמאצ'י‪.‬‬‫הטכנית של הירושימה בסֶ ָׁ‬‫בסיום לימודיי במכללה‪ ,‬בעשור שבין ‪ 1955‬ו‪ ,1964-‬כאשר בכל העולם התפשט‬‫בהדרגה השימוש במכוניות‪ ,‬קיוויתי לפתוח בית ספר לנהיגה‪ .‬יחד עם כמה ממכריי התחלנו‬‫לבנות במו‪-‬ידינו מסלולים ללימוד נהיגה‪ ,‬בעזרת מעדרים‪ .‬הודות לנקודות זכות מלימודיי‬‫במכללה הטכנית קיבלתי רישיון לשמש מורה נהיגה לתיאוריה ולמיומנויות נהיגה מעשיות‪.‬‬‫החל מ‪ 1960-‬עבדתי כמורה הראשי בבית ספר לנהיגה בעיר‪.‬‬‫ב‪ 1966-‬עזבתי את בית הספר לנהיגה‪ .‬מאחר שאחי ביקש שאעזור לו בניהול בית‬‫אבות ומספר מוסדות נוספים‪ ,‬התחלתי לעזור לו בעסקיו‪ .‬אני גאה באחי‪ ,‬ששימש גם נשיא‬‫האיגוד הרפואי‪ .‬עבדנו יחד באופן הדוק בניהול העסקים‪ ,‬אך אחי נפטר בפתאומיות כתוצאה‬‫משטף דם במוח‪ .‬שלושה ימים לא ישנתי מרוב צער ואכזבה‪ .‬הוא נהג לסייר בין עסקיו‬‫השונים במיאג'ימה וביּוקי‪ .‬כשנסע למרחקים ארוכים אני שימשתי נהגו‪ ,‬שכן הוא היה מנהל‬‫בית החולים‪ .‬אני עזרתי לו והרגשתי שהשליחות שלי היא להסיעו כנהג‪ .‬אחי הקדיש את חייו‬‫ללימודים‪ ,‬ואילו אני הייתי ספורטאי‪ .‬שיתוף הפעולה בינינו התאפיין בדבקות במטרה‪ .‬האבדן‬‫של אחי הסב לי צער עמוק‪.‬‬‫• תעסוקה‪ ,‬נישואים ותופעות לוואי כתוצאה מפצצת האטום‬‫אשתי ואני נחגוג את חתונת הזהב בקרוב‪ .‬כשנישאנו‪ ,‬ניסיתי לא לספר לה שאני קרבן‬‫של פצצת האטום‪ .‬מאחר שידעתי שקיימת אפליה כנגד קרבנות פצצת האטום‪ ,‬העזתי לומר‬‫לה רק זאת‪" :‬אני באמת חוויתי את ההפצצה של פצצת האטום‪ ,‬אבל הייתי במרחק של‬‫‪11‬‬

‫חמישה קילומטר ממוקד הפיצוץ‪ ,‬בפאתי מינאמי‪-‬קנון‪ ,‬במקום העבודה שלי במיצובישי‪ .‬כך‬‫שלא קרה לי כלום‪ ,‬ולא נפצעתי‪ ".‬אשתי‪ ,‬כך נראָׁ ה‪ ,‬לא חששה מכך שהייתי קרבן של פצצת‬‫האטום‪ .‬בני‪ ,‬שהוא רוקח בעל‪-‬ידע‪ ,‬מודע לכך שהוא דור שני לקרבנות פצצת האטום‪ .‬כשבני‬‫ובתי נולדו‪ ,‬די חששתי מהנושא הזה‪ .‬וידאתי בחשאי שהם אינם סובלים משום עיוותים‪.‬‬‫לדעתי‪ ,‬בליטה שהתפתחה בעורפי כעשר שנים לאחר מכן הייתה תוצאה מאוחרת של‬‫פצצת האטום‪ .‬זה לא היה גידול ממאיר אבל זו הייתה בליטה גדולה‪ ,‬כמו גידול שפיר חדש‬‫שצמח בגופי‪ .‬הוא הופיע באותו חלק של גופי שהיה חשוף להבזק של הפיצוץ‪ ,‬שהיה‬‫מאחוריי‪ .‬עברתי ניתוח להסרת הגידול‪ ,‬אך גידול נוסף הופיע כעבור עשר שנים‪ .‬עם זאת‪,‬‬‫מאז אין לי אף גידול‪ .‬תופעה נוספת שנובעת אולי מפצצת האטום היא שהשיניים שלי התנוונו‬‫מוקדם מהרגיל‪ .‬בין קרבנות פצצת האטום יש גם אנשים שאיבדו את השיער‪ .‬תופעות הלוואי‬‫שונות אצל כל אדם‪ .‬אצלי השיער לא נשר‪ .‬אחת התופעות המשותפות לכל הקרבנות של‬‫פצצת האטום היא שהם מתעייפים מהר‪ .‬כשהייתי שכיר‪ ,‬הממונה עלי נהג לחשוד בי שאני‬‫עצלן כי התעייפתי מהר בהשוואה לעובדים אחרים שביצעו תפקיד זהה‪ .‬הבוס שלי נזף בי‪:‬‬‫"האחרים לא נשחקים מכמות עבודה כזאת‪ .‬אתה עייף כי אתה עצלן‪ ".‬במקומות עבודה‪,‬‬‫להתעייף מהר זה חיסרון חמּור‪.‬‬‫• הכמיהה לשלום‬‫כדי להעביר לדורות הצעירים את המשמעות של פצצת אטום ושל השלום‪ ,‬צריך‬‫לחשוב על דרכים יצירתיות‪ .‬ברגע הפיצוץ‪ ,‬בניינים קרסו כהרף עין‪ ,‬ואנשים מתו בן‪-‬רגע; לכן‪,‬‬‫כדי להמחיש זאת‪ ,‬צריך למצוא דרכים מקוריות‪ .‬סתם לחזור שוב ושוב על האמירה‪" :‬זה היה‬‫נורא‪ ",‬או להצטדק‪" ,‬אני מצטער שלא היו לי מים לתת לאנשים שממש גוועו בצמא‪ .‬אני‬‫פשוט ברחתי מהלהבות שהתקרבו אל מתחת לגשר" – אמירות כאלה לא מעבירות דבר‪.‬‬‫לומר סתם‪" ,‬יש לנו בהירושימה מוזיאון השלום‪ .‬תבקרו בו‪ .‬ניטעו שם עצים למען השלום" –‬‫גם זה לא ממש מעביר את ההיבטים האכזריים של פצצת אטום‪ .‬למשמע התבטאויות מסוג‬‫‪12‬‬

‫זה אנשים עלולים לחשוב שהטלת פצצת האטום לא הייתה אירוע כל כך נורא‪ .‬בסופת‬‫ֹוק ִּאידֹו לפני זמן מה נספו אנשים רבים‪ .‬בסרטון וידיאו שצולם לאחר‬‫הטורנדו שפקדה את ה ָׁ‬‫הסופה‪ ,‬תוצאותיה נראות דומות לאלה של הפצצת האטום‪ .‬התמונה חזקה וריאליסטית‪.‬‬‫אפילו ילד קטן שיראה את התמונות יבין את גודל האסון על כל היבטיו‪ .‬גם בהפצצת האטום‪,‬‬‫בניינים קרסו בן רגע ועלו בלהבות‪ ,‬ו‪ 200,000-‬איש מתו תוך רגע‪ .‬ולכן‪ ,‬סרטוני וידיאו של‬‫אסונות טבע יכולים להמחיש באופן אמתי את ההפצצה בפצצת אטום‪.‬‬‫אהי שימבון‬‫שימבּון ומאָׁ סָׁ ִּ‬‫ממ ִּאינִּיצִּ 'י ְ‬‫זמן קצר לאחר הפצצת האטום‪ ,‬צלמים מקצועיים ָׁ‬‫באו להירושימה וצילמו את זירת האסון‪ .‬אפילו עבור צלמים אלה‪ ,‬שסיקרו אזורי קרבות‬‫רבים‪ ,‬אף אזור קרבות לא היה כה נורא כמו המראות שנגלו לעיניהם אחרי הטלת פצצת‬‫האטום בהירושימה‪ .‬אז מהו המפתח להמחשת הטרגדיה? לדעתי‪ ,‬צריך להיות מקורי‬‫ויצירתי בדרך שבה מעבירים את המסר‪.‬‬‫לסיום‪ ,‬הייתי תלמיד בית הספר העל‪-‬יסודי מס' ‪ 2‬של הירושימה‪ ,‬ואיבדתי רבים‬‫מחבריי ללימודים כמו גם צעירים ממני‪ ,‬שנהרגו בהפצצת האטום‪ .‬חלק מחברי לכיתה‬‫שניצלו‪ ,‬הלכו לעולמם לאחרונה‪ .‬חשתי בדידות גם עם מותו של אחי היחיד‪ .‬כיום אני מוגבל‬‫גופנית ואשתי מטפלת בי‪ .‬אני מקווה לחיות לפחות עוד שנתיים‪ ,‬והייתי הכי מאושר אילו‬‫יכולתי לספר לדור הצעיר על מה שקרה לי‪ ,‬כולל לילדים קטנים ולתלמידי בית ספר יסודי‪,‬‬‫פעם בשבוע או שבועיים‪ ,‬אם אפשר‪ ,‬כדי שאוכל לעבור מן העולם בלב שלם‪.‬‬‫‪13‬‬

14‫עדות אישית מהיום שבו הוטלה פצצת האטום‬‫טאנאקה‬‫ָׁ‬‫צּונ ֶָׁמאצּו‬‫‪15‬‬‫• החיים בימים ההם‬‫באותם ימים הייתי בן ‪ ,31‬עבדתי בחברת צ'ּוגֹוקּו הָׁ ִּא ֶידן (כיום שמה חברת החשמל‬‫צ'וגוקו) בקֹומאצ'י‪ ,‬וגרתי בבית שכור באֹוטֶ מאצ'י עם אשתי מיקי ועם שני ילדינו (ילד בן שלוש‬‫ותינוקת בת שבעה חודשים)‪ .‬לפי העובדה שהתחלתי לעבוד בחברת צ'ּוגֹוקּו הָׁ ִּא ֶידן אחרי‬‫שסיימתי את בית הספר העל‪-‬יסודי באֹונֹומיצ'י‪ ,‬וקיבלתי רישיון נהיגה בפברואר ‪ ,1934‬הייתי‬‫כנראה בן ‪ 20‬או ‪ .21‬בתקופה שעבדתי בחברת צ'ּוגֹוקּו הָׁ ִּא ֶידן גויסתי פעמיים‪ ,‬מספטמבר‬‫‪ 1937‬עד ינואר ‪ 1941‬ושוב מספטמבר ‪ 1942‬עד נובמבר ‪ ,1943‬כך שהייתי חייל ופועל‬‫לסירוגין‪.‬‬‫בקּורה בסביבות סוף מרץ ‪ ,1945‬ראיתי מטוסי קרב רבים‬‫ֶ‬‫אחרי ההפגזה הנוראית‬‫מתרחקים במבנה הדוק שנראה כמו להקת שפיריות‪ .‬היה לנו מקלט תת‪-‬קרקעי שנחפר אולי‬‫על ידי הדיירים הקודמים‪ .‬בכל פעם שהייתה הפגזה‪ ,‬רצתי למקלט‪ .‬אבל עם ילדים קטנים כמו‬‫שלנו – ילד בן שלוש ותינוקת בת שבעה חודשים בלבד – היה קשה להתמודד עם המצב‪.‬‬‫בזמן שהשגחתי על אחד מהם‪ ,‬השני היה מנסה לצאת מהמקלט‪ .‬החלטתי שאי אפשר‬‫במּוקאֶ ָׁדה‪,‬‬‫ָׁ‬‫להמשיך כך‪ ,‬ובסוף מרץ פיניתי את אשתי ואת שני הילדים לבית הוריה של אשתי‬‫וואדה שבמחוז פּוטאמי (כיום מּוקּואֶ טָׁ ה‪-‬מאצ'י‪ ,‬בעיר ִּמיֹושי)‪ .‬מאחר שהימים היו ימי‬‫ָׁ‬‫בכפר‬‫מלחמה‪ ,‬השארתי מאחור את כל הציוד הביתי שלנו ואחסנתי אותו במחסן‪ ,‬במקום העבודה‬‫שלי‪ ,‬ופיניתי את משפחתי ללא החפצים האישיים‪.‬‬‫אחרי הפינוי חייתי באופן זמני באותו מחסן‪ .‬אבל בתחילת מאי‪ ,‬אחרי שחזרתי במוצאי‬‫סוף שבוע שביליתי אצל הורי אשתי‪ ,‬גיליתי שכל הציוד שלנו עלה באש כתוצאה מפגיעה ישירה‬‫של פצצה במחסן‪ .‬ללא בגדים להחלפה‪ ,‬חזרתי מיד לכפר וואדה‪ ,‬ואשתי תפרה לי חולצה‬‫ומכנסיים מקימונו קיצי‪ ,‬וכך חזרתי לעבודה ברכבת הראשונה ביום שני בבוקר‪ .‬מאחר שמקום‬‫מגוריי הזמני ירד לטמיון‪ ,‬שכרתי חדר בבניין באּושיטָׁ ה‪-‬מאצ'י באמצעות חבר לעבודה‪ ,‬ושם‬‫גרתי עד ליום שבו הוטלה פצצת האטום‪.‬‬‫‪16‬‬‫• נזקי פצצת האטום‬‫באותם ימים‪ ,‬אם הוכרזה בלילה כוננות גבוהה‪ ,‬היה עלי להיות לבוש בבגדי עבודה‬‫ולהיות בתורנות שמירה‪ ,‬על פי פקודות מטעם העירייה‪ ,‬וקראו לזה "גיוס שומרים‪ ".‬חובה זו‬‫הוטלה על יוצאי צבא‪ .‬בליל ה‪ 5-‬באוגוסט‪ ,‬הוכרזה כוננות גבוהה‪ ,‬ואני יצאתי לשמירה במקום‬‫שבו הוצבתי‪ ,‬יאנאגיבָׁ אשי‪ .‬בדרך כלל‪ ,‬שעת תחילת העבודה אחרי לילה של תורנות שמירה‬‫התאחרה מ‪ 8:00-‬ל‪ 8:30-‬בבוקר‪ ,‬אבל באותו יום לא קיבלתי שום הודעה בדבר דחיית השעה‬‫של תחילת העבודה‪ .‬לכן‪ ,‬ב‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬יום לאחר שמירת הלילה‪ ,‬הגעתי לעבודה בשעה‬‫‪ 8:00‬בבוקר‪ ,‬וזה מה שהציל את חיי בסופו של דבר‪.‬‬‫מאחר שנותרו לי ‪ 30‬דקות לתחילת העבודה‪ ,‬ניגשתי לחדר הרחצה התת‪-‬קרקעי שהיה‬‫מיועד אך ורק לעובדים‪ ,‬והתחלתי לכבס את בגדי העבודה שלבשתי בלילה‪ .‬התכופפתי כדי‬‫לכבס‪ ,‬אבל לפתע הועפתי לאחור על ידי הדף שהגיע מלפנים‪ ,‬ואז נמחצתי אל הקיר‬‫והתעלפתי‪ .‬לא זכרתי דבר מלבד ההבזק‪ .‬כשהתעוררתי‪ ,‬מסביב שרר חושך מוחלט והיה המון‬‫אבק‪ .‬אבל כשראיתי את הלהבות בקומה הרביעית או החמישית‪ ,‬התמלאתי בתחושת חובה‬‫והתעשתי‪ .‬מאחר שלא יכולתי לראות דבר בטווח אפס‪ ,‬גיששתי את דרכי‬‫ִּ‬‫לעשות משהו‪,‬‬‫בחשיכה‪ ,‬מתוך הזיכרון‪ .‬פה ושם נתקלתי במשהו כשהלכתי קדימה‪ ,‬בהנחה שאלה המדרגות‪,‬‬‫ולבסוף הגעתי למשרד של המאבטחים בקומת הקרקע של הבניין‪ .‬משם יכולתי לראות את‬‫הרחוב שבו עוברת החשמלית‪ .‬כשהגעתי לרחוב‪ ,‬ראיתי שהחשמלית התהפכה על בית פרטי‪,‬‬‫ואז התחלתי להבין שהמצב חמור‪ .‬לא הייתה נפש חיה בסביבה‪ ,‬ולא היה את מי לשאול לאן‬‫לברוח‪.‬‬‫אף כי שטח בית הספר העל‪-‬יסודי מס' ‪ 1‬של מחוז הירושימה‪ ,‬שהיה ממוקם דרומית‬‫למקום העבודה שלי‪ ,‬נועד לשמש לנו מקלט‪ ,‬אני לא ידעתי על כך‪ .‬פניתי צפונה לאורך הרחוב‬‫של החשמלית‪ ,‬משם פניתי ימינה בדיוק לפני מקדש שיראקאמישה‪ ,‬ומשם מזרחה לאורך‬‫טאקיָׁה‪-‬צ'ֹו‪ .‬בדרכי לברוח מהאסון ראיתי אישה (לא ידעתי את גילה) בבית הספר התיכון‬‫ֶ‬‫רחוב‬‫מס' ‪ 1‬לנשים של מחוז הירושימה – היא נמחצה מתחת לגדר שנפלה מההדף‪ .‬היא זעקה‬‫‪17‬‬

‫לעזרה‪ ,‬כשכל גופה מתחת לגדר‪ ,‬וראיתי אותה רק מהצוואר ומעלה‪ .‬לרוע המזל‪ ,‬אני עצמי‬‫בקושי הצלחתי לברוח מהאסון‪ ,‬כשרסיסי זכוכית תקועים בגבי ואני שותת דם‪.‬‬‫טאקיָׁה כדי להגיע לגשר ִּמיּוקי‪ .‬למרות שמו‪ ,‬נהר טאקיה‬‫ֶ‬‫משם ירדתי דרומה לאורך נהר‬‫לא היה אלא תעלה קטנה שלא צוינה אפילו במפות של הירושימה‪ ,‬והתוואי שלו היה מתחת‬‫לפּוקּויָׁה‪ .‬בעודי נס על נפשי‪ ,‬לא ראיתי אף אחד אחר בורח‪ ,‬אבל בגדה הנגדית של הנהר‬‫ראיתי אנשים שמפנים הריסות‪ ,‬והם אמרו‪" :‬המצב ממש חמור‪ ".‬לא היה לי מושג מה הייתה‬‫השעה‪ ,‬אבל ייתכן שחלף זמן רב מאז שהתחלתי לברוח‪.‬‬‫לפני שחציתי את גשר מיוקי‪ ,‬הגיעה משאית צבאית‪ .‬שאלתי את הנהג אם אוכל לנסוע‬‫אתו עד לנמל אוג'ינה‪ ,‬ומשם פיניתי את עצמי באנייה לאי נינושימה‪ .‬באי‪ ,‬המצב היה קשה‪ ,‬היו‬‫המון פצועים שמצאו שם מחסה‪ .‬היו שם כמה חובשים אבל לא הצלחתי לקבל טיפול ראוי‬‫לרסיסי הזכוכית שהיו תקועים בגבי‪ ,‬מלבד טיפול פשוט כגון חבישת הפצעים בגב בתחבושות‪.‬‬‫לא יכולתי להירדם עם כל הרעש מסביב – זה היה כמו בית משוגעים‪ ,‬אנשים צרחו‪ ,‬אחרים‬‫גידפו אותם‪ ,‬היו כאלה שהתרוצצו אפילו בלילה במתחם שבו אנשים שכבו לישון‪ ,‬ואחרים‬‫שנזפו במי שהתרוצצו סביבם‪ .‬ב‪ 6-‬באוגוסט לא בא כל אוכל אל פי‪ .‬בבוקרו של ה‪ 7-‬באוגוסט‬‫קיבלתי קצת דייסה בכלי מבמבוק בצורת צינור‪ ,‬ואכלתי אותה עם שזיף משומר – זה היה‬‫המזון היחיד שהיה בנמצא באי נינושימה‪.‬‬‫המצב באי היה כה גרוע‪ ,‬שאני ביקשתי מחייל אחד שיאפשר לי לחזור הביתה‪ ,‬כי פחדתי‬‫למות‪ ,‬ואז חזרתי לנמל אוג'ינה באנייה בבוקרו של ה‪ 7-‬באוגוסט‪ .‬למזלי‪ ,‬הייתה שם משאית‬‫ושאלתי את הנהג לאן הוא נוסע‪ .‬הוא השיב שהוא נוסע לבניין העירייה‪ ,‬אז ביקשתי להצטרף‬‫אליו‪" .‬עלה!" הוא הסכים מיד‪ ,‬והסיע אותי עד לכניסה הראשית‪ .‬הודיתי לו וירדתי מהמשאית‪.‬‬‫מאחר שמקום העבודה שלי נמצא מעט צפונה מבניין העירייה‪ ,‬הלכתי לשם ברגל‪ .‬כשהגעתי‬‫למקום עבודתי‪ ,‬היו שני עובדים בדלפק הקבלה‪ .‬אמרתי להם‪" ,‬אני הולך לפנות את עצמי‬‫במיּושי‪ ",‬ומסרתי להם את הכתובת‪ .‬משם הלכתי לאכסניה‬‫עכשיו אל בית הוריה של אשתי ִּ‬‫קאמייָׁה‪-‬צ'ו והאצ'ֹובֹורי‪ .‬לנתי שם לילה אחד‪ ,‬וב‪ 8-‬באוגוסט עליתי על‬‫ִּ‬‫באּושיטה‪-‬מאצ'י דרך‬‫‪18‬‬

‫רכבת בתחנת הסאקה לכפר וואדה‪ ,‬שם שהו אשתי וילדיי‪ .‬מיהרתי אל בית הוריה של אשתי‪,‬‬‫וחשבתי לעצמי שהיא בטח דואגת לי‪ .‬אני לא זוכר הרבה ממה שקרה לי בדרך לשם‪ ,‬מלבד‬‫התמונה החקוקה בזיכרוני של ערימה עם גופות רבות ליד גשר קֹוהֵ יי‪.‬‬‫• המצב ששרר לאחר הטלת פצצת האטום‬‫כשהגעתי לכפר וואדה‪ ,‬רסיסי זכוכית היו עדיין תקועים בגבי‪ .‬מדי יום ירדנו לנהר ואשתי‬‫שטפה לי את הגב‪ .‬הדם נקרש ונדבק לגבי כמו זפת פחם‪ .‬כשאשתי הסירה את קרישי הדם‬‫בעזרת מחט‪ ,‬הוסרו יחד עמם גם שברי זכוכית‪ .‬כך עשינו במשך שבוע או עשרה ימים‪ .‬אפילו‬‫כשכבר חשבתי שכל רסיסי הזכוכית הוסרו‪ ,‬סבלתי מזיהום בגב כתוצאה מהכיבים שנגרמו‬‫מרסיסי הזכוכית‪ ,‬וכך זה נמשך כל שנות ה‪ 50-‬ותחילת שנות ה‪ .60-‬פניתי לבית חולים שבוצעו‬‫בו ניתוחים בסאקאי‪-‬מאצ'י‪ ,‬כדי שיוציאו את כל רסיסי הזכוכית שנותרו בגבי‪.‬‬‫זמן קצר לאחר שהגעתי לכפר וואדה‪ ,‬עוד לפני שכל שברי הזכוכית הוצאו מגבי‪ ,‬אבי בא‬‫מאֹונֹומיצ'י לבקר אצלי‪ .‬כיוון שלא הייתה לי אפשרות ליצור קשר עם קרוביי באֹונֹומיצ'י מהיום‬‫שבו הוטלה פצצת האטום‪ ,‬הוא חשב שאני מת‪ ,‬ובא לכפר וואדה כדי לדבר על סידורי הלוויה‬‫– מי משתי המשפחות תארגן אותה‪ .‬כשנודע לו שאני בחיים הוא הופתע מאוד והיה מאושר‪.‬‬‫ישבנו במרפסת ושתינו תה‪ ,‬ומיד אחרי זה הוא חזר לאֹונֹומיצ'י‪.‬‬‫בתקופת שהותי בכפר וואדה הרגשתי די טוב‪ ,‬ולא חשתי בשום דבר חריג בשום איבר‬‫פנימי בגופי‪ .‬לאחר כשלושה שבועות של מנוחה טובה‪ ,‬חזרתי להירושימה בסוף אוגוסט או‬‫תחילת ספטמבר‪ ,‬וחזרתי לעבודה‪.‬‬‫זמן קצר לאחר מכן‪ ,‬הייתה לי הפרשה דמית מהמעיים‪ .‬זה היה כנראה באמצע ספטמבר‬‫כי אני זוכר שהתחילה עונת הנשירה של הערמונים‪ .‬נסעתי לבית הוריי באֹונֹומיצ'י כדי לקבל‬‫טיפול טוב יותר‪ .‬לפי המצב שלי‪ ,‬כולם – כולל הרופא שטיפל בי – שיערו שיש לי דיזנטריה‪,‬‬‫ואפילו התייעצו ביניהם האם יש לשים אותי בבידוד‪ .‬אבל הפרשת הצואה הדמית נפסקה אחרי‬‫שאכלתי אורז עם ערמונים שאחותי בישלה לי‪ .‬זה נשמע כמו נס‪ ,‬אבל אני מאמין שהאורז עם‬‫‪19‬‬

‫הערמונים שאחותי בישלה הועיל לי‪ .‬באֹונֹומיצ'י‪ ,‬הבראתי וחזרתי לעצמי אחרי כמה ימים של‬‫מנוחה טובה וארוחות בריאות‪ .‬ואז חזרתי שוב לעבודה בהירושימה‪.‬‬‫• החיים אחרי המלחמה‬‫כשחזרתי לעבודה‪ ,‬נודע לי שרבים מחבריי לעבודה איבדו את בתיהם‪ .‬גרתי איתם‬‫בקומה החמישית של הבניין של החברה שבה עבדנו‪ .‬בהתחלה היינו צריכים לבשל לעצמנו‬‫את הארוחות‪ ,‬אבל בהמשך החברה שכרה עבורנו טבחים‪.‬‬‫מאחר שהיה לי רישיון נהיגה‪ ,‬הוטל עלי לשמש כנהג משאית במדור האספקה של‬‫ִּמנְהֶ לֶ ת החברה‪ ,‬והובלתי חומרים לכל תחנות הכוח במחוז הירושימה‪.‬‬‫ב‪ ,1946-‬משפחתי חזרה להירושימה וחזרנו לגור יחד‪ .‬חבריי לעבודה בנו עבורנו בית‬‫באֶ נֹומאצ'י אחרי שעות העבודה‪ ,‬בעזרת חומרי בנייה שהשגנו‪ .‬מאז גרנו באֶ נֹומאצ'י במשך ‪30‬‬‫שנה‪.‬‬‫למרות קשיים שונים‪ ,‬תמיד היה לנו מה לאכול כי קיבלנו אורז מהוריה של אשתי‪ .‬אבל‬‫לא היו לנו בגדים ולא מצעים כי אלה נשארו במחסן החברה שנהרס כליל‪ .‬התחלנו הכול מחדש‬‫הודות לעזרה שקיבלנו מאנשים טובי‪-‬לב; תפרנו תחתונים וגופיות מקימונו קיצי‪ ,‬וביקשנו‬‫מהוריי באֹונֹומיצ'י לשלוח לנו מצעים‪.‬‬‫• בריאות‬‫ביולי ‪ 1947‬נולדה בתנו השנייה‪ .‬שוב חששתי שמא יתגלו אצלה השפעות מפצצת‬‫האטום‪ .‬לפעמים ראיתי שהאף שלה מדמם או שהיה בה משהו שונה משאר הילדים בגן‪ ,‬ומיד‬‫קפצתי למסקנה שזה קשור לפצצת האטום‪.‬‬‫באשר אליי‪ ,‬ב‪ 1956-‬התגלתה אצלי טוברקולומה‪ ,‬סוג של גידול‪ ,‬ומספר הכדוריות‬‫הלבנות בדם ירד ל‪( 2,000-‬והידרדר ל‪ 1,000-‬בשיא השפל)‪ .‬איבדתי ‪ 8‬ק"ג ממשקלי הקודם‬‫שהיה ‪ 65‬ק"ג‪ .‬בתוך ‪ 15‬חודשים‪ ,‬מיולי ‪ 1956‬עד ספטמבר ‪ ,1957‬אושפזתי בבית חולים‬‫‪20‬‬

‫בהארה שבעיירה האצּוקאיצ'י‪( -‬כיום העיר האצוקאיצ'י)‪ ,‬ולא עבדתי במשך שנתיים‪ .‬בבוקר ה‪-‬‬‫ָׁ‬‫‪ 7‬ביולי‪ ,‬היום שבו אושפזתי‪ ,‬וגם ביום של פסטיבל הכוכב – טאנאבאטָׁ ה‪ ,‬בתי שהייתה בכיתה‬‫ב'‪ ,‬אמרה בארוחת הבוקר‪" :‬היום יהיה מפגש בין כוכבים‪ ,‬אבל אנחנו צריכים להיפרד‪ ,‬נכון?"‬‫למשמע דבריה של בתי‪ ,‬כולנו דמענו‪.‬‬‫מאז המשכתי לחיות בבריאות מבלי לסבול משום מחלות רציניות עד אשר‪ ,‬כעבור כעשר‬‫שנים‪ ,‬התחלתי לסבול שוב מהפרשה דמית מהמעיים‪ .‬בכל פעם שהתסמינים מופיעים‪ ,‬אני‬‫מתאשפז בבית חולים של הצלב האדום או מקבל זריקה שמפסיקה את הדימום‪.‬‬‫לפני ארבע שנים‪ ,‬כשעברתי ניתוח בגלל סרטן בערמונית‪ ,‬קיבלתי תעודה המכירה בי‬‫כקרבן של פצצת האטום‪.‬‬‫• מחשבותיי כיום‬‫אני כיום בן ‪ ,94‬ואני מוקיר את העובדה שהצלחתי להגיע לגיל כה מופלג‪ .‬כל מה שאני‬‫היום – אני חב לאשתי‪ .‬ילדיי היו מאוד טובים אליי‪ .‬אין לי מילים להודות לכולם על מה שהם‬‫עשו למעני‪.‬‬‫‪21‬‬

22‫געגועים לאמי‬‫הירֹוקֹו קאוואגּוצ'י‬‫‪23‬‬‫• המצב ב‪ 6-‬באוגוסט ולפני כן‬‫באותם ימים משפחתנו מנתה ארבע נפשות – אמי‪ ,‬אחי ואחותי הבוגרים‪ ,‬ואני‪ .‬גרנו‬‫נְמה‪-‬צ'ֹו‪ .‬אבי‪ ,‬טושיאואֹומֹויָׁה נהרג במלחמה בסין‪ ,‬ב‪ .1938-‬מאחר שהייתי‬‫בקאמיטֶ ָׁ‬‫ִּ‬‫בבית‬‫ילדה קטנה כשאבי נהרג‪ ,‬הכרתי את פניו רק מתמונות‪ .‬במשפחה סיפרו שבילדותי‪ ,‬בכל‬‫פעם שראיתי תמונה של אבי‪ ,‬אמרתי‪" :‬אבא שלי לא יכול לצאת מהתמונה כי אף אחד לא‬‫מביא לו את כפכפי העץ שלו‪".‬‬‫אמי‪ ,‬שיזּוקֹו‪ ,‬גידלה אותנו לבדה‪ .‬היא הייתה אימא בעלת מודעות גבוהה לחינוך‬‫והשכלה‪ ,‬יותר מכל שאר ההורים‪ .‬למרות שחיינו בתקופת מלחמה‪ ,‬היא אפשרה לי ללמוד‬‫קליגרפיה ובלט‪ .‬כשאחי התכונן לבחינת הכניסה לבית הספר העל‪-‬יסודי‪ ,‬אמי ביקרה‬‫במקדש ‪ 100‬פעמים מדי בוקר כדי להתפלל שאחי יעבור את הבחינה בהצלחה‪ .‬לפי‬‫תפיסתה‪ ,‬אחרי מות בעלה‪ ,‬הדבר היחיד שהיא יכלה להעניק לילדיה היה השכלה וחינוך‪.‬‬‫לכן אמי עבדה קשה מדי יום ביומו‪ ,‬מבוקר עד ערב‪ ,‬בכמה משרות בו‪-‬זמנית‪ .‬אני‬‫זוכרת שחילקה עיתוני בוקר‪ ,‬ואחי ואחותי הבוגרים עזרו לה‪ .‬גם אני באתי אבל הייתי קטנה‪,‬‬‫והתאמצתי להדביק את קצב ההליכה שלהם‪.‬‬‫בימים ההם היו יחסים הדוקים בין שכנים‪ ,‬כמו בני משפחה‪ ,‬ולכן כשאמי הלכה‬‫לעבודותיה מדי יום‪ ,‬השכנים מסביב טיפלו בנו ודאגו לנו‪ .‬גם משפחתו של דֹודי התגוררה‬‫בשכונה שלנו ומשפחתו של סבי התגוררה ברובע סמוך ‪ -‬הירֹוסֶ ה‪-‬מֹוטֹומאצ'י‪.‬‬‫באותם ימים‪ ,‬בתי הספר היסודיים עודדו פינוי קבוצתי ופינוי של תלמידים לבתי‬‫נְמה‪",‬‬‫קרוביהם שחיו באזורים כפריים‪ .‬אני הייתי תלמידת כיתה ג' בבית הספר היסודי "טֶ ָׁ‬‫וצורפתי לקבוצה שפונתה למקדש בודהיסטי ביוקי צ'ו‪ ,‬יחד עם אחותי הגדולה‪ ,‬סּומי‪ ,‬שלמדה‬‫בכיתה ו' באותו בית ספר‪ .‬למרות הביקורים של אמי ואחי הגדול טושיוקי‪ ,‬שהביאו לנו‬‫מצרכים שונים‪ ,‬כגון תפוחי אדמה‪ ,‬אני ואחותי היינו קטנות‪ ,‬והיה לנו מאוד קשה להסתגל‬‫לחיים הרחק מהמשפחה‪ .‬מאחר שאמי אמרה לי שאם נמות – נמות יחד‪ ,‬ביקשתי אותה‬‫‪24‬‬

‫נְמה‪-‬צ'ֹו‪ .‬בדיעבד‪ ,‬אילו נשארתי במקום שאליו פינו אותנו‪,‬‬‫לקאמיטֶ ָׁ‬‫ִּ‬‫שתחזיר אותי הביתה‬‫ייתכן שכולנו היינו שורדים‪ ,‬כי אמי ואחי היו אולי נמצאים בביקור אצלנו כשפצצת האטום‬‫הוטלה על הירושימה‪.‬‬‫• המצב ב‪ 6-‬באוגוסט‬‫ב‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬כיוון שלא היו לימודים בבית הספר‪ ,‬יצאתי החוצה עם חבריי לשכונה‪.‬‬‫ראיתי מטוסי ִּבי‪ 29-‬טסים בשמים ומותירים אחריהם שובל של עשן לבן‪ ,‬ומיד כיסיתי‬‫אימנו‬‫את העיניים והאוזניים בשתי ידיי‪ .‬זו הייתה‪ ,‬ככל הנראה‪ ,‬תגובה אוטומטית‪ ,‬כי כך ְ‬‫אותנו לעשות‪ .‬כך שלא ראיתי את ההבזק‪ ,‬כי עיניי היו מכוסות‪.‬‬‫ברגע הפיצוץ של פצצת האטום היה לי מזל לפחות שנמצאתי מתחת לתעלה לניקוז מי‬‫גשמים‪ ,‬שנבנתה בשולי גג הבניין שתחתיו עמדתי‪ .‬הודות לכך לא נפצעתי ולא הרגשתי את‬‫החום‪ ,‬הייתי מוגנת מאחורי קיר‪ .‬חברתי נפגעה רק פגיעות קלות‪ ,‬וכך זחלנו שתינו ממקום‬‫מחבואנו דרך סדק‪ ,‬לבדנו‪ ,‬וחזרנו הביתה‪.‬‬‫בבית חיכתה לי אמי‪ ,‬שנפצעה מההפצצה הגרעינית‪ .‬באותו יום‪ ,‬אמי יצאה לקבל את‬‫מכסת האורז המוקצבת‪ ,‬והפצצה הוטלה כשהיא הייתה בדרכה הביתה‪ .‬ברגע שהגעתי‬‫הביתה‪ ,‬היא חטפה תיק עזרה ראשונה‪ ,‬וברחה ממקום האסון יחד אתי‪.‬‬‫מסביבנו ראיתי בתים הרוסים ומעקה של גשר שעלה באש‪ .‬חצינו את הגשר וצעדנו‬‫לעבר קֹוי‪ .‬במנוסתנו‪ ,‬פנתה אלינו אישה שנשרפה והייתה שחורה כפחם; היא התחננה‬‫לעזרה‪" :‬תנו לי מים‪ ,‬בבקשה‪ ,‬תנו לי מים!" אבל אנחנו היינו כל כך נואשות לברוח שלא יכולנו‬‫לעזור לה‪ .‬עד היום אני חשה נקיפות מצפון שלא יכולנו לעזור ואפילו לא שאלנו לשמה‪.‬‬‫כשהגענו סוף‪-‬סוף לבית הספר היסודי בקֹוי‪ ,‬שמתי לב שאני יחפה‪ .‬התפלאתי שלא‬‫נפצעתי בדרך כשרצנו דרך ההריסות‪.‬‬‫בית הספר כולו היה מלא מפה לפה בפצועים‪ ,‬כולל הכיתות והפרוזדורים‪ .‬אמי קיבלה‬‫שם טיפול‪ .‬היא ספגה כוויות חמורות בידיים‪ ,‬ברגליים ובגב‪ ,‬וכוויות משניות בפנים‪ ,‬וגם שבר‬‫‪25‬‬

‫דחוס חמור בגולגולת‪ .‬הטיפול שאמי קיבלה לא היה אלא מריחה של קצת משחה‪ .‬במבט‬‫לאחור‪ ,‬כיום אני אפילו לא בטוחה שבאמת מרחו לה משחה‪.‬‬‫משם‪ ,‬אמי ואני הלכנו‪ ,‬בהוראת העירייה‪ ,‬למקום שנועד לשמש מקלט באֹוגאוואצ'י‪-‬‬‫מאצ'י‪ .‬כשהגענו למקלט‪ ,‬החל לרדת גשם שחור מהשמיים‪ .‬הסתתרנו מהגשם בעזרת לוח‬‫מתכת שמצאנו בסביבה‪ .‬זמן קצר אחרי שהגשם נפסק‪ ,‬אחי הגדול טֹושיּוקי הגיע‪.‬‬‫בעת הטלת פצצת האטום‪ ,‬אחי‪ ,‬שהיה תלמיד השנה השנייה בבית הספר הטכני‬‫"מאצּומֹוטֹו‪ ",‬גויס למפעל בַ אי קאנאוואג'ימה‪ ,‬במרחק מה מהחוף של אּוג'ינָׁה‪ .‬לדבריו‪ ,‬ברגע‬‫הפיצוץ הוא היה יחד עם חבריו בסמוך לגשר ִּמיּוקי‪ ,‬בדרכם למקום הגיוס‪ ,‬אך הוא הסתובב‬‫וחזר הביתה‪ ,‬כי דאג לנו‪ .‬סמוך ְלמַ טֶ ה חברת הרכבת החשמלית של הירושימה הכביש בער‬‫והיה בלתי עביר משני צדדיו; לכן הוא פנה לכיוון בית הספר העל‪-‬יסודי "שּודֹו‪ ",‬חצה את‬‫הנהרות מֹוטֹויאסּו ְואֹוטָׁ ה בסירה‪ ,‬ולבסוף הגיע לקנון‪-‬מאצ'י בסביבות הצהריים‪ .‬בדרכו‬‫הביתה‪ ,‬מישהו ביקש ממנו שיעזור לאדם אחר שנמחץ תחת הריסות של גן ילדים‪ ,‬אבל הוא‬‫לא יכול היה לעזור לו‪ .‬הוא מיהר הביתה‪ ,‬לוודא בהקדם האפשרי שמשפחתו בריאה ושלמה‪.‬‬‫הוא אמר לי שהוא הצטער שלא יכול היה לעזור להם‪.‬‬‫כשאחי הגיע הביתה‪ ,‬האש התקרבה והגיעה כמעט עד לבית שלנו‪ .‬לימים הוא סיפר לי‬‫שהוא כיבה את האש מיד בעזרת דליי מים‪ .‬ואז‪ ,‬לאחר שווידא שאין איש בבית‪ ,‬הוא פנה‬‫לכיוון אֹוגאוואצ'י‪-‬מאצ'י‪ ,‬כדי לחפש אותנו‪ ,‬ושם התאחדנו לבסוף‪.‬‬‫לדבריה של אמי‪ ,‬בבוקרו של ה‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬אחותי הגדולה אמרה לה שהיא לא רוצה‬‫ללכת לבית הספר‪ .‬אך אמי לא הרשתה לה להיעדר מהלימודים‪ ,‬כי קיוותה שאחותי תמשיך‬‫את לימודיה בבית הספר העל‪-‬יסודי לבנות‪" ,‬יאמאנאקה‪ ".‬אמי שלחה את אחותי לבית‬‫הספר באותו בוקר כמו בכל הימים‪ ,‬אך היא מעולם לא שבה‪.‬‬‫‪26‬‬‫• המצב החל מה‪ 7-‬באוגוסט‬‫נְמה" כדי לחפש את‬‫למחרת הטלת הפצצה הגרעינית‪ ,‬אחי נסע לבית הספר היסודי "טֶ ָׁ‬‫אחותי‪ ,‬שעדיין לא חזרה הביתה‪ .‬אמרו לו שבעת ההפצצה‪ ,‬היא ניקתה את החדר של מנהל‬‫בית הספר‪ ,‬אז אחי חיפש אותה שם בין ההריסות אך לא מצא דבר‪ .‬הבניין שבו שכן בית‬‫הספר נכתש והריסותיו עלו באש והיו לאפר‪.‬‬‫אמי‪ ,‬אחי ואני נשארנו ימים אחדים במקלט באֹוגאוואצ'י‪-‬מאצ'י‪ ,‬אבל אמי כל כך דאגה‬‫לאחותי שהחלטנו לחזור הביתה‪.‬‬‫אמי הייתה מרותקת למיטה מאז שחזרנו הביתה‪ .‬הטיפול היחיד שקיבלה היה משחה‬‫שמרחו לה על הפצעים בבית הספר היסודי ְבקֹוי‪.‬‬‫מאחר שהבית שלנו לא נפגע ובדרך נס אפילו לא נשרף‪ ,‬השכנים לקחו לעצמם את‬‫המזרנים והמצעים שלנו‪ .‬לאחר שדודתי‪ ,‬סּואֶ קֹו אֹומֹויָׁה שמעה על כך‪ ,‬היא התרגזה ושאלה‬‫אותנו‪" :‬מה קרה לכם? נתתם לאחרים ברוחב לב את המצעים והשמיכות שלכם‪ ,‬ולאימא‬‫שלכם לא דאגתם‪ ,‬ולא כיסיתם אותה?" מאחר שאחי היה רק תלמיד שנה שנייה בבית‬‫הספר הטכני ואני הייתי רק תלמידת כיתה ג' בבית ספר יסודי‪ ,‬כלומר‪ ,‬במונחים של היום‪,‬‬‫תלמיד חטיבת ביניים ותלמידת בי"ס יסודי‪ ,‬לא יכולנו למעשה להתמודד כראוי עם המצב‬‫שנוצר‪ .‬לאחר שדודתי באה לגור אתנו‪ ,‬היא זו שטיפלה באמי ובנו‪ .‬בעלה של דודתי‪ִּ ,‬שי ֵגאֹו –‬‫אחיו הצעיר של אבי‪ ,‬גויס ליחידה צבאית ביאמאגּוצ'י אבל חזר להירושימה יומיים לאחר‬‫הטלת פצצת האטום‪ ,‬כי אשתו ובתו נֹובּואֶ ה שהו בהירושימה‪ .‬אלמלא דודי ודודתי‪ ,‬היינו‬‫מתקשים מאוד להתמודד‪ ,‬שכן נותרנו שני ילדים ואֵ ם המרותקת למיטתה‪.‬‬‫אף כי אמי שמחה על כך שהכוויות בפניה נרפאו במהרה‪ ,‬הכוויות החמורות בגבה לא‬‫נרפאו‪ .‬כל העור בגב שלה התקלף לפתע בדיוק כשאני חשבתי שמצבה משתפר‪ ,‬כי העור‬‫התחיל להתייבש‪ .‬תחת העור שלה רחשו רימות‪ .‬תוך זמן קצר‪ ,‬כל הגב שלה היה מלא‬‫בתולעים הרוחשות‪ .‬לא ניתן היה להיפטר מהן באופן מוחלט‪ .‬כשאחי ואני התחלנו לישון‬‫‪27‬‬

‫לצדה של אמי‪ ,‬ששכבה עטופה בכילה‪ ,‬לא יכולתי שלא לחוש בריח החריף של הרימות‬‫הרוחשות‪.‬‬‫למרות פציעתה החמורה‪ ,‬אמי מעולם לא אמרה דברים כגון‪" ,‬כואב לי‪ ",‬או "מגרד לי‪",‬‬‫ולא השתוקקה למים‪ .‬היא רק אמרה‪" ,‬אני רוצה אפרסק‪ ,‬אני רוצה אפרסק‪ ",‬אז דודתי הלכה‬‫לקנות אפרסקים באינוקוצ'י כשאני חושבת על זה בדיעבד‪ ,‬היא בטח הייתה נורא צמאה‪.‬‬‫בבוקרו של ה‪ 4-‬בספטמבר‪ ,‬אמי הלכה לעולמה‪ .‬הבנתי את זה רק אחרי שדודתי‬‫אמרה לי‪" ,‬הירוקו! אימא שלך איננה כבר‪ ".‬אחי ואני ממש לא קלטנו את זה עד אז‪ .‬במבט‬‫לאחור‪ ,‬אני מתקשה להבין איך היא שרדה אפילו חודש עם הפציעה החמורה בגולגולת‬‫שהיה בה שבר פתוח‪ .‬כשחיילים העמיסו את הפצועים על משאית כדי לפנות אותם‪ ,‬אמי‬‫סירבה בכל תוקף לעזוב את הבית עד שתיוודע מה עלה בגורלה של אחותי‪ .‬איש אחד‪,‬‬‫שנפצע פצעים אנושים כמו אמי‪ ,‬החלים הודות לטיפול שקיבל במרפאה מחוץ לעיר‪.‬‬‫בדאגתה לאחותי הנעדרת‪ ,‬אמי שרדה רק הודות לכך שנאחזה בתקווה שתשוב לראותה‪.‬‬‫שרפנו את גופתה של אמי ביום מותה במקום שבו שכנה אז משרפת קֹוסֵ אי‪-‬קאן‪ .‬אבל‬‫לא חשתי צער ולא התמלאתי בדמעות‪ .‬הרגשות שלי היו כבר כנראה מאובנים‪ .‬באותו יום‬‫ירד גשם‪ ,‬וגופתה של אמי לא נשרפה בקלות‪.‬‬‫בעיר‪ ,‬כל הבניינים התמוטטו ונשרפו‪ ,‬והאזור כולו היה למישור נרחב של אדמה חרוכה‪.‬‬‫אפשר היה לראות מביתנו את תחנת הרכבת של הירושימה ואת האי נינושימה‪ .‬בכל מקום‬‫היו גופות‪ .‬את הגופות שצפו בנהר‪ ,‬החיילים משו מן המים ושרפו‪ .‬אף כי היו גופות שנשארו‬‫שרועות על האדמה יותר מחודש ימים‪ ,‬לאיש לא היה אכפת‪ ,‬חלפנו על פניהן באדישות‪.‬‬‫מאחר שלא היה לנו מושג מהי פצצת אטום‪ ,‬ולא היה לנו מה לאכול‪ ,‬אכלנו ללא היסוס גם‬‫מזון שנחשף לקרינה‪ ,‬כגון תפוחי אדמה שגדלו בשדות של אנשים זרים ואורז שנקבר תחת‬‫אדמה שהזדהמה‪.‬‬‫‪28‬‬‫• החיים אחרי פצצת האטום‬‫זמן קצר לאחר מות אמנו‪ ,‬עברנו לכפר מידוריאי ‪ ,‬שם היו לנו קרובי משפחה‪ ,‬וביקשנו‬‫רשות לגור באורווה שלהם‪ .‬סבא וסבתא שלנו כבר הגיעו לשם‪ .‬בזמן ההפצצה הגרעינית‪,‬‬‫בבטחה בסלון ביתם‪ .‬אך לאחר שהם הגיעו‬‫ֹומקיצ'י אֹומֹויָׁה וסבתא מאצּונֹו שהו ִּ‬‫סבא שלנו‪ ,‬ט ֶ‬‫לכפר מידֹורי‪ ,‬סבא שלנו שהיה אדם בריא לחלוטין התחיל לפתע לחוש ברע‪ ,‬ונפטר חמישה‬‫ימים אחרי מות אמנו‪ .‬לא שמענו דבר מדודנו שֹוזֹו שהתגורר עם סבא וסבתא שלנו‬‫בהירֹוסֶ ה‪-‬מֹוטֹומאצ'י‪ ,‬ולדבריהם‪ ,‬היה בכניסה לבית בעת ההפצצה הגרעינית‪ ,‬אך מאז נעלם‬‫מבלי להשאיר עקבות‪.‬‬‫בכפר מידוראי היו המון דברים שלא הורגלנו בהם עד אז‪ .‬אחרי לימודים בבית הספר‬‫בכפר במשך כשנה‪ ,‬חזרנו להירֹוסֶ ה‪ .‬כולנו נשארנו יחד‪ ,‬יישרנו חלקת אדמה ובנינו לנו בקתה‬‫לגור בה‪ .‬דודתי ודודי טיפלו בנו כהורים מאמצים וגידלו אותי ואת אחי כאילו היינו הילדים‬‫שלהם‪ .‬באותה תקופה לא חשתי בחסרונם של הוריי‪.‬‬‫עם זאת‪ ,‬ככל שבגרתי‪ ,‬התחלתי לחוש בחסרונם‪ .‬ראיתי את בת דודתי‪ ,‬שלצדה גדלתי‬‫כמו אחות אמתית ‪ ,‬לומדת עם מורים פרטיים החל מבית הספר היסודי‪ ,‬וחשתי מעט קנאה‬‫ובדידות‪ .‬גרתי עם משפחתו של דודי עד שנישאתי‪ .‬דודי ניהל נגריה לייצור רהיטים‪ ,‬ואני‬‫עבדתי שם במנהלת חשבונות‪.‬‬‫• נישואים ומחלה‬‫בעבר‪ ,‬אנשים רבים הסתירו את העובדה שהם נפגעי פצצת האטום‪ .‬בייחוד נשים‬‫רבות אפילו לא פנו לקבל את הפנקס המקנה לקרבנות פצצת האטום זכות לטיפולים‬‫רפואיים‪ ,‬כי הן רצו להסתיר את העובדה שגם הן היו בין הקרבנות‪ ,‬דבר שהיה מונע מהן‬‫להשיג את היעד הנכסף ‪ -‬להינשא‪ .‬אף שכיום אני אסירת תודה על קבלת הפנקס‪ ,‬לקח לי‬‫זמן עד שהגשתי בקשה לקבל אותו‪ .‬אשר לנישואים‪ ,‬האמנתי שאנשא למישהו שדודתי ודודי‬‫‪29‬‬

‫ישדכו לי‪ .‬בסופו של דבר נישאתי באמצעות מפגש היכרות מאורגן‪ .‬למזלי‪ ,‬בעלי לא ראה‬‫פגם בכך שהייתי נפגעת של פצצת האטום‪.‬‬‫לאחר נישואינו‪ ,‬היו לי חששות ביחס לילדים שייוולדו לנו‪ .‬אני סובלת מסרטן בבלוטת‬‫התריס‪ .‬אחי הגדול ובת דודתי סובלים גם הם מסרטן‪ .‬לבתי יש גידול מסוג נוירומה‬‫אקוסטית‪ .‬אינני יכולה שלא לחשוד כי הסיבה למחלתה של בתי היא פצצת האטום‪.‬‬‫• כמיהה לשלום‬‫אני מרבָׁ ה לספר לילדיי על אודות פצצת האטום‪ .‬לקחתי אותם גם למוזיאון השלום‬‫בהירושימה‪ ,‬וסיפרתי להם על המצב ששרר בעת ההפצצה הגרעינית‪.‬‬‫בעבר הייתי כל כך עסוקה במטלות של חיי היום יום שלא היה לי זמן אפילו לבקר‬‫בקברים של בני משפחתי‪ ,‬אבל כיום אני מבקרת אותם לעתים קרובות ושוהה שם זמן מה‬‫ומשוחחת עם השכנים שלנו מאותם ימים לפני שאני חוזרת הביתה‪ .‬אילו אמי הייתה בחיים‪,‬‬‫הייתי עושה דברים כדי לשמח אותה‪ ,‬ולתת לה להרגיש כמה אני אוהבת אותה‪ .‬לכן‪ ,‬תמיד‬‫כשאני פוגשת נשים בנות גילה של אמי פחות או יותר‪ ,‬אני לא עוזבת אותן מרוב רצון לשמח‬‫אותן כפי שהייתי משתדלת למען אמי שלי אילו הייתה בחיים‪.‬‬‫כיוון שאנשים כה רבים הקריבו את חייהם בהפצצה הגרעינית‪ ,‬אני מלאה בהכרת‬‫טובה על מצב בריאותי כיום‪ .‬וכשאני חושבת על אמי המנוחה‪ ,‬אני רוצה לחיות שנים רבות‬‫ולהיות חזקה ובריאה למען ילדיי‪.‬‬‫‪30‬‬

‫מקרה בלתי נשכח בקיץ ההוא‬‫שימֹוטאקה‬‫ֶ‬‫צ'יֹוקֹו‬‫‪31‬‬‫• החיים בזמן המלחמה‬‫קאק‪-‬צ'ֹו‪ ,‬וכיום הוא חלק מהעיירה‬‫ֶ‬‫נולדתי ב‪ 1921-‬בכפר טֹונֹו ָׁגה (שנקרא לימים‬‫אָׁ ִּקיאֹוטָׁ ה‪-‬צ'ֹו)‪ ,‬בנפת יאמאגאטָׁ ה‪ ,‬באזור שיפוט הירושימה‪.‬‬‫בסביבות ‪ 1940‬או ‪ ,1941‬עזבתי את בית הוריי ויצאתי ללימודים שכללו עריכת טקס‬‫תה‪ ,‬סידור פרחים‪ ,‬וכללי נימוס‪ ,‬אצל מורה לנימוסים והליכות שהייתה ידועה כמורה קשוחה‬‫וקפדנית‪ .‬הלימודים התקיימו בביתה בכפר צּוצּו ָׁגה (כיום חלק מהעיירה אָׁ ִּקיאֹוטָׁ ה‪-‬צ'ֹו)‪ ,‬ואצלה‬‫גם התאכסנתי‪ .‬זה עזר לי מאוד בהמשך‪ .‬כמה שנים לאחר מכן‪ ,‬לאחר שהמורה הלכה‬‫לעולמה‪ ,‬נתבקשתי על ידי המפקח על החינוך בכפר צוצוגה למלא את מקומה כמורה‪ .‬כך‬‫יכולתי להשתכר למחייתי הודות לתשלום שהכפר שילם לי תמורת ההוראה‪.‬‬‫כך הכרתי את היסאשי קא ָׁוואמֹוטֹו‪ ,‬אחיינו של ראש הכפר טונוגה‪ ,‬ובמאי ‪ 1944‬נישאנו‪.‬‬‫הנישואים סודרו עקב קשרים אישיים של אבי‪ ,‬שעבד במשרד של הכפר טונוגה‪ .‬לאחר‬‫קאמסאבּורֹו וחמותי סֶ ִּקיֹו)‪ ,‬סמוך לגשר צּורּומי‬‫ֶ‬‫החתונה‪ ,‬גרנו אצל הוריו של בעלי (חמי‬‫אמה‪-‬הֹונְ מאצ'י‪ ,‬שבהירושימה‪ .‬בעלי עבד מחוץ לבית כי היה לו עסק לממכר שעונים‪,‬‬‫בהיג'י ָׁי ָׁ‬‫ִּ‬‫אבל הוא נאלץ לסגור אותו בגלל התחרות – היו חנויות רבות מסוג זה באותה סביבה‪ ,‬ולא‬‫היה צורך בכולן‪ .‬במצב הקשה ששרר בזמן המלחמה‪ ,‬לא היה צורך בשתי עקרות בית‬‫במשרה מלאה במשק בית אחד‪ ,‬ונשים נדרשו לצאת לעבודה‪ ,‬ולכן חודש לאחר החתונה‬‫יצאתי לעבוד במחסן הנשק הצבאי בקאסּומי‪-‬צ'ֹו‪ ,‬שבו עבד גם חמי‪.‬‬‫• המצב לפני הטלת פצצת האטום‬‫גם חמי וחמותי היו ילידי הכפר טונוגה‪ .‬חמותי תכננה לבקר שם מה‪ 3-‬באוגוסט‪ ,‬אך‬‫לפתע באותו בוקר שינתה את דעתה ואמרה לי‪" :‬סעי את קודם‪ .‬אני אבקר שם בחג האֹוּבֹון‪,‬‬‫ואשאר כ‪ 10-‬ימים‪ ".‬אז נסעתי לבית הוריי בכפר טונוגה‪ ,‬מה‪ 3-‬עד ה‪ 5-‬באוגוסט‪ .‬כשחציתי‬‫את גשר צּורּומי‪ ,‬חמותי רצה אחריי כדי לתת לי שמשייה שהייתה במצב טוב‪ ,‬ואמרה לי‪:‬‬‫"תשאירי אותה בבית של הורייך כי אם נשמור אותה בהירושימה‪ ,‬מי יודע מה יקרה לה עם‬‫‪32‬‬

‫כל הפצצות האוויר‪ ".‬היא הוסיפה‪" :‬תמסרי דרישת שלום לאבא ואימא שלך‪ ,‬ותקפידי לחזור‬‫ב‪ 5-‬באוגוסט‪ ".‬אלה היו המילים האחרונות שחמותי אמרה‪ .‬הקשבתי לה ולא היה לי כל‬‫מושג שאלה יהיו המילים האחרונות שהיא תאמר לי‪ .‬בביקורים שלי אצל הוריי‪ ,‬תמיד רציתי‬‫להישאר שם כמה שיותר ולנוח‪ ,‬אז החלטתי לחזור הביתה באוטובוס האחרון שיצא בליל ה‪-‬‬‫‪ 5‬באוגוסט‪ .‬אך כשניסיתי לעלות על האוטובוס‪ ,‬לא אפשרו לי להיכנס‪ ,‬ונאלצתי לחזור לבית‬‫הוריי‪ .‬כשאבי שמע שלא חזרתי הביתה‪ ,‬הוא נזף בי‪ ,‬ואמר‪" :‬מי שלא עומדת במילה שלה‬‫היא כישלון‪ .‬אין לי מספיק מילים כדי להתנצל בפני מר וגברת קאוואמוטו על השקר שלך!"‬‫הוא גם שלח להם מברק ובו ההודעה‪" :‬אני אדאג שצ'יוקו תחזור מחר הביתה ויהי מה‪".‬‬‫• המצב בין ה‪ 6-‬וה‪ 9-‬באוגוסט‬‫למחרת (ה‪ 6-‬באוגוסט)‪ ,‬התמהמהתי עוד בבית הוריי למרות שהיום שבו הבטחתי‬‫לחזור כבר עבר‪ ,‬והייתי אמורה לצאת מוקדם בבוקר‪ .‬אך אילו יצאתי משם מוקדם בבוקר‬‫הייתי חווה את ההפצצה במקום הרבה יותר קרוב למקום ההתפוצצות של פצצת האטום‪.‬‬‫ואז הגיעה השעה ‪ 8:15‬בבוקר‪ .‬הרגשתי הבזק כלשהו ואז נשמע בום כאילו שהאדמה‬‫רעמה‪ .‬במשך כמה רגעים ריחפו באוויר אינספור פיסות נייר קרועות או חרוכות שעליהן‬‫נכתב ביפנית "העיר הירושימה‪ ".‬לנוכח המראה הזה תיארתי לעצמי שקרה משהו‬‫בהירושימה‪ .‬כעבור זמן מה הודיעו לנו שדבר מה חמור ביותר אכן קרה כנראה בהירושימה‪.‬‬‫ניסיתי לחזור להירושימה‪ ,‬אבל אנשים אמרו שהדרך לעיר במצב שנשים וילדים לא יוכלו‬‫לעבור בה‪ .‬אז אבי יצא ראשון להירושימה ברגל‪ ,‬כדי לבדוק מה קרה שם‪ .‬לדבריו‪ ,‬הוא הגיע‬‫בתחילה לבית בהיג'ִּי ָׁיאמָׁ ה‪-‬הֹונְ מאצ'י שם גרנו‪ ,‬וראה שהכול עלה באש‪ .‬בחורבות שנותרו‬‫מהאש‪ ,‬הוא מצא קרש ועליו הודעה בכתב‪" :‬אנחנו במגורים שבמחסן הנשק‪ ".‬הוא הלך לשם‬‫ומצא את בעלי ואת חמי וחמותי‪ .‬היא ספגה כוויות חמורות ונשמה כבר את נשימותיה‬‫האחרונות‪ .‬לאחר שבדק את מצבם של בעלי ושל חמי וחמותי‪ ,‬אבי הלך לבדוק מה מצבו של‬‫‪33‬‬

‫ימה‪-‬צ'ֹו‪ .‬כיוון שביתו נהרס עד היסוד‪ ,‬דודי ּפּו ָׁנה לאזור קֹואי‪ .‬בן‪-‬‬‫הדוד שלי‪ ,‬בהיגאשי‪-‬האקּוש ָׁ‬‫דודי‪ ,‬שהשתתף בפעולות הפינוי של ההריסות במסגרת גיוס תלמידים‪ ,‬נמצא מת‪.‬‬‫אחרי שהסתובב בשטח ובדק‪ ,‬אבי חזר לכפר טונוגה‪ .‬מששמעתי שמשפחתי‪ ,‬כולל‬‫בעלי‪ ,‬היו במגורים שבמחסן הנשק‪ ,‬הגעתי להירושימה בבוקרו של ה‪ 8-‬באוגוסט ברכבת‬‫ואחר כך באוטובוס (קו קאבֶ ה)‪ .‬בדרכי לשם‪ ,‬ראיתי פצועים רבים שנשמו בקושי‪ ,‬שרועים‬‫ברחבה שבחזית תחנת הרכבת של קו קאבה‪ .‬לכל אחד מהם הייתה רק קופסת שימורים‬‫אחת לצדו‪ .‬כשאנשים באו למצוא בני משפחה‪ ,‬אפילו כשהציצו לתוך פניהם של הקרבנות‬‫וקראו בשמות יקיריהם‪ ,‬לאיש מהנפגעים לא היה כוח להשיב‪ .‬למראה פצועים רבים כל כך‬‫נמלאתי דאגה עמוקה למשפחתי‪.‬‬‫הרכבת שלי עצרה בקרבת תחנת מיטאקי‪ ,‬והנוסעים התבקשו לרדת‪ .‬משם הלכתי‬‫למגורי מחסן הנשק‪ ,‬מצוידת במצרכי מזון כגון שזיפים משומרים ואורז שקיבלתי מהוריי‪.‬‬‫אבל לא ידעתי לאיזה כיוון עלי ללכת במרחבי המישור השרוף‪ .‬נאלצתי להסתובב שם כשכל‬‫ציוני הדרך שהכרתי נעלמו‪ .‬לפתע ראיתי אש‪ .‬שיערתי ששם יימצא מישהו‪ ,‬והתקרבתי אל‬‫האש כדי לבקש הוראות דרך‪ ,‬וגיליתי שהאש שימשה לשריפת גופות‪ .‬על גשרים‪ ,‬בשולי‬‫כבישים או בשדות אורז‪ ,‬כמעט בכל מקום שרפו גופות‪ .‬אפילו למראה הגופות העולות באש‬‫לא הרגשתי דבר‪ ,‬ולא נתתי את דעתי על הצחנה‪ .‬הרגשות שלי היו כנראה מאובנים‪.‬‬‫בשעה מאוחרת בליל ה‪ 9-‬באוגוסט‪ ,‬ב‪ 3-‬לפנות בוקר‪ ,‬הגעתי לבסוף למגורי מחסן‬‫הנשק‪ .‬חמותי אמנם כבר נפטרה‪ ,‬אך גופתה עוד שכבה בקרבת מקום כי חלפו רק שעות‬‫מעטות ממותה‪ .‬כיוון שהיא נמצאה בשדה בעת הטלת הפצצה‪ ,‬היא הייתה במצב נורא‪,‬‬‫סבלה מכוויות בכל חלקי גופה‪ ,‬והסנטר והחזה שלה נשרפו כליל‪ .‬לדברי חמי‪ ,‬הוא הדליק‬‫כמה נרות כשחדל לשמוע את האנחות שלה וגילה שהיא מתה‪ .‬למחרת‪ ,‬חמי בנה ארגז עץ‪,‬‬‫הניח בתוכו את חמותי‪ ,‬ושרף את הארגז בשדה של תפוחי אדמה‪.‬‬‫‪34‬‬‫• מֹות בעלי‬‫מאחר שבעלי היה בבית‪ ,‬הוא לא סבל מכוויות או מפציעה נראית לעין‪ .‬הוא אמר לי‬‫שלשמע זעקותיה של אמו שעבדה בשדה‪ ,‬הוא יצא החוצה כדי להציל אותה‪.‬‬‫ב‪ 15-‬באוגוסט‪ ,‬התעוררתי בשעה ‪ 5:00‬בבוקר‪ .‬למרות שבעלי אמר לי שאיני צריכה‬‫לקום כל כך מוקדם‪ ,‬הכנתי כופתאות להגיש כמנחה לנשמה של חמותי‪ ,‬כי זה היה ביום‬‫השביעי לאחר מותה – היום שבו היינו אמורים לקיים טקס אזכרה‪ .‬הכנתי גם דייסת אורז‬‫לשלושתנו‪ .‬ניסיתי להאכיל את בעלי דייסת אורז‪ ,‬כששכב על הרצפה לצד חמי בחדר שהיו‬‫בו שלושה מזרני טאטאמי‪ ,‬אבל הוא לא הגיב‪ .‬הוא נפטר עוד לפני שחמי הבחין בכך‪ .‬זבובים‬‫רבים התעופפו עכשיו סביב גופתו של בעלי‪ ,‬ולכן‪ ,‬כדי לשרוף את הגופה בהקדם האפשרי‪,‬‬‫הודעתי במשרד השלטון המקומי שבעלי נפטר ב‪ 14-‬באוגוסט (למרות שלמעשה הוא נפטר‬‫ב‪ 15-‬באוגוסט)‪ ,‬ושרפתי את גופתו ביום מותו‪ .‬חמי שוב בנה ארגז עץ‪ ,‬הפעם עבור בעלי‪.‬‬‫הנחנו את בעלי בארגז ושרפנו אותו‪ .‬לחמי היה כנראה קשה מאוד לשאת את שריפת גופתה‬‫של חמותי‪ ,‬ולכן הוא ביקש שהפעם אני אמלא את התפקיד הזה ואשרוף את גופת בעלי‪ .‬גם‬‫עבורי להעלות באש אדם שעוד הבוקר נשם היה מעשה מרתיע מאוד‪ ,‬אבל זו הייתה‬‫אחריותי‪ ,‬והצתתי את האש‪ .‬אבל ברגע שהגופה התחילה לבעור‪ ,‬כבר לא יכולתי להישאר‬‫שם‪ .‬ניסיתי להתרחק‪ ,‬ואז התברר לי שאינני מסוגלת לעמוד‪ ,‬הרגליים שלי כשלו‪ .‬אז בלית‬‫ברירה זחלתי עד הבית‪ .‬מסביבי שרפו גופות‪ ,‬ובזחילה ספגתי כוויות בכפות הידיים‪,‬‬‫בברכיים‪ ,‬ובכפות הרגליים‪ ,‬כי האדמה עדיין להטה‪.‬‬‫למחרת‪ ,‬יצאתי לאסוף את עצמותיו של בעלי והתפלאתי מדוע לא נשמעה אזעקה‬‫בזמן שמטוסי אויב טסו בדיוק מעלי‪ .‬רק לאחר מכן התברר לי שהמלחמה כבר הסתיימה‪.‬‬‫‪35‬‬‫• ציאניד כדי להתאבד‬‫במחסן הנשק כל הנשים קיבלו ציאניד‪ .‬אמרו לנו לבלוע את הרעל במקרה שחיילים‬‫אמריקאים יאנסו אותנו‪ ,‬כי זו הייתה בושה ליפן‪ .‬כשבעלי נפטר‪ ,‬ניסיתי לבלוע את הציאניד‪ ,‬כי‬‫חשתי שאין לי תכלית‪ .‬כשחמי יצא לדווח על מות בעלי במשרד השלטון המקומי‪ ,‬אפילו‬‫שתיתי מים כדי לבלוע את הציאניד‪ .‬אבל באותו רגע חלפה מחשבה במוחי על חמי – מה‬‫הוא יחשוב אם יחזור הביתה ויגלה שגם אני כבר לא בין החיים‪ .‬אז החלטתי לא לבלוע את‬‫הציאניד‪ ,‬מתוך מחשבה שמוות אינו אופציה עבורי‪ ,‬ושחובתי לטפל בחמי‪ .‬גזרתי את שיערי‬‫הארוך‪ ,‬ושרפתי אותו יחד עם גופתו של בעלי‪ ,‬ובאותו זמן דיברתי עם נשמתו‪" .‬סליחה‪ ,‬יקירי‪.‬‬‫אני לא יכולה להצטרף אליך‪ .‬זה מה שאני מרגישה כלפיך‪ ".‬אלמלא חמי‪ ,‬הייתי בולעת את‬‫הציאניד‪.‬‬‫לאחר שובי לכפר טונוגה‪ ,‬עדיין שמרתי את הציאניד מכל משמר‪ .‬אחד האחים שלי‬‫מצא את הרעל ושרף אותו‪ ,‬כי חשש שמא אתאבד אם הרעל יהיה בהישג ידי‪ .‬אין לי מילים‬‫לתאר את הריח של הכימיקל העולה באש‪.‬‬‫• מותו של חמי‬‫חמי היה במחסן הנשק בעת הטלת פצצת האטום‪ ,‬וספג כוויות חמורות בגבו‪ .‬זאת‬‫הסיבה שהוא נאלץ תמיד לשכב על הבטן כשישן‪ .‬לאחר מותו של בעלי‪ ,‬התכוננתי לחזור‬‫לכפר טונוגה עם חמי‪ .‬אבל ב‪ 25-‬באוגוסט הוא נפטר‪ .‬אני הייתי רק בת ‪ ,24‬ולפתע נשארתי‬‫לבד לגמרי בהירושימה‪ ,‬לאחר ששכלתי את בעלי ואת שני הוריו‪ .‬חשבתי שאני מוכנה למות‪.‬‬‫אבל לא יכולתי‪ ,‬כי הרגשתי מחויבות ואחריות להביא את האפר של שלושתם לכפר הולדתם‬‫של חמי וחמותי‪ ,‬ולמסור אותו למשפחתם בכפר‪.‬‬‫‪36‬‬‫• השיבה לכפר טונוגה‬‫לבסוף חזרתי לכפר טונוגה ב‪ 6-‬בספטמבר‪ ,‬ועמי האפר של בעלי ושל חמי וחמותי‪.‬‬‫קרובי המשפחה של בעלי קיימו הלוויה למשפחתי בביתם‪ .‬מאחר שהייתי מאוד כחושה‪,‬‬‫והרגשתי לא טוב באותם ימים‪ ,‬הוריי וכל האחים שלי באו להשגיח עליי‪ .‬אני עדיין בחיים‬‫הודות להם‪ .‬הורים ואחים זו תמיד ברכה גדולה‪ .‬התיאבון שלהם לאוכל היה כל כך מדבק עד‬‫שגרם גם לי לאכול‪ .‬בתקופה שבה תמיד היה מחסור באוכל‪ ,‬הכרחתי את עצמי לאכול אפילו‬‫כשלא באמת רציתי‪ ,‬כי הרגשתי שאם לא אוכל דבר זה יזיק לי‪ .‬אני חושבת שזה באמת עזר‬‫לי‪.‬‬‫אחרי שחזרתי לכפר טונוגה‪ ,‬נסעתי להירושימה כמה פעמים יחד עם אבי‪ .‬יום אחד‪,‬‬‫אדם זר – לא יפני‪ ,‬שהיה שבוי מלחמה‪ ,‬רדף אחרינו ברחובות העיר‪ .‬אנחנו כבר היינו‬‫מותשים מהליכה‪ ,‬מה עוד שנאלצנו לכתת את רגלינו באזור שלא היו בו רחובות‪ ,‬בגלל‬‫הטייפון מאקּוראזאקי‪ .‬למרות שהצלחנו לברוח ממנו כי רצנו אחוזי ייאוש‪ ,‬עד היום אני לא‬‫יכולה לשכוח את הפחד שהרגשתי אז‪.‬‬‫• נישואים שניים‬‫ב‪ 1957-‬נישאתי בשנית לאדם שהיו לו ‪ 3‬ילדים‪ ,‬והצעיר שבהם היה בן שנתיים‪.‬‬‫בתחילה התכוונתי לסרב להצעת הנישואים כי מעולם לא התנסיתי בגידול ילדים‪ .‬אבל לאחר‬‫שפגשתי את ילדיו‪ ,‬הם היו כל כך מתוקים‪ ,‬ששיניתי את דעתי והחלטתי להינשא לו מתוך‬‫מחשבה שגידול שלושה ילדים עשוי להסב לי אושר‪ ,‬בעוד שהסיכוי ללדת ילדים משלי היה‬‫קלוש‪.‬‬‫‪37‬‬‫• מצבי הבריאותי‬‫המצב הגופני שלי גרם לי דאגה לעתים קרובות‪ .‬כיום‪ ,‬עליי להיות מטופלת על ידי‬‫רופאים מסוגים שונים‪ .‬כשאני הולכת לרופא שיניים מקומי לעקור שן‪ ,‬הוא מבקש שיתלווה‬‫אלי רופא‪ ,‬כי הדם שלי לא נקרש כראוי‪.‬‬‫ב‪ ,2001-‬לפני כ‪ 7-‬שנים‪ ,‬עברתי ניתוח כי חליתי בסרטן השחלה‪ .‬מאחר שהסרטן‬‫התפשט למעיים‪ ,‬הניתוח התרחב עד כדי כריתה של ‪ 50‬ס"מ מהמעיים שלי‪ .‬סרטן השחלה‬‫הוא מחלה שקשה לרפא ואצלי הוא התפשט למעיים‪ .‬אז העובדה ששרדתי היא נס‪.‬‬‫כשסבלתי מסרטן השחלה‪ ,‬הרגשתי טעם מר כשאכלתי‪ .‬אותה תחושה חזרה בזמן‬‫האחרון‪ ,‬אז ניגשתי לבית חולים‪ ,‬להיבדק‪ .‬בבית החולים אבחנו חסימת מעיים ונאלצתי‬‫להתאשפז‪.‬‬‫• החשיפה לקרינה מפצצת האטום‬‫אמנם לא סבלתי מכוויות כתוצאה מחשיפה ישירה לקרינת הפצצה‪ ,‬אבל זבובים הטילו‬‫ביצים בכל חלקי גופי‪ ,‬כולל הידיים‪ ,‬כפות הרגליים‪ ,‬והגב‪ ,‬ומתוכן בקעו אינספור רימות שהגיחו‬‫מתוך העור שלי‪ .‬הכאב היה דוקר‪ ,‬כמו עקיצה של זבוב הסוס‪ .‬עדיין יש לי המון צלקות בגב‬‫שהותירו הרימות‪ ,‬ובגלל זה אני לא רוצה ללכת לשום בתי מרחץ ציבוריים‪ ,‬כולל מעיינות‬‫חמים‪.‬‬‫רופאים בבתי חולים שואלים אותי מה קרה לי כשהם רואים את הגב שלי‪ .‬אני משיבה‬‫להם שזו תוצאה של פצצת האטום‪ .‬היו גם רופאים ששאלו אותי אם הגב שלי היה חשוף‬‫כשהפצצה הוטלה‪ ,‬אבל זה לא היה כך‪.‬‬‫השלום חשוב מאוד‪ .‬אני מאמינה שמלחמות הן עוול‪ ,‬וצריך להימנע מהן‪ .‬אפילו כשיש‬‫בעיות בבית‪ ,‬ואתה לא מאושר‪ .‬עלינו לרסן את עצמנו כדי לא לגרום לבעיות‪.‬‬‫‪38‬‬

‫אתה בר‪-‬מזל‬‫טֹושיאֹו מיאָׁ צ'י‬‫‪39‬‬‫• החיים בימים ההם‬‫ֹושימה‪-‬נאקאנֹושֹו‪-‬צ'ֹו‪ ,‬בעיר‬‫נולדתי ב‪ 1917-‬בכפר נאקאנֹושֹו שבנפת מיצּוגי (כיום‪ ,‬אינ ָׁ‬‫אֹונֹומיצ'י)‪ .‬אבי עבד במשרד הדואר בנאקאנושו‪ ,‬ואמי הייתה עקרת בית במשרה מלאה‬‫שגידלה גם גן ירק קטן‪ .‬נולדתי בן ראשון אחרי שלוש בנות‪ ,‬ושנתיים אחריי נולד אחי הצעיר‪.‬‬‫אחותי הצעירה ממני נפטרה ב‪ ,1924-‬זמן קצר לאחר לידתה‪ .‬לאחר מכן גם אמי הלכה‬‫לעולמה‪ .‬מאז אבי גידל אותי לבדו‪.‬‬‫ב‪ 1939-‬גויסתי לצבא והוצבתי באוגדה החמישית‪ ,‬בגדוד הארטילריה החמישי של חיל‬‫התותחנים‪ .‬כמפקד כיתה עברתי בתוך ‪ 3‬שנים ממקום למקום בווייטנאם ובסין‪ .‬אחרי‬‫שהשתחררתי‪ ,‬עבדתי בסניף היקארי של חנות הכלבו מארּוקאשי שניהל בן דודי‪ .‬ב‪1943-‬‬‫עזבתי את עבודתי‪ ,‬ועברתי לעבוד במשרד בסניף היקארי של חברת מיאָׁ ג'י לייצור פלדה‬‫בניהולו של סבי מצד אבי‪ .‬הסיבה לכך שהחלפתי מקום עבודה הייתה שמשרדיה הראשיים‬‫של החברה שאליה עברתי היו ממוקמים קרוב יותר למקום מגוריו של אבי‪ ,‬וחשבתי שזה‬‫יקל עליי לטפל בו‪ .‬בערך באותה תקופה שבמהלכה החלפתי מקומות עבודה גם נישאתי‪ .‬בני‬‫הבכור נולד באפריל ‪.1944‬‬‫באפריל ‪ 1945‬קיבלתי צו גיוס בפעם השנייה‪ .‬הפעם פיניתי את אשתי ואת בני‬‫לאינֹושימה‪ .‬הוצבתי שוב בגדוד התותחנים החמישי‪ ,‬אבל הפעם תפקידי היה פקיד רישום‬‫במפקדת הגדוד‪ .‬מאחר שרוב החיילים נשלחו למקומות שונים במדינה‪ ,‬להגן על האיים‬‫הראשיים של יפן‪ ,‬נשארו במפקדה רק חיילים מעטים‪ .‬כפקיד רישום‪ ,‬אחד מתפקידיי‬‫העיקריים היה לערוך מרשם צבאי ולחלק תעודות זהות צבאיות‪ .‬לא נדרשתי אפילו‬‫להשתתף באימונים צבאיים‪.‬‬‫אקה בנפת ג'ינְסֶ קי (כיום ג'ינסקיקֹוגֶן‪-‬צ'ֹו‪,‬‬‫המפקד שלי‪ ,‬סַ מָׁ ל אוקאדה‪ ,‬מהכפר קֹובָׁ אטָׁ ֶ‬‫נפת ג'ינסקי)‪ ,‬היה אדם מיוחד‪ .‬כיוון שעבדנו רק שנינו באותו חדר‪ ,‬נוצרו בינינו יחסים טובים‬‫והוא חיבב אותי מאוד‪.‬‬‫‪40‬‬

‫ביוני ‪ 1945‬שּונה שם היחידה שלי ליחידת הארטילריה של חיילי מילואים במחוז‬‫צ'ּוגֹוקּו (היחידה ה‪ 111 -‬של צ'וגוקו)‪ .‬מיקומה היה מערבית למבצר הירושימה‪ .‬מסביב‬‫לחפיר שהקיף את המבצר נבנו כמה מבנים צבאיים בני שתי קומות‪ ,‬היכן שהוצבו זה מכבר‬‫ארבע סוללות ארטילריה‪.‬‬‫• המצב לפני ההפצצה הגרעינית‬‫התכנית שלי הייתה לחזור לעבודתי הקודמת במשרד‪ ,‬לאחר שאשתחרר מהצבא‪ .‬זו הייתה‬‫כנראה גם התכנית של החברה שהעסיקה אותי‪ .‬מכתב מנשיא החברה נשלח אלי לסוללה‬‫ובו נשאלתי האם באפשרותי להגיע לעיר היקארי כדי להשתתף בישיבה חשובה‪ .‬אבל אני‬‫חששתי לבקש רשות לצאת‪ ,‬כי לא רציתי שחברי ליחידה יבקר אותי על כך שנטשתי את‬‫משמרתי באמתלה של עסקים‪ ,‬כי מקום עבודתי הקודם נוהל על ידי בני משפחתי‪ .‬בעודי‬‫מתלבט‪ ,‬גילה סמל אוקאדה התחשבות רבה‪ ,‬ואמר‪" :‬אל תדאג‪ .‬אני אשיג לך את האישור‪".‬‬‫הודות לו קיבלתי אישור מיוחד לצאת מהבסיס‪ ,‬והגעתי לעיר היקארי ב‪ 5-‬באוגוסט (יום‬‫ראשון)‪ .‬האישור ניתן בתנאי שאחזור ליחידה ברכבת שהייתה אמורה להגיע לתחנת‬‫הירושימה בשעה ‪ 9:00‬למחרת בבוקר‪ ,‬ה‪ 6-‬באוגוסט (יום שני)‪.‬‬‫ב‪ 6-‬באוגוסט קמתי ב‪ 4:00-‬בבוקר והספקתי לאכול ארוחת בוקר ולהגיע לרכבת‬‫שיצאה מתחנת היקארי‪ .‬בשעה ‪ ,8:15‬שעת ההפצצה הגרעינית‪ ,‬דומני שהרכבת התקרבה‬‫לאזור תחנת איוואקּוני‪ .‬מאחר שכמעט לא שמעתי שום קולות מבחוץ בגלל הנהמה הרועשת‬‫של הרכבת‪ ,‬לא שמעתי את קול ההתפוצצות‪ .‬אבל כל הנוסעים הביטו למעלה מבעד לחלונות‬‫בצד ימין (בכיוון נסיעת הרכבת)‪ ,‬ואמרו‪" :‬ענן עשן ענקי שנראה כמו בלון פרסום מתרומם מעל‬‫שמי הירושימה‪ ".‬באין שום הודעה‪ ,‬כשאיש לא ידע מה קורה‪ ,‬הרכבת המשיכה לנסוע עד‬‫איצּוקאיצ'י‪ .‬שם נעצרו גם הרכבות שיצאו לפניה‪ ,‬וכל הנוסעים קיבלו‬‫ָׁ‬‫שלפתע נעצרה בתחנת‬‫הוראה לרדת מהן כי לא ניתן היה להמשיך בנסיעה לכיוון הירושימה‪ .‬הייתי אובד עצות‪ ,‬הרי‬‫התחייבתי לחזור ליחידה מיד עם הגיעי להירושימה בשעה ‪ 9:00‬בבוקר‪.‬‬‫‪41‬‬

‫בחזית תחנת הרכבת של איצּוקאיצ'י‪ ,‬היתמר ענן עשן שחור מאחד הקטרים‪,‬‬‫השתררה חשיכה כמו בלילה ובקושי הצלחתי להבחין באנשים המתנועעים‪ .‬לאחר זמן מה‪,‬‬‫כאשר העשן השחור התחיל להתבהר‪ ,‬הבחנתי במשאית של משטרה צבאית שחנתה‬‫בקרבת מקום‪ .‬נראה היה לי שהם בדיוק סיימו משימה כלשהי‪ ,‬וכשביקשתי שיסיעו אותי‬‫למבצר הירושימה בתקווה לחזור ליחידה שלי‪ ,‬הם הסכימו מיד‪ .‬הם היו שניים‪ ,‬רב"ט וסמל‪.‬‬‫הם נראו מלאי מרץ‪ ,‬ללא כל פציעה חיצונית‪ ,‬כנראה שהם לא נחשפו ישירות לקרינה של‬‫פצצת האטום‪ .‬אם הם עודם בחיים‪ ,‬הייתי רוצה להודות להם באופן אישי‪.‬‬‫• המצב בעיר לאחר ההפצצה הגרעינית‬‫למרות שאינני זוכר במדויק את המסלול שבו הם נסעו מאיצוקאיצ'י להירושימה‪ ,‬נדמה‬‫לי שהם נסעו בכביש ישיר שעבר דרך כמה שדות אורז‪ .‬לאורך הכביש היה זרם של מפונים‬‫שברחו בחופזה ממקום האסון‪ .‬כשהגענו להירושימה‪ ,‬הם נסעו במסלול של החשמלית‪.‬‬‫נדמה היה שכולם כבר פונו‪ .‬העיר נראתה נטושה‪ .‬לא ראינו אפילו כלב אחד או חתול‪.‬‬‫למרות שביקשתי מהם לפני כן שיסיעו אותי למבצר הירושימה‪ ,‬הם הורידו אותי בדיוק‬‫לפני גשר אָׁ יאֹוי‪ .‬היחידה שלי הייתה כמטחווי אבן מהגשר‪ ,‬אז חשבתי שאוכל לצעוד לשם‬‫ברגל‪ .‬אבל למעשה זה לא היה אפשרי‪ ,‬כי הכביש להט מחום‪ .‬נעלתי נעליים עם שרוכים‬‫ווחותלות‪ ,‬אבל לא יכולתי להתקדם אפילו מטר אחד‪ ,‬ונאלצתי לעצור בגשר‪.‬‬‫נראה שחלפה כשעה שבמהלכה דשדשתי במקום על הגשר‪ :‬התקדמתי צעד‪ ,‬וחזרתי‬‫צעד לאחור על גשר איאוי‪ .‬לפתע‪ ,‬ניתך ארצה גשם זלעפות שדקר כמו מחטים שננעצו‬‫בעורי‪ .‬זה היה גשם שחור וכל השטח שנרטב נראה כאילו פּוזר עליו שמן‪ .‬אבל כשניגבתי‬‫את הפנים בידיים‪ ,‬לא הייתה לי בכלל תחושה שמנונית‪ .‬מאחר שהשטח החרוך היה‬‫במישור‪ ,‬לא היה בו שום מקום מחסה מהגשם‪ ,‬ואני נרטבתי עד לשד עצמותיי וחיכיתי‬‫שהגשם ייפסק‪.‬‬‫‪42‬‬

‫לאחר שהגשם נפסק‪ ,‬השתנתה לפתע הטמפרטורה‪ ,‬וחלה התקררות משמעותית‪,‬‬‫כמו בסתיו‪ .‬הכביש החם התקרר במידה מספקת‪ ,‬כך שניתן היה לצעוד בו‪.‬‬‫כשהגעתי ליחידה שלי‪ ,‬המחנה היה במצב עגום‪ .‬המקום שבו היו המבנים היה ריק‪,‬‬‫כאילו לא היה שם דבר לפני כן – כל הבניינים נהרסו ונשרפו והאפר נשטף בגשם‪.‬‬‫סמל אוקאדה גסס למוות‪ ,‬הוא סבל מכוויות בכל חלקי גופו‪ ,‬אך עדיין נשם‪ .‬מאחר‬‫שהכוויות עיוותו את מראהו לחלוטין‪ ,‬לא זיהיתי אותו עד שהוא פנה אלי ואמר‪" :‬מיאצ'י‪ ,‬אתה‬‫בר‪-‬מזל!" הלכתי משם לזמן מה‪ ,‬אך כשחזרתי לאותו מקום בערב‪ ,‬לא מצאתי את סמל‬‫אוקאדה‪ .‬כנראה שהעבירו אותו למקום אחר‪.‬‬‫למרות שזיכרוני מעורפל במקצת‪ ,‬ייתכן שאת הגנרל שּונְ רֹוקּו הָׁ אטָׁ ה מהפיקוד הצבאי‬‫מס' ‪ ,2‬פגשתי מיד אחרי הגשם השחור ב‪ 6-‬באוגוסט‪ָׁ .‬שליש צבאי שליווה את הגנרל פקד‬‫עלי‪" :‬שא את הגנרל האטה אל צדו השני של נהר טֶ נמָׁ ן‪ ,‬ודאג שהוא לא יירטב!" הגנרל‬‫האטה היה נמוך‪ .‬מילאתי את הפקודה לשאת אותו על גבי ולהעביר אותו לצד השני של‬‫הנהר‪ ,‬אבל הוא לא היה כבד בכלל‪.‬‬‫• פעולות הצלה‬‫במגרש המסדרים המערבי‪ ,‬התאספו כ‪ 90-‬חיילים ששרדו את ההפצצה הגרעינית‪.‬‬‫אני ושאר החיילים עסקנו בשריפת גופות‪ .‬היה צורך לשרוף כמות עצומה של גופות‪ ,‬למשל‪,‬‬‫יום אחד ‪ ,250‬ולמחרת ‪.300‬‬‫במבצע זה‪ ,‬זכורים לי בייחוד שני חיילים אמריקאים ששכבו מתים על המדרגות של‬‫מבצר הירושימה‪ .‬הם היו כנראה שבויי מלחמה מהכוחות האמריקאים שהוחזקו בבניין סמוך‬‫למבצר הירושימה באותם ימים‪.‬‬‫ב‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬יום ההפצצה הגרעינית‪ ,‬נותרנו ללא שום מזון‪ ,‬לקחתי את ‪ 30‬האנשים‬‫שלי לבניין העירייה כדי להשיג קצת צנימים‪ .‬בעירייה הדברים לא התנהלו כפי שציפינו‪.‬‬‫התפתח ויכוח כל כך סוער בינינו ובין אנשי העירייה‪ ,‬עד שבסופו של דבר לא קיבלנו צנימים‪.‬‬‫‪43‬‬

‫באותו יום לא נותרה לנו ברירה אלא לשתות מים חמים עם סוכר בתקווה להסיח את דעתנו‬‫מהרעב‪ .‬החל מה‪ 7-‬באוגוסט הצלחנו לקבל הקצבה של כדורי אורז וצנימים הודות לפעילות‬‫של צוותי הצלה שהגיעו מחוץ לעיר‪.‬‬‫עד סוף אוגוסט המשכנו לעסוק בפעילויות הצלה‪ ,‬וישנו בשטח באותה תקופה‪.‬‬‫ב‪ 31-‬באוגוסט יצאה לבסוף פקודה לפרק את כל היחידות‪ .‬כאשר היחידות פורקו‪,‬‬‫מצרכים מסוימים שנשמרו במחסני הצבא חולקו לחיילים‪ .‬אני קיבלתי ַמ ֵדי צבא ושמיכות‪.‬‬‫חיילים אחדים שבאו מאזורים כפריים קיבלו סוסים של הצבא‪ ,‬ורכבו עליהם הביתה‪.‬‬‫ב‪ 1-‬בספטמבר עליתי על סיפונה של אנייה שיצאה מנמל איטֹוצסָׁ אקי‪ ,‬ושבתי‬‫לאינושימה‪.‬‬‫• מחלות‬‫כחודשיים לאחר ששבתי לאינושימה‪ ,‬בעודי מטיל את מימיי בשדה‪ ,‬הופתעתי לראות‬‫כמעט ‪ 2‬ליטרים של שתן חום‪ .‬צבעו החום של השתן נמשך‪ .‬שנה לאחר מכן‪ ,‬אושפזתי בגלל‬‫בעיות במערכת העיכול‪ .‬כמו כן‪ ,‬בהמשך‪ ,‬אושפזתי בגלל אי‪-‬ספיקת כבד‪ .‬ב‪ 1998-‬חליתי‬‫בסרטן בשלפוחית השתן ואושפזתי והטיפול בכך נמשך עד היום‪.‬‬‫בספטמבר ‪ ,1960‬קיבלתי תעודת בריאות המעידה שאני ניצול מפצצת האטום‪ .‬לפני‬‫שקיבלתי את התעודה‪ ,‬התלבטתי האם אסכים לקבלה‪ ,‬ולבסוף החלטתי בחיוב‪ ,‬על פי עצה‬‫שקיבלתי במשרדי העירייה‪ .‬מאז‪ ,‬בכל פעם שחליתי במחלה שנבעה ככל הנראה מפצצת‬‫האטום‪ ,‬חשתי הוקרה על כך שברשותי התעודה הזאת‪.‬‬‫• החיים אחרי המלחמה‬‫אחרי המלחמה‪ ,‬פתחתי חנות כלבו קטנה באינושימה‪ .‬מאחר שזו הייתה חנות כלבו‬‫באזור כפרי‪ ,‬מכרנו מלבד מצרכי מזון גם אורז וחיטה מלוטשים‪ ,‬שמן מזוקק‪ ,‬ובהמשך גם‬‫‪44‬‬

‫מכשירי חשמל לבית‪ .‬החיים לא היו קלים‪ ,‬אבל הצלחתי לממן לימודים באוניברסיטה לילדיי‬‫ולתמרן בין ההכנסות וההוצאות‪.‬‬‫ב‪ ,1946-‬זמן קצר לאחר שבתי הבכורה נולדה‪ ,‬היא נפטרה‪ ,‬וגם אשתי הלכה‬‫לעולמה‪ .‬לאחר שנישאתי לאשתי הנוכחית ב‪ ,1947-‬נולדו לי עוד שני בנים ובת‪ .‬כיוון שילדיי‬‫שנולדו אחרי המלחמה‪ ,‬היו כולם חלשים גופנית‪ .‬חשדתי שזה נבע מהחשיפה שלי לקרינה‬‫של פצצת האטום‪ .‬אשתי כנראה אמרה לבתנו לא לציין שהיא דור שני לקרבנות פצצת‬‫האטום‪ ,‬כדי לא לפגוע בסיכוייה להינשא בבוא היום‪.‬‬‫• קצין בכיר נהרג בהפצצת הגרעינית‬‫אילו נמשכה המלחמה אחרי ההפצצה הגרעינית‪ ,‬יפן הייתה נקלעת למצב קריטי‪ .‬אני‬‫מאמין שהשלום השורר כיום מבוסס על קרבנות רבים‪.‬‬‫העובדה שחמקתי מחשיפה ישירה לקרינה של פצצת האטום‪ ,‬ושאני עדיין בחיים היום‪,‬‬‫היא הודות להחלטתו הנדיבה של סמל אוקאדה להשיג לי אישור יציאה מהבסיס‪ .‬לא ידוע לי‬‫דבר על אודות הסמל מאז ה‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬כאשר הוא אמר לי‪" :‬מיאצ'י‪ ,‬אתה בר‪-‬מזל‪ ".‬זה העיק‬‫עליי במשך שנים רבות‪" .‬אני רוצה למסור לך את הוקרתי העמוקה‪ ,‬המפקד‪ ".‬ילדיי‪ ,‬שהבינו‬‫מהי התקווה המקננת בלבי‪ ,‬חיפשו מידע על אודותיו באינטרנט‪ ,‬התקשרו למקדשים שונים‬‫בזה אחר זה ושאלו עליו‪ ,‬ולבסוף מצאו למעני את קברו של הסמל אוקאדה‪.‬‬‫ב‪ ,2007-‬אני וכל בני משפחתי עלינו אל קברו של הסמל אוקאדה‪ .‬לאחר שכיבדנו את‬‫זכרו ליד הקבר‪ ,‬והבעתי את הוקרתי בפני הנשמה שלו‪ ,‬חשתי סוף‪-‬סוף הקלה‪ ,‬השתחררתי‬‫מנטל כבד שהעיק על מצפוני‪.‬‬‫‪45‬‬

46‫כמיהה לשלום‬‫למען הדור הבא‬‫דֹואי‬‫טוקיאו ָׁמאֶ ִּ‬‫‪47‬‬‫• המצב ב‪ 6-‬באוגוסט ולפני כן‬‫ב‪ 1945-‬גרתי עם אמי היסָׁ איֹו ועם שתי אחיותיי הגדולות בקּוסּונֹוקי‪-‬צ'ֹו‪ ,‬צ'ֹומֶ ה [מחוז]‪-‬‬‫‪ .1‬אף כי באותה תקופה הייתי תלמיד בשנה הראשונה של חטיבת הביניים בבית הספר של‬‫העיירה מיסאסה‪ ,‬עבדתי כל יום במפעלים ובמקומות אחרים במסגרת גיוס התלמידים‪ ,‬כי‬‫בבית הספר לא התקיימו לימודים‪ .‬גויסתי יחד עם ‪ 40‬חבריי לכיתה לעבודה במפעל של‬‫ֹומה‪ .3-‬שתי אחיותיי הבוגרות עבדו אף‬‫ֹונְמאצ'י צ' ֶ‬‫יצרנית המכוניות "ניסן‪ ",‬ששכן במיסאסה‪-‬ה ָׁ‬‫הן‪ ,‬קאזּואֶ ה בסניף הירושימה של בנק הדואר‪ ,‬וצּורּואֶ ה בסניף הירושימה של מחסן הביגוד‬‫הצבאי‪.‬‬‫• ה‪ 6-‬באוגוסט‬‫גם באותו בוקר הייתי בעבודה כתלמיד מגויס במפעל של חברת ניסן לייצור מכוניות‪.‬‬‫כתלמידים מגויסים‪ ,‬אני וחבריי לכיתה פוזרנו בכל מחלקות המפעל‪ ,‬ואני עבדתי במשרד‬‫ומילאתי תפקידים שונים למשל כשליח המביא חלקים שונים לפועלים על פי הזמנות שהגיעו‬‫מאולם הייצור‪ .‬באותו זמן הגיעה מאולם הייצור הזמנה של כמה ברגים‪ ,‬אז יצאתי מהמשרד‬‫כשבידיי שתי קופסאות והתחלתי ללכת לכיוון המפעל שנמצא בצדו האחורי של הבניין‪.‬‬‫לפתע נעטפתי באור כחול שנראה כמו להבה הפורצת ממבער גז‪ ,‬ובד בבד שדה הראייה‬‫שלי נחסם והרגשתי כאילו אני צף באוויר‪ .‬חשבתי שמדובר במתקפת הפצצה פתאומית‪ ,‬אף‬‫כי האזעקה המתריעה מפני הפצצות אוויר לא הושמעה‪ ,‬והיינו חשופים ללא כל הגנה‪ .‬מיד‬‫חשבתי בלבי‪ " ,‬אוי ואבוי‪ ,‬אני הולך למות‪" ...‬‬‫אני לא יודע בדיוק כמה דקות חלפו‪ ,‬אבל כששבתי להכרה‪ ,‬קלטתי שאני שוכב על‬‫הרצפה‪ .‬כעבור זמן מה‪ ,‬חשתי כאילו הערפל התפזר אט‪-‬אט כי הצלחתי שוב לראות‪,‬‬‫וחשבתי לעצמי‪" ,‬אני חי!"‬‫קודם לכן‪ ,‬נפלתי על בלון גז שנטה על צדו בסמוך אלי ועור ידי השתפשף‪ .‬אחר כך‪,‬‬‫כשהרהרתי במה שקרה‪ ,‬נזכרתי שראשי היה מגולח ולבשתי רק חולצה עם שרוולים קצרים‬‫‪48‬‬

‫ללא צווארון ומכנסיים קצרים כשפצצת האטום התפוצצה‪ .‬לכן סבלתי מכוויות קשות בחלקי‬‫הגוף החשופים‪ .‬אבל באותו רגע לא קלטתי מיד את מידת הפגיעה שספגתי‪ ,‬ולא ממש‬‫חשתי את הכאב‪ .‬מאחר שלא ראיתי אף אחד מבני כיתתי שעבדו אתי במפעל‪ ,‬נמלאתי‬‫דאגה למשפחתי והחלטתי לחזור הביתה‪ .‬כשהתחלתי ללכת‪ ,‬ראיתי שהשער הגדול של‬‫המפעל נפל ומתחתיו נלכדו שלושה אנשים‪ .‬בעזרתם של כמה אנשים נוספים שהיו בסביבה‬‫הצלחנו לגרור אותם החוצה‪ ,‬ואחרי זה כולם אמרו‪" :‬בואו נלך! בואו נלך‪ ",‬וברחנו מהמפעל‪.‬‬‫• המצב אחרי ההפצצה הגרעינית‬‫העיר כולה כוסתה בשברי בניינים וקירות שקרסו‪ ,‬ולא יכולתי אפילו להבחין ברחובות‪.‬‬‫ענן עשן הביל כמו מאש חנוקה רבץ על העיר‪ ,‬וכל האנשים שהתרוצצו ברחוב סבלו מכוויות‬‫וחלקם נסו על נפשם כשהם חובקים את ילדיהם‪ .‬בעודי צועד על שברי בניינים ועל ערימות‬‫עצים שקרסו‪ ,‬ננעץ בכף רגלי מסמר שחדר דרך סוליית הנעל שלי‪ ,‬אבל באותו זמן הייתי כל‬‫כך מבוהל שלא יכולתי לחוש בכאב‪ .‬מתחת להריסות שעליהן התהלכתי שמעתי גניחות של‬‫אנשים שקראו‪" ,‬הצילו‪ ",‬אבל בתוך הגיהינום ששרר שם‪ ,‬אני עצמי הייתי אחוז אימה ומבלי‬‫לסייע לאלה ששיוועו לעזרה‪ ,‬פשוט המשכתי ללכת הביתה‪.‬‬‫כשהגעתי הביתה ראיתי שהבית כולו נהרס‪ .‬אמי ואחיותיי היו אמנם אמורות להימצא‬‫שם‪ ,‬אך לא היה להן שום ֵזכֶר‪ .‬כיוון שהייתי בסך הכול בן ‪ ,12‬נמלאתי מיד בחרדה כי הבנתי‬‫ש"מעכשיו אני לבד לגמרי בעולם‪ ".‬במשך זמן מה הבטתי המום בבית שלנו ששּוטַ ח‬‫והמחשבה היחידה שעלתה על דעתי הייתה‪" :‬זה הסוף‪ ".‬בתוך כך‪ ,‬שמעתי אנשים בסביבה‬‫אומרים‪" :‬האש מתפשטת‪ .‬תתרחק מכאן!" ובהדרגה הגעתי להחלטה לברוח‪ .‬בעודי צועד‬‫לכיוון אתר הפינוי בפרברים שמשפחתי בחרה מראש‪ ,‬נתקלתי במקרה בבן כיתתי‪,‬‬‫נאקאמּורה‪ ,‬שגויס לאותו מפעל כמוני‪ .‬הוא התפנה לביתו של קרוב משפחה במיטאקי‪-‬צ'ו‪,‬‬‫ָׁ‬‫והזמין אותי להצטרף אליו‪" ,‬בוא נלך יחד‪ ",‬הוא אמר‪.‬‬‫‪49‬‬

‫כיוון ששכונת מיטאקי‪-‬צ'ו שכנה על צלע ההר‪ ,‬לא נגרם שם נזק רב ‪ -‬מצאנו את הבית‬‫עם פגיעה קלה בלבד‪ ,‬וכמה חלונות שבורים‪ .‬דודתו אמרה לנו‪" :‬תודה לאל שניצלתם‪ ,‬תודה‬‫לאל‪ ".‬היא הגישה לנו כדורי אורז‪ ,‬אבל לי לא היה תיאבון ולא יכולתי לאכול‪ .‬כשיכולתי סוף‪-‬‬‫סוף לנוח קצת‪ ,‬התחלתי לחוש כאב בגופי‪ ,‬והבנתי שמשהו אינו כשורה‪ .‬כל חלקי גופי שהיו‬‫חשופים נכוו‪ ,‬וגופי כוסה בשלפוחיות כל כך גדולות שהמים בתוכם נעו בגלים‪ .‬לא חבשתי‬‫כובע ולכן גם ראשי נכווה והלם בכאב‪ .‬אמנם אומרים שאם שליש מהגוף מכוסה בכוויות אין‬‫סיכוי להישאר בחיים‪ ,‬אך אני חושב שנכוויתי ביותר משליש מגופי‪.‬‬‫מתישהו לפני הצהריים התחיל לרדת גשם‪ .‬זה השרה תחושה נעימה על גופי השרוף‪,‬‬‫אז הנחתי לגשם להכות בי במשך זמן מה‪ .‬הבטתי היטב בגשם היורד‪ ,‬הוא בהק כמו שנפט‬‫מנצנץ‪ .‬בזמנו לא הבנתי דבר‪ ,‬אבל כיום אני מבין שזה היה "גשם שחור‪ ",‬רדיואקטיבי‪.‬‬‫לאחר מכן נפרדתי מנאקאמורה והתחלתי שוב ללכת כדי להגיע לבית הספר ביאסּוּ‪-‬‬‫מּורה (כיום אָׁ סָׁ אמינָׁאמי‪-‬קּו‪ ,‬בעיר הירושימה)‪ ,‬שהיה אתר הפינוי שלנו‪ .‬המשכתי להרגיש את‬‫ָׁ‬‫חום הגוף‪ ,‬אז קטפתי כמה מלפפונים משדה שהיה בסביבה‪ ,‬סחטתי את המיץ שלהם על‬‫הכוויות‪ ,‬והמשכתי ללכת‪.‬‬‫כשהגעתי לבסוף לבית הספר‪ ,‬תחנת ההצלה הייתה פתוחה ומלאה בפצועים ששכבו‬‫בשורות זה לצד זה על הרצפה‪ ,‬כמו שלל דגי טונה שניצודו‪ .‬שם קיבלתי לראשונה טיפול‬‫רפואי‪ ,‬שלא כלל אלא מריחת שמן בישול על הכוויות‪ .‬עקב הצפיפות בבית הספר שהיה‬‫גדוש בקרבנות פצצת האטום‪ ,‬שלחו אותי למקום מחסה חדש ונפרד‪ .‬בדרכי לשם‪ ,‬פגשתי‬‫במפתיע את אחותי‪ ,‬צּורּואֶ ה‪ .‬היא שהתה בבית בעת הטלת פצצת האטום‪ ,‬וראשה היה‬‫חבוש בתחבושת‪ .‬מאחר שסוף‪-‬סוף פגשתי במישהו ממשפחתי‪ ,‬חשבתי לעצמי‪" :‬אה! בכל‬‫זאת לא נשארתי לבד בעולם‪ ",‬והרגשתי הקלה‪ .‬אחותי סיפרה לי שאמנו ניצלה והלכנו‬‫למקום שבו היא נמצאה‪ .‬אמי שהתה במרפסת בעת הטלת פצצת האטום‪ ,‬וספגה חתך‬‫עמוק ברגל וכוויות בַ ּפַנים‪ .‬אחרי זה הצלחנו להתאחד עם אחותי השנייה‪ ,‬קאזּואֶ ה‪ ,‬שהייתה‬‫בעבודתה בסניף הירושימה של בנק הדואר‪.‬‬‫‪50‬‬

‫נשארנו ביאסו‪-‬מורה עד סוף המלחמה‪ .‬זכור לי שהוצפתי בתחושת הקלה כשהבנתי‬‫שלא אצטרך לצאת למלחמה‪ .‬נשארנו כשבועיים ביאסו‪-‬מורה‪ ,‬ולאחר מכן עברנו לביתם של‬‫מּורה‪ ,‬בטאקאטה‪-‬גּון (העיר אקיטאקאטה כיום)‪.‬‬‫קרובי משפחה בעיר הולדתו של אבי‪ ,‬גֹונֹו‪ָׁ -‬‬‫כיוון שמצבי הבריאותי החמיר‪ ,‬היו אנשים בסביבתי שאמרו‪" :‬לא נשאר לו עוד הרבה‬‫זמן לחיות‪ ".‬רופא אחד נשלח לגונו‪-‬מורה‪ ,‬אז העלו אותי על עגלה דו‪-‬גלגלית גדולה‪ ,‬והובילו‬‫אותי לקבלת טיפול רפואי‪ .‬שם לראשונה טיפלו בכוויות שלי בנוזל לבן לטיפול בכוויות‪ ,‬וסוף‪-‬‬‫סוף קיבלתי טיפול רפואי אמתי כלשהו‪ .‬למרות הטיפול‪ ,‬הכוויות היו כה חמורות‪ ,‬שלא יכולתי‬‫לפשוט את הבגדים‪ ,‬ונאלצו לגזור אותם במספריים כדי להסירם מגופי‪ .‬היה לי חום גבוה‪,‬‬‫ולשירותים יכולתי ללכת רק בעזרת מישהו שהחזיק אותי‪ .‬למרות שהייתה פצועה בעצמה‪,‬‬‫אמי טיפלה בי‪ ,‬הצעיר בילדיה‪ ,‬והבן היחיד ביניהם‪ .‬זכור לי שאמי נשארה ערה כל הלילה‪,‬‬‫נפנפה מעליי ללא הרף‪ ,‬ואמרה‪" :‬חם לך‪ ,‬נכון?" כשהכוויות התחילו להגליד‪ ,‬הופיעו דימומים‬‫תכופים מהאף‪ .‬היו פעמים שהדימום לא פסק עד שהרופא נתן לי זריקה שהפסיקה אותו‪.‬‬‫לאט‪-‬לאט חזרתי לאיתני והתחלתי ללכת לבית הספר המקומי‪ .‬באותו בית ספר היו‬‫בערך שלושה תלמידים שאף הם עברו מהירושימה לאחר שנפגעו מפצצת האטום‪.‬‬‫מתישהו בספטמבר‪ ,‬התחלתי להתעניין מה המצב בהירושימה‪ ,‬ונסעתי לעיר‬‫באוטובוס‪ ,‬לבדי‪ .‬ליד החורבות של ביתי‪ ,‬מצאתי את השכנים שלנו שהתגוררו בסככות שהם‬‫בנו‪ ,‬ושוחחתי איתם‪ .‬פה ושם ראיתי סככות נוספות שנבנו‪ ,‬וסיפקו מחסה כלשהו מהגשם‪.‬‬‫הלכתי למפעל המכוניות ניסן‪ ,‬שבו הייתי כשהוטלה פצצת האטום‪ ,‬ונתקלתי במקרה במנהל‬‫המפעל‪ .‬הוא שאל לשלומי‪ ,‬וסיפר לי מה קרה אחרי ההפצצה‪ .‬שוב הרגשתי נורא כשהוא‬‫סיפר לי שגלגלי העיניים של אישה שעבדה במשרד – אותו משרד שבו שהיתי בדיוק לפני‬‫ההפצצה – יצאו מתוך ארובות העיניים שלה כתוצאה מהפצצה‪ .‬מאז לא פגשתי אף לא אחד‬‫מ‪ 40-‬בני כיתתי שעבדו באותו מפעל‪ ,‬ואפילו כעת אין לי מושג מה עלה בגורלם‪.‬‬‫‪51‬‬‫• כיצד שיקמתי את חיי‬‫שנתיים או שלוש לאחר מכן‪ ,‬עברתי להירושימה כדי לבנות מחדש את חיי‪ ,‬כי מחוץ‬‫לעיר לא הייתה עבודה‪ .‬מאחר שלא היה לי רקע אקדמי‪ ,‬התקשיתי מאוד למצוא עבודה‪ .‬עם‬‫זאת‪ ,‬עבדתי כמחלק עיתונים‪ ,‬כפועל באתרי בנייה‪ ,‬ולא בחלתי בשום עבודה כדי לכלכל את‬‫עצמי‪.‬‬‫כשמלאו לי ‪ ,23‬החלטתי להינשא‪ ,‬ומאחר שרציתי שאשתי תדע עליי את הכול‪,‬‬‫סיפרתי לה שאני ניצול מפצצת האטום‪ .‬אשתי הבינה הכול‪ ,‬והסכימה להינשא לי‪ .‬באותם‬‫ימים פורסם מידע רב בעיתונים ובתקשורת על אודות תופעות הלוואי שמהן סבלו ניצולי‬‫פצצת האטום‪ ,‬אבל אני השתדלתי לא להיות כלל מודאג‪ .‬הייתי בן ‪ 27‬כשנולד בני הראשון‪,‬‬‫ובאותה שנה גיסי סידר לי עבודה במפעלי טֹויֹו (כיום‪ ,‬יצרנית המכוניות מאזדה)‪ .‬עד אז‪,‬‬‫עברתי מעבודה לעבודה‪ ,‬אך גיסי עודד אותי להתאזר בסבלנות ולעבוד קשה‪ ,‬אז‬‫כשהתקבלתי לעבודה הזאת הייתי נחוש להשקיע מאמץ כמיטב יכולתי למען בני‪.‬‬‫• דאגות בריאותיות‬‫בשיחות עם חבריי לעבודה שעבדו איתי במשמרת הלילה‪ ,‬הכרתי אדם שנחשף‬‫לפצצת האטום כשהיה בגשר אאַ יאֹוי‪ .‬כיוון שהיה בקרבת המוקד של נפילת הפצצה‪ ,‬נדהמתי‬‫ממה שסיפר לי‪ .‬ועדת קרבנות פצצת האטום פנתה אליו בבקשה שיעבור בדיקה גופנית‪.‬‬‫שנינו‪ ,‬כניצולי פצצת האטום‪ ,‬התעניינו מאוד לשוחח זה עם זה‪ .‬ואולם‪ ,‬מצבו הגופני‬‫התדרדר‪ ,‬והוא אושפז ואמנם חזר פעם אחת לעבודה‪ ,‬אך נפטר בגיל ‪ .50‬אני הייתי כל הזמן‬‫אכול דאגה לגבי מצבי הבריאותי‪ ,‬כך שנראה לי שזה סוג של נס שהצלחתי לחיות עד עכשיו‪.‬‬‫המשכתי לעבוד עד הפרישה לקצבאות‪ ,‬בגיל ‪.55‬‬‫‪52‬‬‫• כמיהה לשלום‬‫החלטתי לדבר על מה שעבר עליי כתוצאה מפצצת האטום‪ ,‬מפני שככל שאני מתבגר‪,‬‬‫אני חש שאני נחלש פיזית‪ ,‬ואילו הרצון שלי לספר לדור הצעיר על מה שקרה לי רק מתחזק‪.‬‬‫הצעירים כיום אינם מחויבים לצאת למלחמה כפי שהיה בעבר‪ ,‬ולהפך – הם חופשיים‬‫לעשות כרצונם‪ .‬לכן אני רוצה שהם יבינו‪ ,‬ולו במעט‪ ,‬את האירועים שהתרחשו לפני ‪64‬‬‫שנים‪ ,‬אשר כיום לא ניתן להעלותם על הדעת‪ ,‬שיידעו מה היו מחשבותיהם של אותם צעירים‬‫שקיפחו את חייהם‪ ,‬ושיבינו את הסבל שחווה הדור הקודם‪.‬‬‫בנוסף‪ ,‬ברצוני לעודד את הדור הצעיר לפעול למען קידום השלום‪ ,‬ולמען ההתפרקות‬‫מנשק גרעיני‪ ,‬כדי שמה שאני חוויתי לא יקרה שוב לעולם‪ .‬לא יהיה בכך אף דבר נעים אם‬‫מישהו ייאלץ אי פעם לחוות טרגדיה זהה‪ .‬אני באמת כמהַ להיווכח במו עיני בפירוק הנשק‬‫הגרעיני כל עוד אני חי‪.‬‬‫‪53‬‬

54

‫צלקות המלחמה‬‫אינן מגלידות לעולם‬‫קיֹוקֹו פּוגִּ 'יאֶ ה‬‫‪55‬‬‫• המצב לפני ההפצצה הגרעינית‬‫באותם ימים הייתי תלמידת כיתה ד' בבית הספר היסודי באּוג'ינָׁה‪ .‬אבי‪ ,‬שהיה אז בן‬‫‪ ,41‬הוצב במפקדת המספנות של הצי הצבאי‪ ,‬ושירת באֹניית הצי מחוץ לגבולות יפן כמעט‬‫שנה תמימה‪ .‬הוא הגיע לביקורים בבית‪ ,‬באוג'ינה‪-‬מאצ'י (כיום מינאמי‪-‬קּו‪ ,‬בהירושימה) בערך‬‫פעם בשישה חודשים‪ .‬אמי‪ ,‬שהייתה אז בת ‪ ,31‬הייתה מיילדת‪ ,‬כך שמסוכן ככל שהיה‬‫המצב בעיר‪ ,‬היא לא יכלה להתפנות למקום מבטחים כי הייתה מחויבת לדאוג למטופלות‬‫שלה‪ .‬בבית היו גם אחותי הקטנה‪ ,‬בת שנה וחמישה חודשים‪ ,‬וסבתי (מצד אבי) בת ה‪,80-‬‬‫שגם היא גרה אתנו‪ .‬כמו כן גדל בביתנו בן דודי‪ ,‬כי אביו‪ ,‬שניהל מספנה בקוריאה‪ ,‬רצה‬‫שילמד בבית ספר ביפן‪.‬‬‫• זיכרונות מהפינוי של ילדי בית הספר‬‫בסביבות אפריל ‪ ,1945‬ילדי כיתות ג' עד ו' בבית הספר היסודי באוג'ינה נכללו בתכנית‬‫הפינוי של ילדים למקום מבטחים‪ .‬הופרדנו ונשלחנו למקומות שונים – למיֹושי‪-‬צ'ֹו‪ ,‬לסאקּוגי‪-‬‬‫סֹון או לפּונֹו‪-‬סֹון (כיום העיר מיֹושי) בצפון המחוז‪ .‬אני נשלחתי למקדש [בודהיסטי] ג'ֹוג'ּון‪-‬ג'י‬‫במיֹושי‪-‬צ'ֹו‪.‬‬‫האוכל שקיבלנו במקדש היה כמעט כולו מורכב מפולי סויה‪ .‬הארוחות כללו רק קצת‬‫אורז שנדבק לפולי סויה‪ ,‬ואפילו בתור חטיפים קיבלנו פולי סויה‪ .‬פעם אחת נעלם כדור אורז‬‫מקופסת האוכל של תלמיד חטיבת הביניים שהיה בנו של הנזיר במקדש‪ .‬המורים כינסו את‬‫כולנו באולם הראשי של המקדש ודרשו‪" :‬מי שגנב את כדור האורז חייב להודות במעשה‬‫כרגע‪".‬‬‫סמוך למקדש נמצא גשר גדול בשם גשר טֹומֹואֶ ה‪ ,‬ולידו היה מקדש [של דת השינטו]‪.‬‬‫היה שם עץ דובדבן גדול שנשא פרי‪ .‬הנערים הבוגרים יותר נהגו לטפס על העץ‪ ,‬כדי לקטוף‬‫ולאכול דובדבנים‪ .‬אני לא ידעתי על כך דבר‪ ,‬אבל הנערים הבוגרים קראו לי ואמרו לי לעמוד‬‫מתחת לעץ עם הפנים החוצה ולשמור‪ .‬בעודי עומדת על משמרתי הגיע אדם זקן‪ .‬הוא צעק‬‫‪56‬‬

‫עלינו ותפס אותי‪ ,‬ואז הוא הביט למעלה וצעק על שאר הילדים‪" .‬רדו משם!" והנערים‬‫הבוגרים ירדו מהעץ‪ .‬האיש הזקן תפס לי את היד ואני בכיתי‪ ,‬ואז הוא שאל אותי מאין אני‪.‬‬‫"ממקדש ג'ֹוג'ּון‪-‬ג'י" השבתי‪ ,‬והוא ענה‪" :‬בסדר‪ ,‬אם כך‪ ",‬ושחרר את ידי‪ .‬ואז הוא אמר‪" :‬אני‬‫מגדל בצל וירקות נוספים שם למטה‪ .‬אם תדרכו עליהם‪ ,‬לא יהיה אפשר לאכול אותם‪ .‬בשום‬‫פנים ואופן על תדרכו עליהם‪ .‬תפסיקי לבכות‪ ".‬באותו ערב‪ ,‬האיש הזקן הביא לנו תבשיל‬‫בטטות מאודות ועוד מאכלים‪ .‬חשבתי לעצמי שלמרות שהוא הפחיד בהתחלה‪ ,‬בעצם הוא‬‫היה אדם טוב לב‪ .‬כנראה שנראינו לו מסכנים‪ ,‬כי נאלצנו לגנוב דובדבנים מרוב רעב‪.‬‬‫ילדי בית הספר המפונים קיבלו מדי פעם ממתקים שהוריהם שלחו להם‪ ,‬אך מעולם‬‫לא זכינו לטעום מהם‪ .‬אמי שלחה לי ממתק נוקשה עשוי מפולי סויה‪ ,‬אבל המורים החרימו‬‫את הכול‪ .‬לדברי הילדים הבוגרים יותר‪ ,‬כנראה שכל המשלוחים הגיעו בסופו של דבר לבטן‬‫של המורים‪.‬‬‫הייתה שם מכת כינים נוראה‪ .‬נהגנו לפרוש עיתונים ולהסתרק מעליהם כדי לפלות את‬‫הכינים‪ .‬הכינים היו משחירות מהדם שמצצו‪ ,‬ואנחנו היינו מועכים אותן‪ .‬נהגנו לפרוש את‬‫החולצות שלבשנו ולייבש אותן בשמש במרפסת המקדש‪.‬‬‫• ה‪ 6-‬באוגוסט‬‫בדיוק שבוע לפני הטלת פצצת האטום‪ ,‬אבי חזר הביתה מחוץ לארץ‪ ,‬וגם אני מיהרתי‬‫לבוא הביתה כדי לפגוש אותו‪ .‬הייתי אמורה לחזור למקום הפינוי שלנו ב‪ 5-‬באוגוסט‪ ,‬אבל לא‬‫השגתי כרטיס לרכבת באותו יום‪ ,‬קיבלתי כרטיס ל‪ 6-‬באוגוסט‪.‬‬‫בבוקר ה‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬אמי נסעה אתי לתחנת הרכבת של הירושימה כדי להיפרד ממני‪,‬‬‫כשהיא נושאת על גבה את אחותי הקטנה‪ .‬הייתה שם אישה זקנה מהשכונה שלנו שנסעה‬‫לבקר אצל הנכד שלה שהיה בין המפונים למיֹושי‪ ,‬אז עליתי לרכבת יחד ִּאתה‪ .‬נסענו בקו‬‫יבי וישבנו כשהגב לכיוון נסיעת הרכבת‪ ,‬לכיוון מיֹושי‪ .‬כשהרכבת עמדה להיכנס למנהרה‬‫ג ִֶּא ִּ‬‫הראשונה‪ ,‬ראיתי שלושה מצנחים‪ .‬ואז‪ ,‬בדיוק כשנכנסנו למנהרה‪ ,‬לפתע התפוצצה הפצצה‪.‬‬‫‪57‬‬

‫היה הדף עצום וקול רועם ואדיר הדהד באוזניי‪ .‬מאחר שישבתי‪ ,‬לא נפגעתי‪ ,‬אבל כל‬‫האנשים שעמדו‪ ,‬אפילו המבוגרים‪ ,‬התהפכו ונפלו לאחור‪ .‬השמיעה שלי נחלשה‪ ,‬כאילו‬‫האוזניים נסתמו באבן‪.‬‬‫כשהרכבת יצאה מהמנהרה‪ ,‬העשן שהתפזר מפצצת האטום היה יפה להפליא‪.‬‬‫האישה הזקנה ואני פשוט הבטנו בו‪ ,‬ואמרנו‪" ,‬ממש מדהים!" מאחר שהייתי רק ילדה‪ ,‬לא‬‫יכולתי אפילו להתחיל להעלות על הדעת מה נהיה מהירושימה‪.‬‬‫כשהגענו למיושי‪ ,‬האישה הזקנה אמרה לי‪" :‬אמרו ברדיו שהירושימה כולה נהרסה‪".‬‬‫אבל אני עדיין לא יכולתי להבין באמת מה קורה‪ ,‬אז בצהריים הלכתי לבית הספר‪ ,‬לקצוץ את‬‫העשב‪ .‬שם‪ ,‬לראשונה‪ ,‬הגיעה לבית הספר משאית עמוסה בנפגעי פצצת האטום‬‫מהירושימה‪ .‬כשהפצועים שספגו כוויות חמורות ירדו בזה אחר זה מהמשאית‪ ,‬הייתי המומה‪.‬‬‫השד‬‫אדם אחד ניסה לאחוז את עור פניו בכף ידו כי העור השתלשל לו מהלחי; לאישה אחת ָׁ‬‫נכרת לגמרי; ואיש אחד‪ ,‬צולע‪ ,‬שאחז במטאטא במבוק מהופך‪ ,‬השתמש בו כמקל הליכה;‬‫התמונה הזאת עדיין חקוקה בזיכרוני באופן ברור‪ .‬יותר משפחדתי‪ ,‬הייתי ממש המומה‪.‬‬‫• כיצד חוותה המשפחה שלי את ההפצצה הגרעינית‬‫כשלושה ימים אחרי הטלת פצצת האטום‪ ,‬הגיעה למקדש הודעה עבורי‪ ,‬ממשפחתי‬‫בהירושימה‪ .‬ואז‪ ,‬ב‪ 12-‬או ב‪ 13-‬באוגוסט‪ ,‬חזרתי להירושימה ברכבת יחד עם ילד מהשכונה‬‫בשם נֹובּוּ‪-‬צ'אן‪ ,‬תלמיד כיתה ו'‪ .‬בתחנת הרכבת בהירושימה חיכה לי אבי‪ ,‬וצעדנו הביתה‬‫ברחוב‪ ,‬לרגלי הר היג'יאמָׁ ה‪ .‬זכור לי שבזמן ההליכה‪ ,‬אבי סיפר לי מה שלום בני המשפחה‬‫שלנו ואמר‪" ,‬שום דבר לא יצמח פה עוד ‪ 70‬שנה‪".‬‬‫כשהגענו הביתה‪ ,‬אמי הייתה עטופה בסדינים מכף רגל ועד ראש‪ .‬היא נעטפה‬‫בסדינים כדי למנוע השרצה של רימות‪ ,‬כי כל גופה היה מכוסה בכוויות‪ .‬אחותי הקטנה סבלה‬‫מכוויות ופניה היו חרוכים ושחורים‪ .‬גם הידיים וכפות הרגליים שלה נכוו קשות‪ ,‬אז עטפו גם‬‫אותה בסדינים‪ .‬מאחר שהייתה תינוקת‪ ,‬היא פחדה מהמראה של אמי‪ ,‬ובכתה ללא הרף‪.‬‬‫‪58‬‬

‫כשפצצת האטום הוטלה‪ ,‬אמי ואחותי חיכו לחשמלית בגשר אֶ נְ קֹו‪ .‬כשעה לפני כן‪,‬‬‫כשנשמעה האזעקה שהתריעה מפני הפצצות מהאוויר‪ ,‬אמי השאילה את כובע המגן שלה‬‫מהפצצות אוויר לאישה זקנה מהשכונה שאמרה שהיא שכחה את שלה‪ .‬כתוצאה מכך‪ ,‬אמי‬‫נחשפה לחלוטין לקרינת האור של הּפצצה‪ .‬אחותי נישאה על הגב של אמי‪ ,‬וכתוצאה מכך‬‫היא נכוותה בכף רגלה ובידה השמאליות‪ ,‬ובּפָׁ נים‪ .‬במהלך הבריחה למקום מחסה במגרש‬‫המסדרים המזרחי שנמצא מאחורי תחנת הרכבת של הירושימה‪ ,‬אמי הורידה את אחותי‬‫מהגב כמה פעמים וטבלה את פניה במים שנועדו לכיבוי שריפות‪.‬‬‫סבתי הייתה בבית כשפצצת האטום התפוצצה‪ .‬למרות שהבית לא נשרף‪ ,‬הוא ספג‬‫נזק כבד‪.‬‬‫אבי ובן דודי התהלכו ברחבי העיר יומיים שלמים כדי לחפש את אמי ואחותי‪ .‬כשהם‬‫מצאו אותן‪ ,‬גופה של אמי כבר היה כל כך נפוח מהכוויות שספגה‪ ,‬שהם לא זיהו האם היא‬‫אישה או גבר‪ .‬ב‪ 6-‬באוגוסט‪ ,‬אמי לבשה במקרה בגד שתפרה מבד שאבי שלח לה מחוץ‪-‬‬‫לארץ‪ .‬באותו בוקר אמי תלשה מהבגד פיסת בד זעירה שבמזל לא נשרפה‪ ,‬וקשרה אותה‬‫על היד של אחותי כסימן זיהוי‪ .‬כשאבי ובן דודי באו לחפש אחריהן‪ ,‬אחותי בת השנה‬‫הבחינה בבן דודי וקראה לו‪" :‬א‪-‬צ'אן!" ואז‪ ,‬כשהם הבחינו בפיסת הבד הקשורה על ידה הם‬‫ידעו שהם מצאו את שתיהן‪ .‬אמי אמרה‪" ,‬אני גמורה אז רק קחו את הילדה ולכו הביתה‪",‬‬‫אבל אבי העלה את שתיהן על עגלה דו‪-‬גלגלית גדולה והביא אותן הביתה‪.‬‬‫• מותה של אמי‬‫אמי נפטרה ב‪ 15-‬באוגוסט‪ .‬אבי השתמש בעץ ישן כדי לבנות ארון קבורה פשוט ללא‬‫מכסה בשביל גופתה‪ ,‬ושרפנו אותה במגרש ריק מאחורי הבית שלנו‪ .‬כולם השתמשו בשדה‬‫הזה לשריפת גופות‪ ,‬והריח שעלה משם חדר לבית והיה ממש בלתי נסבל‪.‬‬‫מילותיה האחרונות של אמי היו אל סבתי‪" :‬חמותי‪ ,‬אני רוצה לאכול תפוח אדמה ענקי‪".‬‬‫בגלל המחסור במזון בזמן המלחמה‪ ,‬אמי נהגה לקחת בגדים ופריטים שונים לכפרים ולסחור‬‫‪59‬‬

‫בהם כדי לקבל בתמורה תפוחי אדמה ושאר דברי מאכל‪ .‬אני חושבת שאמי הייתה אוכלת‬‫את תפוחי האדמה הקטנים יותר מבין אלה שהצליחה לקבל בסחר חליפין‪ .‬תפוחי אדמה‬‫קטנים הם מרירים מאוד‪ ,‬וכיום כמעט שאין אוכלים אותם‪.‬‬‫כדי להתפלל שנשמתה של אמי תנוח בשלום‪ ,‬אני תמיד משתתפת בטקס הטֹורֹו‬‫כמנְחָׁ ה כמות גדולה של‬‫נאגאשי (שבו משיטים במורד נהר פנסי נייר צפים)‪ .‬אני מעניקה ִּ‬‫תפוחי אדמה מבושלים‪ .‬עד היום‪ ,‬כשאני רואה תפוח אדמה גדול‪ ,‬אני חושבת עד כמה הייתי‬‫רוצה לתת אותו לאמי‪ ,‬שתאכל‪.‬‬‫• העיר שלי אחרי המלחמה‬‫אזור נרחב משפת הנהר מעל בית הספר היסודי באוג'ינה שימש כמשרפה‪ .‬הגופות‬‫גלי בלבד‪ ,‬ובתוכם שרפו אותן‪ .‬את הראשים של הגופות השחילו‬‫הונחו בין לוחות של פח ִּ‬‫מבעד לחור שיצרו לשם כך בלוח הפח‪ .‬אנחנו‪ ,‬הילדים‪ ,‬היינו עוברים ליד המתחם שבו שרפו‬‫את הגופות בדרכנו לשחות בים‪ .‬לעתים חשבתי בלבי‪" :‬אוי‪ ,‬עכשיו שורפים את הראש‪ ".‬גם‬‫דרכתי על עצמות רבות כשעברתי שם‪ .‬אני חושבת שהאזור הזה שימש כמשרפה עד‬‫שהייתי בכיתה ו' בבית הספר היסודי‪.‬‬‫החיים היו ממש קשים ומלאי סבל אחרי המלחמה‪ ,‬אבל לא רק עבורנו; כולם סבלו‬‫והתמודדו בחייהם עם אותם קשיים‪.‬‬‫• אחותי אחרי המלחמה‬‫אחותי‪ ,‬שהייתה עם אמי כאשר פצצת האטום התפוצצה‪ ,‬ניצלה‪ .‬באותם ימים‪ ,‬אנשים‬‫אמרו שזה נס שילדה קטנה בגילה של אחותי הצליחה לשרוד‪ .‬במשך השנים‪ ,‬אמרו לה שוב‬‫ושוב‪" :‬מזל שניצלת‪ .‬כמה נפלא שאת בחיים‪".‬‬‫אבל אחותי נותרה עם קלואידים נוראים בכף הרגל‪ ,‬ובמשך הזמן כף רגלה התעוותה‪.‬‬‫היא לא יכלה לנעול נעליים‪ ,‬ולכן תמיד נעלה קבקבי עץ‪ ,‬שנקראים ביפנית "גֶטָׁ ה‪ ".‬באותם‬‫‪60‬‬

‫ימים‪ ,‬רבים נעלו קבקבי גטה‪ ,‬כך שזה לא הפריע לה מאוד בחיי היום‪-‬יום‪ ,‬אבל היה לה קושי‬‫בטיולי בית ספר ובימי ספורט‪ ,‬כי בהזדמנויות כאלה היא לא יכלה לנעול את הקבקבים‪.‬‬‫למרות זאת‪ ,‬מאחר שלא הייתה לה ברירה‪ ,‬היא נעלה אותן עם שתי שכבות של גרביים‬‫צבאיות‪.‬‬‫בגלל הרגל שלה‪ ,‬אחותי ספגה התנכלויות איומות‪ .‬בזמנו‪ ,‬היו שמועות שהרעלת‬‫הקרינה מדבקת‪ ,‬אז היו אנשים שהצביעו על אחותי ואמרו דברים כגון‪" :‬האצבעות שלי‬‫נרקבות‪ ",‬או‪" :‬מי שיתקרב יותר מדי כדי לראות‪ ,‬עלול להידבק במחלה‪ ".‬אפילו כמה שנים‬‫אחרי ההפצצה הגרעינית‪ ,‬כשהיא למדה בבית ספר יסודי‪ ,‬התייחסו אליה כמעין חיזיון‪,‬‬‫ואנשים באו מרחוק להביט בה‪.‬‬‫למרות זאת‪ ,‬אחותי מעולם לא סיפרה לי או לסבתא שלנו שהתייחסו אליה כך‪ .‬היא לא‬‫התלוננה על הכאבים שלה‪ ,‬ורק אמרה‪" :‬סבתא‪ ,‬זה באמת היה כל כך נפלא שהצלחתי‬‫לשרוד?" כיוון שזה מה שאמרו לה פעם אחר פעם‪ ,‬מאז שהייתה תינוקת‪ ,‬היא ניסתה‬‫כנראה לחשוב על זה כך‪" :‬זה באמת נפלא שניצלתי‪ .‬אז למרות שספגתי כוויות קשות‪ ,‬נפלא‬‫להיות בחיים‪ ".‬לאחרונה הצצתי בדברים שאחותי כתבה בניירות שלה‪ .‬ביניהם ראיתי שהיא‬‫כתבה‪" :‬באותו זמן‪ ,‬חשבתי שמוטב היה לי למות‪ ",‬ובעקבות זאת חשבתי לעצמי שוב עד‬‫כמה קשה היה לה בוודאי‪.‬‬‫אמרו לה שאם תרצה לעבור ניתוח בכף הרגל‪ ,‬עליה לחכות שימלאו לה ‪ 15‬שנים‪.‬‬‫בחופשת הקיץ בשנה האחרונה של בית הספר התיכון‪ ,‬סוף‪-‬סוף התאפשר לה לעבור את‬‫הניתוח‪ ,‬דבר שהשתוקקה אליו זמן רב‪ .‬אחותי ממש ייחלה לניתוח כי תמיד אמרה שהיא‬‫רוצה לנעול נעליים כשתגיע לבית הספר התיכון‪ .‬אבל בסופו של דבר‪ ,‬היא לא יכלה לנעול‬‫נעליים‪ .‬אמנם השתילו לה עור מהבטן ומהישבן כדי לנסות לתקן את העיוות בכף רגלה‪ ,‬אבל‬‫העור המושתל השחיר והזרת נותרה מעוקמת בכ‪ 3-‬ס"מ‪ .‬לפני הניתוח‪ ,‬אחותי אמרה‪" :‬אני‬‫אוכל לנעול נעלי ספורט כמו כולם‪ ",‬אבל אפילו כיום‪ 65 ,‬שנים אחרי ההפצצה הגרעינית‪ ,‬היא‬‫עדיין לא יכולה לנעול נעליים רגילות‪.‬‬‫‪61‬‬

‫מאחר שהזרת שלה השתפשפה והתחילה לכאוב‪ ,‬היא ניסתה לנעול נעלי ספורט עם‬‫פתח שנחתך בשביל האצבע‪ ,‬אבל אז האצבע השתפשפה בפתח‪ ,‬ונוצרו פצעים‪ .‬לא עבר‬‫כמעט יום שבו הרגל שלה לא דיממה‪ .‬היא לא רצתה שאנשים יירתעו אם יראו את הנעליים‬‫שלה מוכתמות בדם‪ ,‬אז היא נהגה לצבוע את הדם שהתייבש במשחת שיניים‪.‬‬‫כשאחותי הגיעה לבית החולים לניצולי פצצת האטום‪ ,‬היא פגשה את ד"ר טֹומין‬‫האראדה‪ ,‬והוא אמר לה‪" :‬אל תחששי לומר לי כל דבר שאת רוצה לדבר עליו‪ ".‬כשהיא‬‫סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון‪ ,‬היא שוחחה עם ד"ר האראדה‪ ,‬והוא הציג אותה‬‫בפני כומר [נוצרי] יפני שחי בלוס אנג'לס‪ .‬אבא שלנו נפטר עוד לפני שאחותי הגיעה לבית‬‫הספר התיכון‪ ,‬ומצבה הכלכלי של משפחתנו באותה עת היה דחוק‪ .‬בעזרת מורה בבית‬‫הספר התיכון אחותי השיגה עבודה במשרה חלקית‪ ,‬ועבדה קשה במקום עבודה זה עד‬‫שמלאו לה ‪ .20‬עד אז היא הצליחה לחסוך די כסף כדי לקנות כרטיס טיסה בכיוון אחד‬‫לאמריקה‪ ,‬ולשם היא נסעה‪.‬‬‫הכומר דאג לה שם‪ ,‬והיא הצליחה להשיג עבודה במכבסה‪ ,‬וכך כלכלה את עצמה‪.‬‬‫לדעתי היא עברה כמה תקופות קשות‪ ,‬אבל היא באמת השקיעה מאמצי‪-‬על‪ ,‬וגרה בלוס‪-‬‬‫אנג'לס עד היום‪ .‬למרות שהיא חשבה שלעולם לא תצליח להתחתן כמו כולם‪ ,‬היא נישאה‬‫באמריקה לגבר יפני והם בורכו בשלושה ילדים‪.‬‬‫• מקרה שקרה באוסקה‬‫כשבוע אחרי שאחותי עברה את הניתוח‪ ,‬נסעתי לבקר חברה שגרה באוסקה‪ .‬אחותי‬‫אמרה‪ ,‬לי‪" ,‬מצבי כבר יציב‪ ,‬אז סעי לביקור באוסקה‪".‬‬‫נסעתי ברכבת אקספרס מקומית והגעתי לשם בערב‪ ,‬אך מאחר שלא ידעתי איך‬‫להגיע לכתובתה של חברתי‪ ,‬עצרתי בתחנת משטרה קטנה כדי לשאול‪ .‬השוטר היה אמנם‬‫צעיר‪ ,‬אבל מאוד אדיב והוא ליווה אותי כמעט שעה בחיפושיי אחר מיקום הכתובת‪ .‬כשמצאנו‬‫את ביתה של חברתי‪ ,‬אמרתי לשוטר‪" :‬תודה רבה‪ .‬עזרת לי מאוד‪ ".‬אז הוא שאל אותי מאין‬‫‪62‬‬

‫אני‪ ,‬ואמרתי שאני מהירושימה‪ .‬הוא נסוג לפתע לאחור והשיב‪ " :‬מהירושימה שהופצצה‬‫בפצצת האטום?" השבתי‪" :‬כן‪ ",‬ולזה הוא השיב‪" :‬אישה מהירושימה – אלוהים ישמור‪.‬‬‫אישה מהירושימה שנחשפה לפצצת האטום‪ ".‬הוא אמר את זה ופניו הביעו חשש שמא‬‫אדביק אותו בנגיף כלשהו‪ .‬עד אז לא נתתי את דעתי במידה רבה לעובדה שנחשפתי לפצצת‬‫האטום‪ ,‬כך שהמקרה הזה ממש היכה אותי בהלם‪.‬‬‫לא יכולתי לדבר עם אחותי על המקרה הזה‪ .‬דיברתי על כך עם חברתי באוסקה‪ ,‬אבל‬‫היא אמרה לי‪" :‬אל תספרי לאחותך בכלל על המקרה הזה‪ ,‬כי זה יגרום לה להרגיש נורא‪".‬‬‫מאז‪ ,‬לא סיפרתי לאף אחד שאני מהירושימה‪.‬‬‫• המקרה בחנות הבגדים‬‫זהו מקרה שקרה לפני כ‪ 11-‬או ‪ 15‬שנים‪ ,‬עם לקוחה בחנות בגדים שבה עבדתי‪.‬‬‫הלקוחה‪ ,‬שלא הכרתי כלל‪ ,‬אמרה לי לפתע את שמה של אחותי ושאלה אם אני אחותה‬‫הבכורה‪" .‬כן‪ ,‬זה נכון‪ .‬למה? מאין את מכירה אותה?" שאלתי‪ .‬אותה אישה גרה בפּורּואֶ ה‪,‬‬‫ובאותם ימים‪ ,‬הרכילות בקשר לאחותי עדיין הגיעה עד לשם‪.‬‬‫בגלל המקרה הזה‪ ,‬ומה שקרה באוסקה‪ ,‬וכמה מקרים נוספים‪ ,‬תמכתי בהגירה של‬‫אחותי לאמריקה‪ .‬חשבתי שאם היא רוצה להתרחק מההתנכלויות ומהאפליה ביפן‪ ,‬ולעבור‬‫לארץ שבה איש לא יידע עליה דבר‪ ,‬היא בוודאי תמצא שם את אושרה‪.‬‬‫• כמיהה לשלום‬‫לדעתי‪ ,‬מי שלא חווה על בשרו את ההפצצה הגרעינית לא יכול באמת להבין את כאבם‬‫של הניצולים‪ .‬חתך באצבע הוא ככל הנראה הפעם הראשונה שאדם חווה כאב‪ ,‬אבל מישהו‬‫אחר לא יכול להבין מה מרגיש זה שאצבעו נחתכה‪ .‬לכן‪ ,‬לדעתי‪ ,‬באמת קשה להעביר‬‫לאחרים את מה שחוו ניצולי פצצת האטום‪.‬‬‫‪63‬‬

‫המלחמה פגעה בנו עד עמקי נשמותינו‪ ,‬והותירה בנו לא רק פצעים חיצוניים אלא גם‬‫כמה וכמה פגיעות שלא נרפאות‪ ,‬ואפילו אחרי כמה עשרות שנים‪ ,‬הפצעים האלה עדיין‬‫כואבים‪ .‬אחותי עד כדי כך שונאת לדבר על המלחמה או על פצצת האטום‪ ,‬שמאז שהייתה‬‫קטנה‪ ,‬הייתה מסתלקת ברגע שדיברנו על הנושאים האלה‪ .‬אחרי שהיא עברה לאמריקה‪,‬‬‫היא תמיד לבשה גרביונים כהים כדי להסתיר את הפצעים‪ ,‬ומעולם שוב לא הזכירה את‬‫פצצת האטום‪.‬‬‫את דרך המלחמה יש לזנוח באופן מוחלט‪.‬‬‫‪64‬‬

‫ראיתי את הגיהינום‬‫ארה‬‫קימיקֹו קּווָׁאבָׁ ָׁ‬‫‪65‬‬‫• החיים לפני פצצת האטום‬‫באותם ימים הייתי בת ‪ 17‬וגרתי עם אמי ועם אחותי הגדולה במיסאסָׁ ה‪-‬הֹונְמאצ'י‬‫צ'ומה [רובע]‪ 3-‬בהירושימה (כיום רובע נישי‪-‬קּו)‪ .‬אבי נפטר‪ ,‬ולמרות שהיו לי שלושה אחים‬‫ֶ‬‫בוגרים‪ ,‬הבכור היה נשוי וגר במקום אחר‪ ,‬ושני אחיי האחרים גויסו לצבא והיו בפרפקטורה‬‫[מחוז] יאמאגּוצ'י‪.‬‬‫אני עבדתי בתחנת השידור הראשית של הירושימה‪ ,‬במדור הכללי‪ .‬התחנה שכנה‬‫נאגאר ָׁקאוָׁוה‪-‬צ'ֹו (כיום רובע נֹובֹורי‪-‬צ'ֹו‪ ,‬נאקה‪-‬קּו)‪ ,‬והאזור שמסביבה נהפך לרחבה‬‫ֶ‬‫בקאמי‪-‬‬‫ריקה כי המבנים פונו ונהרסו‪ .‬זכור לי ששידורי התחנה כללו תכנים צבאיים רבים‪ ,‬ולכן‬‫החלונות שוריינו כדי להגן מפני הפצצות מהאוויר‪.‬‬‫• ה‪ 6-‬באוגוסט‬‫בבוקרו של אותו יום‪ ,‬הייתה כוננות בגלל חשש מפני הפצצות מהאוויר‪ ,‬אז אי אפשר‬‫היה לצאת מהבית במשך זמן מה‪ ,‬ואיחרתי לעבודה‪ .‬כשהכוננות בוטלה יצאתי לעבודה‪,‬‬‫והגעתי בסביבות השעה ‪ 8:00‬בבוקר‪ .‬כמדי יום‪ ,‬חבריי לעבודה ואני התחלנו לנקות את‬‫המשרדים לפי התפקידים שהוטלו עלינו‪ .‬כשנכנסתי לחדר שאותו הוטל עליי לנקות‪ ,‬חדרו‬‫של מנהל התחנה‪ ,‬שמעתי אישה שאמרה בחצר הבניין‪" :‬יש מטוס ‪ B-29‬בשמים!"‬‫הסתקרנתי‪ ,‬ובעודי ניגשת לחלון‪ ,‬ראיתי הבזק בוהק מחוץ לחלון‪ .‬ההבזק היה אדום בדיוק‬‫כמו האור שנדלק ברגע שמציתים גפרור‪ ,‬אבל הרבה יותר עז‪ .‬מיד כיסיתי את העיניים‬‫והאוזניים בכפות הידיים והתכופפתי על הרצפה במקום‪ .‬זה מה שלימדו אותנו בזמנו שעלינו‬‫לעשות בזמן הַ ְפצָׁצָׁה‪ .‬בחשיכה‪ ,‬הרגשתי קלה כנוצה ותחושה של פצפוץ התפשטה בכל גופי‪.‬‬‫לא הרגשתי כאב‪ ,‬אבל התחושה הייתה כל כך מוזרה שחשבתי שאני כנראה עומדת למות‪.‬‬‫באותה עת לא הבחנתי בכך‪ ,‬אך הפיצוץ ניפץ את הזכוכיות לחתיכות קטנטנות ושברי‬‫שברים נתקעו לי בפנים ובזרוע השמאלית‪ ,‬וכל גופי כוסה בדם‪ .‬עד היום יש לי רסיסי זכוכית‬‫תקועים בלחי השמאלית‪.‬‬‫‪66‬‬

‫כעבור רגע‪ ,‬קפאתי במקום ואז שמעתי קולות עמומים של אנשים שבקעו מהמסדרון‪.‬‬‫החדר היה שרוי באפלה מוחלטת ולא ראיתי דבר‪ .‬למרות זאת‪ ,‬חשבתי לעצמי שעלי‬‫להסתלק משם‪ ,‬אז ניסיתי להתקדם לעבר הקולות במסדרון‪ ,‬ואז נתקלתי בגבו של אדם‬‫אחד‪ .‬חשבתי בלבי‪" :‬אני צריכה לברוח יחד ִּאתו ‪ ...‬אני עדיין בחיים‪ ".‬אחזתי בחוזקה בחגורה‬‫שלו והלכתי בעקבותיו עד שהתקרבנו לבסוף ליציאה‪ .‬אנשים התגודדו סביב היציאה‪ ,‬ושם‬‫פתחנו את הדלת הכבדה כדי לצאת החוצה‪ .‬היה חושך כמו בשחר‪ ,‬וכל מיני דברים‬‫מתפוצצים נפלו מהשמיים‪ .‬הפרצופים של האנשים שיצאו מהתחנה היו שחורים כמו זפת‪,‬‬‫השיער שלהם היה זקור‪ ,‬הם היו מוכתמים בדם‪ ,‬והבגדים שלהם היו קרועים לגזרים‪ .‬זיהינו‬‫זה את זה רק לפי הקול‪.‬‬‫חשבנו שהתחנה ספגה הפצצה ישירה וניזוקה קשות‪ .‬בקרבת מקום נמצא בניין צ'ּוגֹוקּו‬‫שימבּון שבו פעלה שלוחה של התחנה‪ ,‬המשרד של מדור המינויים‪ ,‬אז יצאתי מהמתחם יחד‬‫עם כמה נשים שעבדו אתי במדור הכללי‪ .‬רק אז קלטתי לראשונה שלא רק התחנה נפגעה‪.‬‬‫כל הבניינים בסביבה שוטחו עד עפר‪ ,‬ופה ושם היו שריפות‪ .‬אש עזה התפשטה מהחלונות‬‫של משרדי שלוחת התחנה בקומה החמישית והשישית של בניין צ'ּוגֹוקּו שימבּון‪ .‬לכן נמלטנו‬‫שּוקייאֶ ן שנמצא בקרבת התחנה‪ .‬בעוד הלהבות קרבות‪ ,‬שמעתי זעקות של אנשים‬‫לפארק ְ‬‫שהיו לכודים תחת הבתים שקרסו ואנשים שחיפשו בני משפחה‪ ,‬אבל אני הייתי כל כך‬‫נואשת להימלט‪ ,‬שלא יכולתי לעשות דבר למענם‪.‬‬‫שּוקייאֶ ן‪ .‬חצינו את הגשר שנמתח מעל האגמון‬‫המון אנשים מצאו מחסה בפארק ְ‬‫בפארק והגענו לגדה של נהר קיֹובאשי‪ .‬העצים בפארק החלו לבעור והלהבות הלכו והתקרבו‬‫אלינו בשפת הנהר‪ ,‬עד שלבסוף עץ אורן גבוה ליד הנהר התלקח ועלה באש בקול רעם‬‫אדיר‪ .‬קפצנו לנהר‪ ,‬ובעודנו צופים במתרחש כשהמים מגיעים לנו עד החזה‪ ,‬שכונת אֹוסּוגָׁה‪-‬‬‫צ'ֹו ממולנו עלתה באש‪ ,‬בעוד שגִּ צי הלהבות החלו נוחתים עלינו‪ .‬החום שהפיצה האש‬‫שהתפשטה בגדה הנגדית ומאחורינו נהיה עז‪ ,‬אז העברנו את הזמן עד הערב כשאנחנו‬‫יוצאים ונכנסים למים שוב ושוב‪.‬‬‫‪67‬‬

‫הנמלטים אל הנהר היו כה רבים עד שלא נשאר לידנו מקום לשבת‪ .‬הצבא היה מוצב‬‫בסביבה‪ ,‬כך שהיו שם חיילים רבים‪ .‬מאחר שהם חבשו כובעי מצחייה‪ ,‬נותר שיער על‬‫ראשיהם בצורת צלחת‪ ,‬בעוד שיתר חלקי גופם נשרפו לגמרי והם התפתלו בכאב‪ .‬הייתה‬‫שם אֵ ם שפשוט עמדה שם בדממה ואחזה בתינוק שלה‪ ,‬פלג גופה העליון היה מרוטש ‪ ,‬ואני‬‫שיערתי שהתינוק שלה ודאי כבר מת‪.‬‬‫אפשר היה לשמוע אנשים שנכוו ונפצעו שביקשו ללא הרף‪" :‬מים‪ ,‬תנו לי מים!" והיו‬‫שאמרו‪" :‬אל תשתו מים‪ ".‬היו רבים שסבלו מכוויות קשות ולא יכלו לשאת את הכאב‪ ,‬אשר‬‫קפצו לנהר‪ .‬רוב האנשים שקפצו לנהר לא צפו על פני המים בחיים אלא נסחפו עם הזרם‪.‬‬‫זרם של גופות צפות הגיע מהכיוון הנוגד את הזרם‪ ,‬והן גדשו את כל רוחב הנהר‪ .‬אפילו‬‫בעודנו נמצאים בתוך המים‪ ,‬הגופות צפו לעברנו‪ ,‬ואני דחפתי אותן בידי כדי שימשיכו לצוף‬‫במורד הנהר‪ .‬באותה עת לא חשתי כל פחד כי הייתי עדיין אחוזת ייאוש‪ .‬לנגד עיניי‬‫התרחשה תמונה שהייתה מדכאת אף יותר מכל ציור של הגיהינום‪.‬‬‫האש הייתה כה עזה שלא יכולנו לנוע לשום מקום‪ ,‬אז נשארנו כל היום על שפת הנהר‬‫שּוקייאֶ ן‪ .‬לקראת השקיעה‪ ,‬הגיעה סירת חילוץ קטנה לחפש עובדים של התחנה‪.‬‬‫בפארק ְ‬‫צוות התחנה החליט לפנות לתחנת ההצלה שהייתה במגרש המסדרים המזרחי [של‬‫הצבא]‪ ,‬והסירה הקטנה הביאה אותנו לחוף החולי בגדה הנגדית של הנהר‪ .‬אני דאגתי לאמי‬‫שהייתה לבדה בבית‪ ,‬אז אמרתי להם שאני רוצה ללכת הביתה ולא לתחנת החילוץ‪ .‬אחת‬‫מחברותיי לעבודה אמרה לי‪" :‬אל תעשי שטויות‪ ,‬זה מאוד מסוכן לחזור לעיר‪ ",‬ובכוח מנעה‬‫ממני ללכת‪ .‬מאחר שגרתי במיסאסה‪-‬הונמאצ'י‪ ,‬במערבה של הירושימה‪ ,‬הדרך הביתה‬‫עברה הישר דרך מרכז העיר‪ ,‬שעלה בלהבות‪ .‬כולם התנגדו לכך שאלך הביתה‪ ,‬אז בלית‬‫ברירה העמדתי פנים כאילו נכנעתי‪ ,‬אבל ברגע שהייתה לי הזדמנות‪ ,‬ברחתי מהם‪ .‬שמעתי‬‫את קולותיהם של אלה שהבחינו בכך‪ ,‬אבל רק השבתי‪" :‬מצטערת‪ ",‬והלכתי הביתה לבדי‪.‬‬‫‪68‬‬‫• הדרך הביתה‬‫לאחר שעזבתי מאחור את חבריי לעבודה‪ ,‬הגעתי לנקודה שבה גשר טֹוקיווָׁה חוצה את‬‫נהר קיֹובאשי‪ .‬זרם תמידי של פצועים הגיע מהאקּושימה בצדו המערבי של הגשר‪ ,‬אבל איש‬‫לא הלך לכיוון ההפוך‪ .‬ואז פגשתי שני עובדי רכבת שרצו לחצות את הגשר‪ .‬הם היו בדרכם‬‫לתחנת יֹוקֹוגאווה‪ ,‬אז ביקשתי להצטרף אליהם‪ ,‬והם סירבו‪ ,‬ואמרו‪" :‬אנחנו לא יודעים אם‬‫נצליח להגיע לשם‪ ,‬אז אנחנו לא יכולים לדעת אם נוכל לצרף גם אותך‪ .‬לכי לאחת מתחנות‬‫ההצלה‪ ".‬אבל אני לא ויתרתי‪ ,‬ופשוט הלכתי מאחוריהם בחשאי‪ ,‬במרחק של ארבעה‪-‬‬‫חמישה מטרים‪ .‬בעודנו מתקדמים מבעד ללהבות‪ ,‬הם סובבו את הראש והביטו לאחור‪ ,‬אבל‬‫אז עצרתי והפסקתי לזוז‪ ,‬ולאחר מכן שוב המשכתי ללכת בעקבותיהם‪ .‬מאחר שהמשכתי‬‫לעקוב אחריהם בלי להפסיק‪ ,‬הם נעתרו לבסוף‪ ,‬ואמרו‪" :‬טוב‪ ,‬את יכולה לבוא בעקבותינו‪.‬‬‫תלכי בדיוק מסלול שלנו‪ ".‬הם הצביעו על מקומות מסוכנים לאורך הדרך‪ .‬בעודנו חומקים‬‫מהאש‪ ,‬עברנו ליד בית החולים של משרד הדואר והגענו לגשר מיסאסה‪ .‬משני צדי הגשר‬‫ישבו שורות‪-‬שורות של חיילים פצועים ולא נשאר מקום לצעוד‪ .‬הם היו כנראה חיילי יחידת‬‫צ'ּוגֹוקּו ‪ 104‬שהיו מוצבים בקרבת מקום וכולם נאנחו מכאב‪ .‬הצלחנו איכשהו לחצות את‬‫הגשר מבלי לדרוך על החיילים הפצועים‪ ,‬והגענו למסילות הברזל; צעדנו לאורכן עד שהגענו‬‫לתחנת יוקוגאווה‪ .‬שם נפרדתי מעובדי הרכבת‪ ,‬וזכור לי שהם אמרו לי‪" :‬תיזהרי בדרך‬‫הביתה‪".‬‬‫• האיחוד עם אמי‬‫צעדתי לבדי לעבר הבית שלנו במיסאסה‪ .‬אף כי היה כבר חשוך‪ ,‬בכל הסביבה‪ ,‬משני‬‫צדי הכביש עדיין בערה האש‪ .‬במקומות שהאש הייתה עזה‪ ,‬הייתי צריכה לרוץ כדי לעבור‬‫אותה‪ .‬כדי להגיע הביתה‪ ,‬הלכתי מיוקוגאווה‪ ,‬דרך מיסאסה‪ ,‬ופניתי לרחוב הפונה צפונה‪ ,‬עד‬‫שהגעתי הביתה‪ .‬הבית אמנם כבר נשרף‪ ,‬אבל ראיתי את אמי עומדת ברחוב בקרבת מקום‪.‬‬‫הייתי כל כך מאושרת לראות אותה בחיים שחיבקתי אותה ושתינו פרצנו בבכי‪.‬‬‫‪69‬‬

‫אמי ישבה מול מראָׁ ה בקומה השנייה של ביתנו כשפצצת האטום התפוצצה‪ .‬אמנם‬‫החדרים בקומה השנייה קרסו כלפי פנים‪ ,‬אבל אמי הייתה באחת מפינות החדר‪ ,‬והפינה‬‫הזאת לא קרסה איכשהו‪ .‬מאחר שלא ניתן היה להשתמש במדרגות‪ ,‬מישהו הציב שם סולם‬‫בשבילה‪ ,‬וכך היא הצליחה לרדת‪.‬‬‫הבית נותר הרוס במשך כל הבוקר‪ ,‬ואחר הצהריים‪ ,‬כתוצאה מהלהבות שהתקרבו‬‫באטיות‪ ,‬הריסותיו עלו באש‪ .‬לפני השריפה‪ ,‬אמי הצליחה להוציא את הפוטונים על ידי כך‬‫שהשליכה אותם החוצה‪ ,‬אבל אנשים שעברו שם במנוסתם לקחו אותם ושמו אותם על‬‫ראשיהם‪ .‬מעין מקלט מפני הפצצות אוויר נחפר בחצר ביתנו‪ ,‬ובו אחסנו חפצי ערך כגון כמה‬‫סטים של קימונו‪ ,‬אבל האש הגיעה גם לשם‪ ,‬והם נשרפו‪ .‬אמי נשאה שוב ושוב דליי מים‬‫מהנהר שבחזית הבית כדי לכבות את האש‪ ,‬ולמרות שחשפה את הבור מיד‪ ,‬כמעט כל מה‬‫שהיה שם כבר נשרף‪ .‬אף כי השכנים המליצו לה לברוח למיטאקי‪ ,‬היא דאגה לאחותי ולי‪,‬‬‫ולכן כשהבית נשרף‪ ,‬היא רק ברחה לשדה שהיה בצדו השני של הרחוב‪ ,‬ופשוט חיכתה‬‫לשתינו שנחזור הביתה‪.‬‬‫באותו לילה‪ ,‬אמי ואני ישנו בטבורו של אותו שדה‪ .‬ברחוב שבחזית ביתנו אנשים נראו‬‫בורחים במשך כל הלילה‪ ,‬וגם אנשים שהגישו עזרה התהלכו שם הלוך וחזור‪ .‬לא נותר לי‬‫אלא להביט במחזה הזה‪ ,‬ולתהות מה יעלה בגורלי‪ .‬באמצע הלילה‪ ,‬מישהו מעובדי ההצלה‬‫נתן לנו כדורי אורז‪ ,‬ובדיוק כשעמדתי להירדם‪ ,‬עלה השחר‪.‬‬‫• החיפושים אחרי אחותי‬‫אף כי זרם האנשים לא פסק גם ב‪ 7-‬באוגוסט‪ ,‬אחותי אֶ מיקֹו לא שבה הביתה‪ .‬אמי‬‫דאגה לאחותי‪ ,‬ואמרה בבכי‪" :‬מה קרה לה? אולי היא נהרגה‪ "...‬לא יכולתי לראות את אמי‬‫במצב כזה‪ ,‬ולכן‪ ,‬למחרת‪ ,‬ב‪ 8-‬באוגוסט‪ ,‬יצאתי לחפש אחר אחותי יחד עם חברתה שגרה‬‫בשכונה‪ .‬שוב הייתי עדה לתמונות שהגיעו הישר מהגיהינום‪.‬‬‫‪70‬‬

‫בשימונאקן‪-‬צ'ו (כיום‪ ,‬פּוקּורֹו‪-‬‬‫ָׁ‬‫אחותי עבדה במשרד הטלפונים הראשי של הירושימה‬‫מאצ'י‪ ,‬נאקה‪-‬קּו)‪ .‬אני צעדתי מיוקוגאווה דרך טוקאיצ'י‪-‬מאצ'י (כיום‪ ,‬טֹוקאיצ'י‪-‬מאצ'י‪ ,‬צ'ומה‪,1-‬‬‫נאקה‪-‬קו)‪ ,‬לאורך המסלול של החשמלית‪ .‬החורבות שנותרו לאחר השריפה לא פונו‪ ,‬אבל‬‫התוואי של החשמלית היה רחב‪ ,‬אז הצלחתי‪ ,‬אם כי בקושי‪ ,‬לצעוד במורד הרחוב‪ .‬העיר‬‫ַמ ְלאָׁ ה גופות‪ ,‬ולכן נאלצתי להיזהר שלא לדרוך על אף אחת מהן‪ .‬ליד טֶ ָׁרה‪-‬מאצ'י (כיום‪,‬‬‫נאקה‪-‬קו) ראיתי פגר של סוס שהיה כולו נפוח‪ .‬בסביבות טוקאיצ'י‪-‬מאצ'י עמד אדם שלא זז‪,‬‬‫גופו מפויח‪ ,‬שתי ידיו פרושות‪ .‬המראה היה מוזר בעיניי‪ ,‬אבל משחידדתי את מבטי‪ ,‬קלטתי‬‫שבתנוחה הזאת הוא מת‪ .‬פה ושם ראיתי אנשים רבים שטבלו את ראשיהם בתוך ֵמכלי‬‫מים לכיבוי אש‪ ,‬גופותיהם היו שרועות זו על גבי זו בערימה‪ .‬צדי הרחובות הוצפו בגופות אך‬‫ביניהן היו אנשים שעדיין נשמו‪ ,‬אחרים שאת גניחותיהם שמעתי‪ ,‬וכאלה שביקשו‪" :‬מים‪,‬‬‫מים‪ ".‬לא היה שם אפילו אדם אחד בריא‪ .‬בגדיהם של כולם היו שרופים‪ ,‬גופיהם מלאי כוויות‬‫ונפוחים‪ ,‬הם נראו כמו בובות פחם שחורות‪ .‬חשבתי בלבי שאם אחותי התמוטטה ושכבה אי‬‫שם בתוך באנדרלמוסיה הזאת‪ ,‬לא היה שום סיכוי שאמצא אותה‪ .‬בדילוג מעל גופות‪ ,‬חציתי‬‫לקאמייָׁה‪-‬צ'ו (כיום‪ ,‬נאקה‪-‬קו)‪ ,‬אבל לא ניתן היה להמשיך‪ ,‬אז חזרנו‬‫ִּ‬‫את גשר אָׁ יאֹוי והגעתי‬‫למיסאסה‪ .‬בתנאים האלה‪ ,‬חשבתי שלא היה כל סיכוי שאחותי שרדה‪.‬‬‫למרבה המזל‪ ,‬אחותי שבה הביתה שבוע לאחר הטלת פצצת האטום‪ .‬אף שנפצעה‬‫קשה במשרד הטלפונים‪ ,‬היא ברחה להר היג'ייאמה‪ ,‬ומשם נלקחה לתחנת הצלה‬‫בקאיטָׁ איצ'י‪-‬צו'‪ ,‬אקי‪-‬גון (כיום‪ ,‬קאיטה‪-‬צ'ו)‪ ,‬לצורך טיפול‪ .‬היא שהתה שם שבוע ימים‪,‬‬‫ָׁ‬‫וכששמעה כי יש משאית שנוסעת להירושימה להביא אספקה חיונית‪ ,‬היא ביקשה להצטרף‬‫לנסיעה‪ .‬הם אמנם דחו את בקשתה‪ ,‬באומרם שאדם עם פציעה קשה לא אמור לנסוע‬‫במשאית‪ ,‬אבל היא הייתה נחושה להגיע הביתה‪ ,‬אז כשההזדמנות נקרתה לה‪ ,‬היא קפצה‬‫על המשאית מאחור‪ ,‬והם הסיעו אותה עד טוקאיצ'י‪-‬מאצ'י‪ .‬בגדיה של אחותי‪ ,‬שקרטעה כל‬‫הדרך מטוקאיצ'י‪-‬מאצ'י היו קרועים‪ ,‬היא הייתה כולה מכוסה בדם‪ ,‬ובכל רגל נעלה נעל שונה‪.‬‬‫אילו לא ידעתם מה קרה‪ ,‬הייתם חושבים שהיא אינה שפויה‪ .‬מאחר שביתנו נשרף‪ ,‬חברה‬‫‪71‬‬

‫של אמי הלינה את אחותי באחת מפינות ביתה‪ .‬מיד לאחר מכן‪ ,‬היא הייתה מרותקת למיטה‪,‬‬‫וריחפה בין חיים ומוות‪.‬‬‫• הטיפול באחותי‬‫רסיסי זכוכית נתקעו בכל שטח הגב של אחותי‪ ,‬וחתיכות בשר בזרועה נקרעו ונפתחו‬‫כמו רימון‪ .‬מדי יום הוצאתי רסיסי זכוכית מהגב שלה בעזרת מחט‪ ,‬אבל הרימות השריצו‬‫בתוך הפצעים‪ .‬בתה של האישה שהלינה את אחותי כבר נפטרה כתוצאה מפצצת האטום‪,‬‬‫ואנחנו דאגנו שמא נוכחותנו מפריעה לה‪ ,‬לכן חזרנו לחורבות של ביתנו שנשרף‪ .‬אחי הבכור‬‫הגיע ואסף עצים שרופים כדי לבנות לנו מקום מחסה קטן שיגן עלינו מפני הגשם‪ ,‬אז עברנו‬‫לשם כדי להמשיך לטפל באחותי‪ .‬היא הייתה מרותקת למיטה‪ ,‬כך שלא ניתן היה להביא‬‫אותה לתחנת הצלה; לכן‪ ,‬מישהו חלק אתנו מעט משחה שהייתה לו‪ ,‬אבל זה לא הספיק כדי‬‫לרפא אותה לגמרי‪ .‬כל שיערה נשר והיא השתעלה דם‪ ,‬מה שגרם לנו לחשוב פעמים רבות‬‫שסופה היה קרוב‪ .‬אמי יצאה להרים מדי יום כדי לקטוף עשבי דֹוקּודאמי‪ ,‬אותם היא הרתיחה‬‫כשהם טריים וירוקים‪ ,‬ונתנה לאחותי ולי לשתות‪ .‬לתה הירוק הזה היה ריח חזק‪ ,‬אבל אמי‬‫אמרה שהוא ישפיע כתרופה נוגדת‪ .‬ייתכן שזה אכן פעל‪ ,‬כי כעבור כשלושה חודשים שבהם‬‫היא לא יכלה לעמוד על הרגליים‪ ,‬אחותי התחילה להתאושש ולימים חזרה לעבודה‪ .‬היא‬‫חבשה מטפחת ראש או כובע כדי להסתיר את ראשה עד ששיערה צמח מחדש‪ .‬צלקות‬‫מהפציעה נותרו‪ ,‬לכן היא מעולם לא לבשה בגדים ללא שרוולים‪ ,‬ועד היום הזרועות שלה‬‫מלאות גומות ושקעים‪.‬‬‫• החיים אחרי המלחמה‬‫שמעתי שהמלחמה הסתיימה ממישהו שסיפר לי‪ .‬למרות זאת‪ ,‬התקשיתי להאמין‬‫בכך‪ .‬בילדותי‪ ,‬לימדו אותנו שיפן לעולם לא תפסיד‪ ,‬ואני האמנתי בזה בכל לבי‪ .‬גם כשעבדתי‬‫בתחנה‪ ,‬דיברו שם רק על ניצחון ומעולם לא הזכירו אפשרות של תבוסה ולו במילה‪ .‬אבל‬‫‪72‬‬

‫כששמעתי שפצצת אטום הוטלה גם על נגסקי‪ ,‬חשבתי בלבי שמוטב שהמלחמה תסתיים‬‫אם מה שהיה צפוי לנו זה פצצות כאלה לעתים תכופות‪.‬‬‫נאגארקאווה‪-‬צ'ו‪ ,‬התחנה הועברה‬‫ֶ‬‫מאחר שלא ניתן היה לאכלס את הבניין בקאמי‪-‬‬‫למבנה של מפעלי חברת טֹויֹו בפּוצ'ּו‪-‬צ'ו‪ ,‬אָׁ קי‪-‬גּון‪ .‬מאחר שהיה עלי לטפל באחותי‪ ,‬ומאחר‬‫שכדי לעבוד שם הייתי צריכה לנסוע ברכבת‪ ,‬כי זה היה רחוק ממפעלי חברת טויו‪ ,‬והגיעו‬‫אלי שמועות שכוחות הכיבוש שבדיוק נחתו ביפן‪ ,‬עלולים לנהוג בגסות כלפי נשים‪ ,‬התפטרתי‬‫מעבודתי בתחנה‪ .‬לאחר מכן‪ ,‬עבדתי כשנה בחברה שהייתה ממוקמת בקרבת מקום‪ ,‬ואחר‬‫כך בחברה אחרת‪ ,‬שאליה הגעתי בהמלצת מורה שלי לשעבר‪ ,‬לפני שנישאתי‪.‬‬‫למרות שהתהלכתי ברחבי הירושימה ב‪ 6-‬וב‪ 8-‬באוגוסט‪ ,‬מעולם לא סבלתי משום‬‫מחלה רצינית בעקבות פצצת האטום‪ .‬אמנם אמרו לי שמחלות כאלה עלולות להופיע בכל‬‫עת‪ ,‬מעולם לא דיברתי על חששותיי מפני מחלות‪ .‬אם אחלה‪ ,‬אטפל בזה‪ .‬יתרה מזאת‪,‬‬‫תמיד חשבתי על העתיד‪ ,‬מה אעשה בהמשך חיי‪.‬‬‫• כמיהה לשלום‬‫עד היום לא רציתי לדבר על פצצת האטום‪ .‬למרות שאני מכבדת את זכרם של קרבנות‬‫פצצת האטום ומגיעה מדי שנה לאנדרטה שהוקמה לכבודם‪ ,‬מעולם לא חזרתי לפארק‬‫שוקייאן‪ ,‬לשם ברחתי ב‪ 6-‬באוגוסט‪ .‬פארק שּוקייאֶ ן הוא פארק נפלא‪ ,‬אבל אם אראה את‬‫הגשר העגול שחוצה את האגמון‪ ,‬אזכר בזוועות של היום ההוא‪ ,‬ולכן אני פשוט לא מסוגלת‬‫להיות שם‪ .‬כשאני נזכרת בזה‪ ,‬אני פורצת בבכי והמילים נתקעות בגרוני‪.‬‬‫רבים מהאנשים שנחשפו לפצצת האטום כבר נפטרו‪ ,‬כך שישנם מעטים בלבד‬‫שיכולים לספר על זה‪ .‬למרות שגם אני מזקינה‪ ,‬רציתי לספר על חזיונות הגיהינום שאותם‬‫אני עדיין זוכרת בבירור‪ ,‬ולשתף אנשים צעירים בכל החוויות שעברתי‪ ,‬כדי שלעולם לא‬‫ישתמשו שוב בנשק גרעיני‪ .‬נכדי הלומד בבית ספר יסודי מתעניין במלחמה ושלום‪ ,‬והוא‬‫‪73‬‬

‫שאל אותי‪" :‬סבתא‪ ,‬את חווית את פצצת האטום?" אני באמת מקווה שנוכל ליצור עולם שבו‬‫איש לא יצטרך לחוות קשיים שכאלה‪.‬‬‫‪74‬‬

‫____________________________________________________________‬‫כותרת‬‫פרויקט לתמיכה בכתיבה‬‫"אסופת עדויות של נפגעי פצצת האטום"‬‫מהדורה‬‫שנייה‬‫מועד הפרסום‬‫‪ 29‬בפברואר‪2020 ,‬‬‫עריכה‬‫הקרן הציבורית מרכז תרבות השלום‪ ,‬הירושימה‬‫בהוצאת‬‫משרד הבריאות‪ ,‬העבודה והרווחה‬‫כתובת בטוקיו‪:‬‬‫‪1-2-2 Kasumigaseki, Chiyoda-ku, Tokyo‬‬‫טל' ‪+81 (0)3-5253-1111‬‬‫____________________________________________________________‬