"Eloonjääneiden atomipommin liittyviä
kokemuksia"- Kirjoituskokoelman
toteuttamiseksi

Hiroshiman kansallinen rauhanmuseo
atomipommien uhrien muistoksi

Eloonjääneiden atomipommin liittyviä kokemuksia

Otsikko

Kirjailija

Atomipommi vei kaksi tytärtäni
Onni onnettomuudessa
Kokemukseni atomipommistaÄidinkaipuu
Sen kesän tapahtumia en pysty
unohtamaan vaikka yrittäisin
Sinulla on onni

Makie Fujii
Jiro Shimasaki
Tsunematsu Tanaka
Hiroko Kawaguchi

Ikä
pommituksen
aikana22
14
31
8

Chiyoko Shimotake

24

27

Toshio Miyachi

27

35

Sivu
1
5
11
19

Atomipommi vei kaksi tytärtäni

Makie Fujii

1 Tilanne ennen atomipommia
Perheeni asui Yokogawachon alueella joentörmän vieressä, noin 100
metriä 1-chomen Yokogawa-sillasta itään. Perheeseeni kuului mieheni(Kiyoshi), sekä tyttäremme joista vanhempi oli kolme (Kazuko), ja
nuorempi joka oli puolivuotias (Kiyomi).
Muistan elävästi kuinka ilmahälytyksen aikana suojauduin lasten
kanssa kellariimme tehtyyn kuoppaan. Tilanne jatkui muuttumattomana
päiväkausia.
 Päivä jolloin atomipommi räjähti
Aamulla 6. elokuuta mieheni ei lähtenyt lainkaan töihin, sillä hän oli
saanut kutsun asepalvelukseen ja oli vielä kotona. Itse leikin lasten
kanssa hippaleikkiä sillä ilmahälytys oli vihdoin peruttu.
Yhtäkkiä ikkunastamme sinkoutui tulipallo, ja oli kuin olisin
imeytynyt lasten kanssa syvänteeseen.
Vanhempi tyttäreni oli jotenkin joutunut jalkojeni alle, ja hän huusi:"Äiti, olen tässä, äiti olen tässä! Huusin vastaukseksi: "Kazuko, kestä
vähän aikaa, äiti pelastaa!” En kuitenkaan pystynyt liikuttamaan edes
kasvojani, sillä olin täysin seinistä irronneen mullan ja kodin irtaimiston
peittämänä.
Jonkin ajan kuluttua kuulin mieheni kutsuvan: "Missä Makie on!,
Missä?!." Aivan kuin hän olisi kävellyt edestakaisin minua etsien. Hetken
kuluttua tunsin polttavaa kuumuutta. Mieheni huusi voimattomana:"Liekit tulee liian lähelle! En löydä sinua vaikka yritän... Minun on pakko
luovuttaa."
Vastasin: "olen täällä!" Hän ei kuitenkaan löytänyt minua sillä
kantaessani toista tytärtä olin uudelleen peittynyt tavaroiden alle. Olinpeitetty tavaroiden alla kantamalla tytärtäni olin uudelleen joutunut
tavaroiden alle. Mieheni pyysi minua luovuttamaan, jolloin tiukensin
otettani tyttäreni vartalosta. Suljin sormillani lapsen nenän ja suunjolloin hän itki ja huusi "ÄÄÄÄ!" pystyäkseen hengittämään. Pelästyin
hänen itkuaan, ja huusin "lapseni kuolee!". Tällöin mieheni kuuli ääneni,
tuli takaisin. Meitä etsien hän hoki jatkuvasti "Missä te olette!" Saatuaan
raivattua reitin onkaloon johon olimme suojautuneet, hän veti esiin ensin
minut sitten tyttäremme. Minua huimasi, sillä olin lyönyt pääni enkä
pystynyt seisomaan. Liekit lähestyivät meitä.
2Paetessamme paikalta kysyin missä Kazuko on. Mieheni vastasi: "Nytsinun on pakko jättää Kazuko, sillä hän ei enää liiku. Nyt sinun on vain
pakko kestää!".
Kävellessäni pyysin sydämessäni anteeksiantoa: "Kazuko, anteeksi!
Anna anteeksi, anna anteeksi!"
Mieheni piti toisella kädellä kädestä nuorempaa tytärtämme, ja toisella
kädellä auttoi minua. Samalla hän kannusti minua hokien "Nyt täytyy
jaksaa, nyt vaan on pakko jaksaa!" Olin hämärän rajamailla ja pystyinpakenemaan vain miestäni seuraamalla. Kotimme oli keskellä
liekkimerta, ja olen varma että se tuhoutui kokonaan.
Mieheni kantoi minua ja tytärtämme, meitä molempia samaan aikaan,
ja siten pystyimme etenemään vain pienen matkan kerrallaan. Tiellä
vastaan tuli nainen jonka tukka oli sotkussa. Hän aneli mieheltäni apua:"Auttakaa! Tyttäreni on jäänyt kaatuneen pilarin alle eikä pysty
liikkumaan. Auttakaa!" Mieheni kieltäytyi vastaten: "Haluaisin auttaa,
mutta oma vaimoni ja lapseni tarvitsevat nyt minua, olen pahoillani!"Nainen juoksi pois. Jatkoimme matkaa kävellen ja pidimme välillä
taukoja. Illan suussa saavuimme Shinjossa asuvan mieheni tuttavan
luokse.
 Päivät Shinjossa
Vietimme seuraavat kolme päivää Shinjossa. Olin niin järkyttynyt
kaikesta tapahtuneesta että äidinmaitoni tyrehtyi kokonaan. Jouduin
olemaan makuulla jalkoihin saamieni vammojen takia, ja mieheni lähti
etsimään muualta äidinmaitoa.
Ajattelin lakkaamatta talon alle jäänyttä tytärtäni, joka saattoi yhäolla elossa. Raivon kyyneleet valuivat lakkaamatta poskillani
kuvitellessani häntä turhaan kutsumassa minua avukseen.
Sinjossa näin ihmisten vaeltavan jonoissa. Useimmilla oli pahoja
palovammoja ja liikkuminen vaikeata. Yritin olla katsomatta heitä sillä
näky sai kyyneleeni virtaamaan.
 Vanhempieni luokse, Yamaguchiin
Kolmen päivän kuluttua juna saatiin jälleen liikkeelle. Minä, mieheni
ja nuorempi tyttäreni lähdimme Yokogawan asemalta vanhempieni
luokse Kogushiin joka sijaitsee Yamaguchin läänissä. Junan vihdoin
3

saavuttua asemalle jatkoimme matkaa vanhempieni luokse kävellen.
Kylä on pieni ja kaikki tuntevat toisensa. Nähdessään epätoivomme
kyläläiset kyselivät mitä meille on tapahtunut. Itkultamme emme
pystyneet puhumaan ja kävelimme heidän ohi saapuen viimein
vanhempieni luokse.
Siitä illasta lähtien en pystynyt nukkumaan, koska en pystynyt
pelastamaan tytärtäni. Vanhempi sisareni ja äitini nukkuivat kanssani,
jotta en olisi tappanut itseäni. Öisin hiivin ulos ja itkin suureen ääneen
"Anna anteeksi, anna äidille anteeksi!". Ollessani Yamaguchissa mieheni
palasi Hiroshimaan etsimään vanhemman tyttäremme tuhkaa.
Koska minulta ei tullut enää äidinmaitoa, äitini kysyi apua naapurilta,
jossa oli myös pieni vauva. Minulle äitini sanoi: "Sinun jalkasi on mennyt
huonoksi etkä pysty nousemaan kunnolla pystyyn. Ennen kuin voit
lähteä omaan kotiisi sinun täytyy levätä ja kerätä voimia vielä pitkään".
Lopulta olin vanhempieni luona kokonaisen vuoden. Jalkavamma ei ole
vieläkään parantunut.
 Nuorempi tyttäreni kuolema
Vietettyäni noin vuoden Yamaguchissa palasin takaisin Hiroshimaan.
Vuokrasimme talon Yokogawan alueelta aikaisemman kotimme läheltä.
Mieheni kävi usein tyttäremme kanssa yleisessä kylpylässä, ja kerran
eräs asiakas kiinnitti huomionsa siihen että tyttäremme selkä oli
turvonnut. Olemme kuvitelleet että hän oli ydinräjähdyksen aikanalyönyt itsensä ulkoisesti, mutta nyt veimme hänet sairaalaan
tutkimuksiin. Tutkimuksissa ilmeni että neljä selkäytimen nikamaa oli
vakavasti vaurioitunut. Alussa omat vanhempani pitivät tyttärestäni
huolta Yamaguchissa, mutta hänen ikävöidessä isää ja äitiä siirsimme
hänet sairaalaan Hiroshimaan. Sairaalamaksut olivat jatkuva ongelma,
joten äitini oli yhä apunamme. Lopulta emme enää kyenneet maksamaan
hoitoa, ja siirsimme tyttäremme takaisin kotiin, jossa hän lopulta kuoli
vuonna 1952.
 Toive maailmanrauhasta
Toivon että sotaa ei tule enää koskaan. Toivon että maailma joskus
vielä olisi sellainen jossa ihmiset tarttuisivat toisiaan käsistä. Jos
ottaisimme toisemme huomioon, ihmiskunta voisi vihdoin olla onnellinen.
4

Onni onnettomuudessa

Jiro Shimasaki

5 Tilanne 6. elokuuta
Siihen aikaan olin opiskelija, mutta minut oli lähetetty
työkomennukselle Mitsubishi Heavy Industry Oy:n konepajalle, joka
sijaitsi Hiroshimassa, Minami-Kannonchon alueella. Työmatkallani
jouduin vaihtamaan Saijosta junasta raitiovaunuun, ja matka kesti
yhteen suuntaan yli tunnin. Olen perheemme neljänneksi vanhin lapsi.
Minulla on yksi isoveli ja kaksi isosiskoa, sekä yksi pikkusisko. Isoveljeni
oli armeijassa Kyushun saarella.
Olin ollut Nichun (Hiroshiman läänissä oleva Dainin yläaste)kahdeksannella luokalla, kunnes oppitunnit lopetettiin ja lapset
lähetettiin työskentelemään tehtaisiin. Itse aloitin Mitsubishin
Kannonnissa sijaitsevassa tehtaassa vuonna 1944 lopussa.
Altistuin säteilylle 6. elokuuta ollessani matkalla tehtaalle neljän taiviiden luokkakaverini kanssa. Sijaintimme oli muistaakseni lähellä
Minami-Kannonchon liikuntakenttää, joka on noin neljän kilometrin
päästä hyposentrumilta. Jos olisin saapunut yhtä junaa myöhemmin
olisin ollut pommi-iskun aikana täsmälleen Aioi-sillan kohdalla ja kuollut
välittömästi. Kyseessä oli siis "onni onnettomuudessa"-tilanne.
Tapahtuman aikana tunsin ensin kirkkaan valon selkäni takaa, ja
samalla tunsin niskani kuumenevan. Tämän jälkeen kuulin voimakkaan
räjähdyksen. Kaaduin ja pyörryin. Palasin tajuihini noin viiden minuutin
kuluttua. Katsoessani ympärille tehtaasta oli jäljellä vain teräsrungot.
Rakennuksen katto oli irronnut ja lentänyt pois, vaikka etäisyytemme
hyposentrumilta oli noin neljä kilometriä.
Mitä oli tapahtunut? Olivatko B 29-pommittajat iskeneet
tehtaaseemme? Ei, ei, ei se voinut olla B 29-isku, ehkä Minamimachin
kaasusäiliö on räjähtänyt? Kaikilla luokkakavereilla oli oma näkemys
tapahtuneesta.
Käsittääkseni "varoitushälytys" oli silloin ollut
peruutettua, eikä ollut enää kello 8.15 voimassa. Ennen kello kahdeksaa
oli ollut "ilmahälytys", joka oli ensin madallettu varoitukseksi, ja lopultakello 8.05 hälytystilanne oli purettu kokonaan. Olin itse kuullut sireenien
ilmoittavan vaaran olevan ohi.
Tämän jälkeen saimme ilmoituksen että keskustassa oli tulipalo, ja
että meidän täytyy lähteä kotiin. Kulkiessani itään taivaalta satoi vettä
joka oli värjäytynyt mustaksi. Ohitin Eban ja saavuin Yoshijimasta
Sendaan. Jatkoin matkaa Hiji-vuoren suuntaan ja ylitin Miyukibashi6

nimisen sillan. Maassa makasi ihmisiä, jotka siltaa ylittäessäni tarttuivat
jalkoihini anoen: "Anna vettä, anna vettä." En ymmärtänyt että he olivat
haavoittuneet vakavasti, enkä voinut käsittää mistä he olivat saaneet
palovammoja. Joku sai kiinni minusta otteen, ja sanoi: "Poika, anna vettä,
anna vettä,…..olen loukkaantunut ja kurkkuni…..". Olin onnekas kun en
ollut haavoittunut. Olin kauhuissani, enkä käsittänyt mistä on kyse, vaan
jatkoin matkaa ihmetellen näkemääni.
Muistan että kulkiessani Hiji-vuoren lähistöllä näin sotilaan jonka
vartalo oli muuttunut punaiseksi. Hänen ihonsa oli kuoriutunut
kokonaan irti. Siitä huolimatta että vartalo oli hirvittävän näköinen, hän
oli yhä hengissä. Minut nähdessään hän osoitti lähellä olevaa ruumista
sanoen: "Poika, kuljetan sen pois kärryllä, auta jaloista!" Olin niin
lamaantunut ettei auttamisestani tullut mitään. Sijaintimme Hiji-vuoren
juurella oli kaukana hyposentrumista, ja siten ympärillä oli paljon myös
ihmisiä, jotka eivät olleet haavoittuneet vakavasti, ja monet osallistuivat
ruumiiden kantamiseen. Olen varma että näkemäni haavoittunut sotilas
kuoli muutaman päivän sisällä.
En enää muista mihin aikaan yöllä saavuin Kaitan asemalle. Minulle
kerrottiin että asemalta Saijon suuntaan lähtisi yksi juna yön aikana.
Vähän yli tunnin odotettuani onnistuin nousemaan junaan joka oli aivan
täynnä. Saavuttuani Saijon asemalle oli sähkökatkon johdosta niin
pimeätä, etten pystynyt erottamaan kuka minua oli vastassa. Koska oli
määrätty pimennys, ei vastassa olevia tuttavia kyennyt tunnistamaan,
vain heidän äänensä kuului: "Voi sinua raukka, voi sinua raukka".
 Tilanne 7 päivän jälkeen
Setäni oli töissä Hiji-vuoressa jossa hän joutui säteilylle alttiiksi.
Lähdin Hiroshimaan etsimään häntä tätini kanssa. En muista
menimmekö keskustaan kuorma autolla vai jotenkin muuten, mutta
olimme saaneet tietää että hän oli Ujinan lähistöllä. Lähdimme matkaan
7 päivänä varhain aamulla. Koska olin käynyt koulua Nichussa 3 vuotta,
tunsin maantieteellisesti kaupungin keskustan. Tätini tarvitsi opastusta
ja siksi olin hänen mukanaan.
Löysimme setäni Ujinan leirillä, joka oli perustettu sataman lähellä
olevaan varastoon. Paikalla ollut sotilas asetti käytävälle ruumiita
todeten: "Ai, nyt se on kuollut. Viedään se ulos." Minulle sotilas sanoi:
7

"Yksi kuoli taas, auta kantamaan ylävartalosta". Kauhun lamauttamana
olin kykenemätön olemaan avuksi. Jotkut kantoivat käytävälle kuolleita.
Muutamat ihmiset kantoivat kuolleet käytävälle. Joukkueessa oli noin
20-vuotias nainen, joka oli joutunut nukkumaan alastomana, nyt hän oli
kuolleena iho palovammoista mustuneena.
Vaikka toimme setäni Ujinasta Saijoon, hän kuoli kolmen päivän
kuluttua, joka oli kymmenes päivänä. Autoin tätiäni suorittamaan
polttohautauksen kotimme lähellä olevassa krematoriossa. Tätini kuoli
kaksi vuotta sitten. Yhdessä tätini ja setäni saivat olla vain yhdeksän
vuotta.
 Atomipommin jälkeinen elämä
Nichun koulussa oppituntimme alkoivat muistaakseni joko lokakuun
lopussa, tai marraskuussa. Nichun koulu sijaitsi Kannoiniin
rakennetussa hökkelissä, jossa opiskelimme palellen. Rakennuksessa ei
ollut lainkaan lämmitystä, ja lumisateen sattuessa sitä tuli suoraan
sisään avoinna olevista ikkunoista. Ennen kuin koulu siirtyi takaisin
Kannoniin, oppitunnit oli järjestetty joko Kaidassa sijaitsevassa
tyttökoulussa tai vaihtoehtoisesti paikallisen vahingoittumattoman alaasteen tiloissa.
Koska halusin myöhemmin jatkaa opintojani, minun oli pakko käydä
tunneilla saadakseni kerättyä vaadittavat opintoviikot. Opiskelinkylmyyttä kärsien, ja olin kiitollinen että sain osallistua tunneille vaikka
ne pidettiin hökkelissä. Valmistuin suoritettuani ylä-asteen viidennen
luokan, vanhaa koulujärjestelmää noudattaen. Oli vuonna 1947.
Valmistukseni jälkeen jatkoin opintojani Sendaichossa sijaitsevassa
Hiroshiman teknisessä opistossa.
Ammattikoulun jälkeen sain idean perustaa autokoulu. Silloin,
vuodesta 1955 vuoteen 1964, autot alkoivat maailmalla yleistyä. Aloitinkaverini kanssa harjoitteluradan rakentamisen tarttumalla itse lapioihin.
Ammattikoulussa suorittamillani opintoviikoilla sain kuitattua sekä
teori- että ajo-opetuksen, ja hankittua itselleni kouluttajan pätevyyden.
Työskentelin pääkouluttajana Hiroshiman keskustassa sijaitsevassa
autokoulussa alkaen vuonna 1960.
Lopetin ajokoulun vuonna 1966. Isoveljeni oli aikeissa perustaa
vanhainkodin, ja hän pyysi minua yritykseensä vastaamaan sen
8liikkeenjohdosta. Halusin olla avuksi, ja lähdin mukaan hankkeeseen.
Veljeni toimi lääkäreiden esimiehenä, ja sain olla hänestä ylpeä.
Isoveljeni ja minä toimimme yrittäjinä hankkeessa. Myöhemmin veljeni
sai aivoverenvuodon ja hän menehtyi. Tämän jälkeen en pystynyt
nukkumaan kolmeen päivään ja kolmeen yöhön. Veljeni eläessä
vierailimme yhdessä Miyajiman ja Yukin vanhainkodissa. Pidemmillä
automatkoilla minä ajoin autoa, ja mukanamme oli veljeäni hoitamassa
sairaanhoitoja. Halusin toimia kuskina ollakseni hänelle avuksi.
Isoveljeni oli keskittynyt opiskeluun ja minä lähinnä urheiluun, yhdessä
toisiamme tukien. Olen todella surullinen hänen kuolemastaan.
 Työstä, avioliitosta ja jälkiseurauksesta
Pian koittaa kultahääpäiväni. Mennessäni naimisiin en pystynyt
kertomaan vaimolleni että olin alistunut säteilylle. Koska tiesin että
säteilyn uhreja syrjittiin kerroin hänelle että: "Atomipommin aikana olintöissä Mitsubishissa, joka oli 5 kilometriä kaukana Minami-Kannonissa.
Siten sen haavoittunut lainkaan, ja saamani säteilyaltistusta on vain
vähän." Vaimoni ei siten kiinnittänyt asiaan mitään huomiota. Poikani on
farmaseutti, ja siten hän koulutuksensa kautta ymmärtää olevansa uhri
toisen sukupolvessa. Tyttäremme ja poikamme synnyttyä olin jonkinaikaan huolestunut, ja salaa tarkistelin onko heissä epänormaaleja
piirteitä.
Kaulaani kasvoi kyhmy kymmenen vuotta sen jälkeen kun olin
altistunut säteilylle. Se ei ollut kuitenkaan pahanlaatuinen. Kyhmy
sijaitsi juuri siinä kohdassa mihin atomipommista heijastunut valo oli
osunut. Kyhmy poistettiin leikkauksella, mutta se uusiutui jälleen
kymmenen vuoden kuluttua. Tämän jälkeen kyhmy ei ole enää
uusiutunut. Kyhmyjen lisäksi muita mahdollisia atomipommiin liittyviä
ongelmia saattaa olla se että hampaani ovat heikentyneet normaalia
aikaisemmin. Joiltain uhreilta on saattanut lähteä hiukset päästä. Eri
uhreilla on jokaisella omat oireensa. Minulla hiukset eivät ole lähteneet.
Sen voin kuitenkin sanoa että kaikki uhrit kärsivät normaalia enemmän
väsymyksestä. Työelämässä väsyin muita nopeammin, ja siten pomot
saattoivat epäillä että laiskottelen. He saattoivat moittia minua
sanomalla: "Normaalisti ihminen ei väsy tällä työmäärällä, sinä taidat
vain laiskotella". Väsyminen työelämässä on altistumisen tuoma ikävä
9ominaisuus.
 Toive maailmanrauhasta
Mielestäni henkilön, joka kertoo atomipommin vaikutuksista ja rauhanmerkityksestä, kannattaa suunnitella etukäteen miten hän esittää asiannuoremmille sukupolville. Atomipommin vaikutuksesta rakennukset
kaatuivat ja ihmiset kuolivat silmän räpäyksessä. Mielestäni kannattaa
miettiä miten tämän voisi ilmaista. Se ei jää kuulijan mieleen, jos hänelle
vain kerrotaan että: "Oi kauhea kokemus, kerrassaan kauheata".
Paremmin mieleen jää jos kuvailen: "Minulta pyydettiin vettä, mutta en
sitä antanut. Itse juoksi pakoon koska koko sillan alusta oli liekeissä".
Mielestäni atomipommin julmuus ei välity kertomalla: "Rauhanpuistossa
on museo, kannattaa käydä siellä. Lisäksi sinne on istutettu rauhanpuu".
Näin ilmaistuna atomipommi ei kuulosta kovin pahalta. Muutama päivä
sitten ihminen kuoli Hokkaidossa riehuneessa taifuunissa. Katsoessani
tapahtumat muistuttivat minua hetkestä jolloin atomipommi oli
pudonnut. Televisiossa esitetyt todenmukaiset tapahtumat jättivät
katsojaan vahvan vaikutelman, jonka pienikin lapsi ymmärtää. Atomiiskussa rakennukset sortuivat ja tulipalot riehuivat kuten saattaa
tapahtua myös taifuunin aikana. Lisäksi ihmisiä kuoli 200 000.
Mielestäni voisimme havainnollistaa kertomustamme atomipommista
vertaamalla sitä ihmisille tuttuihin luonnonkatastrofeihin.
Atomipommin pudotuksen jälkeen sanomalehtien, Mainichin ja Asahin,valokuvaajat saapuivat kuvaamaan maisemaan syntyneitä tuoja. He
kertoivat, etteivät sodan tuhot missään muualla yllä samalle tasolle
Hiroshimassa. Itse olen sitä mieltä, ettei siellä tapahtuneen hirveyden
kuvaileminen ole helppoa, ja siten asian esittämistä täytyy tarkkaansuunnitella.
Jatkoin myöhemmin opintojani Nichussa, joten oli selvää että monet
nuoremmat koulukaverini kuolivat atomipommin vaikutuksesta
ennenaikaisesti. Vähän aikaa sitten kuoli taas eräs koulukaverini. Ainoan
veljeni kuoltu on tuntunut hyvin yksinäiseltä. Nykyään en pysty enää
liikkumaan, ja vaimoni huolehtii minusta. Haluaisin elää vielä kaksi
vuotta, ja käyttää sen ajan kertomalla elämäntarinaani kerran tai kaksi
viikossa ala-asteikäisille tai nuoremmille. Tämän toteutuessa olisin
onnellinen.
10

Kokemukseni atomipommista

Tsunematsu Tanaka

11 Siihenastinen elämäni
Olin 31-vuotias ja työskentelin Komachin sijaitsevassa Chugoku
Haiden Oy:ssä (nykyiseltä nimeltään Chugoku Sähkövoima Oy). Asuinvaimoni Mikien ja kahden lapsemme (3-vuotias poika ja 7-kuukauden
ikäinen tyttö) kanssa vuokra-asunnossa, Otemachissa. Suoritettuani
Onomichin yläasteen olin saanut ajokortin helmikuussa vuonna 1934 ja
olin aloittanut työni Chugoku Haidenissa, muistaakseni 20 tai 21vuotiaana. Chugoku Haidenin aikana minut oli kutsuttu armeijaan
kahteen eri otteeseen, ensin vuonna 1937:n syyskuusta vuoden 1941
tammikuuhun, ja toisella kerralla vuonna 1942:n syyskuusta vuoden
1943 marraskuuhun saakka. Suoritin siis vuorotellen asepalvelusta tai
olin töissä.
Vuonna 1945 maaliskuun lopussa näin useasti miten lentotukialuksilta
lähtöisin olevat lentokoneet tulivat kuin sudenkorennot suorittamaan
hirvittäviä pommi-iskuja Kureen. Pommitusten aikana pakenimme
kotimme alla olevaan maakuoppaan, joka oli todennäköisesti sinne
kaivanut asunnon edellinen omistaja. Pommisuojassa oli tukalaa koska
lapset olivat pieniä (3-vuotias ja 7-kuukautta vanha), eivätkä he pysynet
paikoillaan. Totesin ettemme voineet jatkaa asumista niissä olosuhteissa,
ja lähetin maaliskuun lopussa vaimoni ja lapset Mukoetaan, joka sijaitsee
Futami-gunin Wadamurassa (nykyiseltä nimeltään Miyoshi-shi,
Mukoetamachi), jossa vaimoni vanhemmat asuivat. Jätimme kotimme
huonekalut työpaikkani varastoon, ja perheeni lähti matkaan ilman
suurempia tavaroita.
Perheen lähdettyä asuin yrityksen varastossa. Käytyäni toukokuun
alussa lauantaina ja sunnuntaina katsomassa perhettäni, ja tultuani
takaisin varastoon kaikki tavarat olivat tuhoutuneet pommi-iskusta
aiheutuneessa tulipalossa. Menetettyäni tulipalossa kaikki vaatteeni
palasin Wadamuraan, jossa minulle tehtiin yukata, paitaa ja housut.
Tämän jälkeen palasin töihin heti ensimmäisellä junalla. Koska minullaeiollut
asuinpaikkaa,
vuokrasintyökaverini
avustuksella
Ushitamachissa sijaitsevan asunnon, missä asuin siihen asti kunnes
atomipommi oli jo pudotettu.
 Päivä jolloin atomipommi räjähti
Siihenaikaanoliolemassa
12

kaupungin

määräyksestävartiointivelvollisuudeksi kutsuttu käytäntö, jossa ilmahälytyksen aikana
tehtävään määrätyt henkilöt vastasivat alueen vartioinnista työasuihin
pukeutuneina. Kotona käymässä olevat sotilaat olivat vartiossa kun 5.
elokuuta tehtiin ilmahälytys. Olin vartioimassa omaa aluettani, Yanagin
siltaa. Vartiovuoron jälkeisenä päivänä työ alkaa kello 8.30 (normaalisti
8.00) mutta koska en ollut saanut ilmoitusta, olin töissä jo kahdeksalta,
minkä ansiosta jäin henkiin.
Minulla oli puoli tuntia aikaa ennen töiden alkamista, ja olin siten
mennyt pesemään työasuani työntekijöiden kylpyosastolle juuri silloin
kun atomipommi putosi. Pestessäni pyykkiä olin istumassa, mutta
yhtäkkiä pommin aiheuttama tuulenpuuska lennätti minut takanani
olevaan seinään ja pyörryin. Muistan ainoastaan kirkkaan valon, enkä
mitään muuta. Herättyäni ympärilläni oli pölyn johdosta pimeää, mutta
näin että neljännessä tai viidennessä kerroksessa riehui tulipalo. Mieleni
alkoi vähitellen selkiytyä, ja ymmärsin että minun tulisi toimia. Pölyn
johdosta en nähnyt eteeni, mutta etenin tunnustellen ja muistellen mitä
esineitä lähistölläni oli ollut. Etenin kohtaan muistelin portaikon olevan,mutta törmäsin johonkin. Viimein kuitenkin pääsin rakennuksen vieressä
olevaan vartijoiden käytössä olevaan huoneeseen. Huoneesta pystyin
näkemään rautatielle. Mentyäni katsomaan rautatietä näin että juna oli
suistunut päin rakennusta, ja tilanne näytti vakavalta. Aikomukseni oli
etsiä itselleni jokin paikka mihin paeta ja suojautua, mutta en nähnyt
ympärilläni ketään joka olisi voinut neuvoa minua mihin suuntaan lähteä.
Meille osoitettu evakuointialue oli firmamme etelän suunnassa
sijaitseva Ichuun (Hiroshimakenritsu Hiroshima Daiichin yläaste) kenttä.
En kuitenkaan tiennyt tätä silloin ja siksi menin rautatiestä pohjoiseen,
käännyin Shirakamisyan luona oikealle, ja jatkoin matkaani
Takeyachosujin kohdalla itään. Matkan aikana näin että pommin
aiheuttama myrskytuuli oli kaatanut Kenjon (Hiroshimakenritsu
Hiroshima Daiichi tyttölukio) seinän siten että se oli sortunut viereiselle
tielle. Tiellä makasi tyttö tai nainen, joka pyysi minulta apua. Hänen
vartalonsa oli jäänyt seinän alle ja ainoastaan pää oli näkyvissä. Vuosin
itse verta ja lasinpalasen selässäni tuottivat tuskaa, ja pystyin vain
pakenemaan.
Jatkoin matkaani etelään Takeya-joen suuntaisesti kohti Miyukinimistä siltaa. Vaikka Takeyaa kutsuttiin joeksi, se oli vain pieni
13

Fukuyan kellarin ohittava puro, jota ei näkynyt edes kartassa.
Matkallani en nähnyt muita pakolaisia, mutta muistaakseni joku raivasi
Takeya-joen toisella puolella sijaitsevaa kotiaan ja muistan kuulleeni
jonkin sanovan sanat: "vakava asia”. En tiedä mitä kello oli, mutta uskon
että aikaa oli kulunut paljon.
Ennen Miyuki-sillan ylittämistä pääsin armeijan kuorma-autoon, joka
vei minut Ujinan satamaan. Sieltä pakenimme laivalla Ninoshimaan.
Ninoshimassa oli runsaasti haavoittuneita ja tilanne oli katastrofaalinen.
Lääkintämiehet eivät kyenneet antamaan muuta ensiapua kuin kääriä
haavoittuneiden vammoja siteillä, antaen ihossa olevien lasinpalojen
jäädä kääreiden alle paikoilleen. Joku oli menettänyt täysin järkensä,
joku huusi suureen ääneen, toinen taas raivostui huutajalle, joku
juoksenteli ympäriinsä tilassa jossa ihmiset yrittivät nukkua…tällöin
taas joku suuttui juoksijalle. Melusta johtuen en pystynyt nukkumaan.
Kuuteen päivään en syönyt mitään. Seitsemännen päivän aamuna sain
syötyä yhden happaman luumun, ja bambuputken avulla puuroa. Se oli
kaikki mitä söin ollessani Ninoshimassa.
Niissä olosuhteissa uskoin kuolevani nopeasti, ja siten pyysin
esimiehiltä luvan palata takaisin. 7. päivän aamulla palasin jälleen
takaisin Ujinan satamaan, jossa onnekseni näin kuorma-auton.Vastuussa
olevalta upseerilta tiedustelin: "Mihin olette menossa?",
Hän vastasi: "Menemme kaupungintalolle".
"Viekää minut sinne saakka" pyysin.
"Nouse kyytiin!" hän vastasi.
Siten sain kyydin kaupungintalolle, missä nousin autosta samalla
osoittaen kiitokseni. Työpaikkani sijaitsi kaupungin talosta hieman
pohjoiseen ja siten jatkoin matkaani kävellen. Saavuttuani perille näinkaksi työntekijää, joille kerroin: "Pakenen nyt vaimoni Mitsugin
vanhempien luokse", ja annoin heille osoitteen. Kävelin Kamiyachon ja
Hacchoborin ohi, ja Ushitamachissa sain yöpyä kotimajoituksessa.
Levättyäni siellä yhden yön nousin 8. päivänä junaan Hesakan asemalta,
ja jatkoin matkaani Wadamuraan johon perheeni oli evakuoitu. Pidin
kovaa kiirettä, sillä tiesin että vaimoni oli minusta huolissaan. Matkasta
en muista juuri mitään sitä lukuun ottamatta Kohein sillalla olevia
ruumiskasoja.

14 Tilanne atomipommin jälkeen
Saapuessani Wadamuraan selässäni oli yhä lasinpalasia. Joellavaimoni pesi selkääni päivittäin. Veri oli tarttunut nahkaan kuin
kivihiiliterva. Hyytynyttä verta poistaessaan vaimoni sai irrotettua myös
lasinsiruja ihostani. Poistimme veren hyytymiä ja siruja noin viikon tai
kymmenen päivää, ja luulin saaneemme kaikki kerättyä. Sisälle oli
kuitenkin lasia jotka alkoivat myöhemmin märkiä, ja ne poistettiin
Sakaimachin kirurgisessa sairaalassa vuonna 1955, tai niihin aikoihin.
Kun uskoimme Wadamurassa että kaikki lasinpalaset oltiin saatu
poistettua, aloimme jo rauhoittua. Tällöin isäni johon en ollut pystynytolemaan yhteydessä, saapui Onomichista. Isäni ei tiennyt että olen elossa
ja
hänen
tarkoituksensa
oli
tulla
keskustelemaan
hautajaisjärjestelyistäni. Nähtyään että olen elossa, hän oli samaan
aikaan iloinen ja yllättynyt. Juotuaan hämillään hetken pihallamme
vihreää teetä hän lähti takaisin Onomichiin.
Wadamurassa tunsin itseni terveeksi enkä tuntenut elimistössäni
tavallisuudesta poikkeavia tuntemuksia. Lepäsin noin kolme viikkoa
jonka jälkeen palasin töihin Hiroshimaan elokuun lopussa tai syyskuun
alussa.
Töihin palattuani, tämä oli muistaakseni syyskuun puolivälissä,
minulla todettiin melena. ja lähdin vanhempieni luokse Onomichiin
lepäämään. Muistan ajankohdan koska kastanjat alkoivat pudota puista.
Melenan johdosta kaikki, lääkärit mukaan lukien uskoivat että minulla
on punatauti, ja siten pohdittiin pitäisikö minut eristää muista ihmisistä.
Isosiskoni valmisti minulle kuitenkin ruokaa kastanjoista, ja melenani
poistui. Parantumistani pidettiin mysteerinä, mutta itse uskon yhä
vieläkin että kastanjaruoka auttoi minua. Söin Onomichissa paljon ja
lepäsin neljä ja puoli päivää. Siten tulin terveeksi ja palasin töihini
Hiroshimaan.
 Elämä sodan jälkeen
Töiden jällen alettua monet perheet olivat menettäneet kotinsa ja
asuimme muiden työntekijöiden kanssa yhteistaloudessa työpaikkamme
viidennessä kerroksessa. Alussa valmistimme ruuan itse, mutta
myöhemmin työnantaja palkkasi henkilön vastaamaan ruuanlaitosta.
Koska osasin ajaa autoa töihini kuului hoitaa hallintoyksikön varaston15

kuljetuksia,jakuljettaa
lastiaHiroshimassa
sijaitseviin
sähkövoimaloihin.
Vuonna 1946 perheeni palasi takaisin kotiimme, ja asuimme jälleen
yhdessä. Työkaverini oli saanut hankittua rakennustarvikkeita ja rakensi
meille talon Enomachiin, jossa olemme asuneet 30 vuotta.
Meillä oli puutetta kaikesta, mutta vaimoni vanhemmat toimittivat
meille riisiä, ja siten pärjäsimme. Vaatteemme ja futonimme olimme
menettäneet työpaikan varaston tulipalossa, mutta ompelimme
yukatoista uudet alusvaatteet ja saimme Onomichista futonit. Ihmiset
pitivät meistä huolta, ja saimme aloitettua elämämme alusta.
 Terveydentilasta
Saimme toisen tyttären, joka syntyi heinäkuussa vuonna 1947. Olin
huolissani atomipommin mahdollisesta vaikutuksesta hänen terveyteensä.
Päiväkoti-ikäisenä hän kärsi nenäverenvuodosta jota oli vaikea saada
tyrehtymään, ja aina jos huomasin että jokin oli eri tavalla kuin muilla
lapsilla ajattelin että se johtui atomipommin vaikutuksesta.
Itse kärsin tuberkuloosista vuonna 1956. Minulla oli kasvain joka
aiheutti että valkosoluni määrä väheni kahteen tuhanteen, ollessa
alhaisimmillaan tuhat. Painoni oli ollut ennen tätä 65 kg, mutta
sairauden johdosta se laski entisestään 8 kg. Olin ollut Hatsukaichichon
Harassa (nykyisessä Hatsukaichi-shi) sijaitsevassa sairaalassa vuonna
1956 heinäkuusta lähtien vuonna 1957 saakka, ja olin vuoden ja kolme
kuukautta sairauslomalla. Olin mennyt sairaalaan 7. heinäkuuta, eli"kaksoisseiskaksi" kutsuttavana juhlapäivänä. Tyttäreni, joka oli toisellaluokalla, sanoi: "Tähdet eivät tapaa enää toisiaan." Tämän kommentin
kuuluttuamme itkimme jokainen.
Tämän jälkeen olin pitkään terveenä kunne melena alkoi noin
kymmenen vuotta sitten. Tällöin menin Nisseki sairaalaan, jossa
tarkoitukseni oli olla kunnes verenvuoto tyrehtyy itsestään tai siellä
saamani hoidon johdosta.
Neljä vuotta sitten sain eturauhasyövän, ja samoihin aikoihin
todistuksen siitä että olen yksi atomipommin uhreista.
 Tämän hetkisiä ajatuksiani
Nyt olen 94-vuotta, ja olen kiitollinen saamastani elämästä. Kiitän
16myös vaimoani. Lapseni hoitavat
kiitollisuuttani kaikesta saamastani.

17

minua.

Haluanvain

osoittaa18Äidinkaipuu

Hiroko Kawaguchi

19 Tilanne ennen 6. elokuuta
Siihen aikaan kotini sijaitsi Kamitenmachossa, ja perheeseemme kuluiäiti, isoveli, isosisko ja minä. Isäni, Toshio Omoya, oli kuollut sodassa
Kiinassa vuonna 1938. Olin vielä pieni isäni kuollessa ja siten muistan
hänet ainoastaan valokuvista. Katsoessani isäni valokuvaa olin aina
sanonut: "sä ei voi tulla ulos kuvasta, koska hänelle ei ole annettu getoja".
Äitini, Shizuko, kasvatti meidät yksin. Hän halusi panostaa
koulutukseemme tavallista enemmän, ja siten hän järjesti meillemahdollisuuden opiskella kalligrafiaa ja balettia. Ennen isoveljeni
pääsykoetta äitini meni joka aamu toimittamaan rituaalin johon kuuluisata rukousta. Aviomiehensä kuoltua äitini uskoi että hyvä koulutus on
ainoa lahja jonka hän pystyy antamaan lapsilleen.
Tämän vuoksi äitini teki samaan aikaan useampaa työtä, ja työskenteli
aamusta iltaan. Isoveljeni ja isosiskoni auttoivat aamuisin äitiäni lehtien
jakamisessa, vaikka olin itse pieni, muistan miten kävelin heidän
perässään.
Äitini oli töiden vuoksi aina kiireinen, mutta setäni perhe asui saman
kunnan alueella minkä lisäksi isovanhempani asuivat Hirosemotomachin
lähellä. Myös naapurimme tuntuivat kuin omilta sukulaisilta, sillä kaikki
auttoivat ja pitivät meistä hyvää huolta.
Silloin monet kansakoulut päättivät evakuoida oppilaat joko yhtenä
ryhmänä tai vaihtoehtoisesti siten kaikki lähetettiin sukulaisten luokse.
Olin silloin Tenman koulussa kolmannella luokalla, ja isosiskoni Sumie
oli saman koulun kuudennella luokalla. Meidän molempien luokat
evakuoitiin samaan Yukichossa sijaitsevaan temppeliin. Vaikka äitini ja
isoveljeni, Toshiyuki, tulivat tapaamaan meitä joka viikko ja toivat
mukanaan perunoita, elämä oli silti pienille lapsille rankkaa erossaäidistä. Äitini sanoi tällöin: "On parempi kuolla kaikki yhdessä, jos
kuitenkin kuolemme". Vastasin: "Haluan takaisin kotiin, haluan yhdessä
kotiin". Siten palasimme takaisin Kamitenmachoon. Jälkikäteen olenajatellut, että jos olisimme jääneet paikkaan jossa olimme evakuoituna,olisimme kaikki saattaneet selviytyneet elävänä.
 Tilanne 6. elokuuta
20

Minulla ei ollut koulua 6. elokuuta, joten leikin kaverini kanssa
naapuristossa.
Kun katsoin taivaalle näin B 29-pommittajan tulevan pilvien seasta,
piirtäen oman jälkensä taivaalle. Vaistomaisesti suljin silmäni ja peitinkorvani, sillä olimme harjoitelleet tekemään siten kun uskoimme pommin
olevan pudonneen. Koska silmäni olivat kiinni, en nähnyt lainkaan
välähdystä.
Onnekseni satuin olemaan juuri silloin seinän vieressä räystään alla
enkä tuntenut kuumuutta tai saanut haavoja. Kaverini sai pienen kolhun
päähänsä. Ryömimme ulos romahtaneista raunioista ja palasimme
koteihimme.
Palatessani kotiin äitini odotti minua, ja näin että hän on haavoittunut.
Äitini oli ollut riisinjakelupaikassa hakemassa riisiä, ja ollut kotimatkalla
atomi-iskun tapahtuessa. Lähdimme yhdessä pakomatkalle, ja äiti otti
mukaansa ainoastaan ensiapulaukun.
Katsoessani ympärille näin että rakennukset olivat tuhoutuneet ja
sillankaide oli liekeissä. Ylitimme sillan ja jatkoimme matkaa Koin
suuntaan. Pakomatkallamme kohtasimme mustuneen ihmisen joka pyysi
apua: "Antakaa vettä, antakaa vettä". Pakeneminen oli kuitenkin ainoa
mitä pysyimme tekemään. Kadun yhä etten edes kysynyt hänen nimeään.
Saavuttuamme vihdoin Koin kansakoululle, huomasin, ettei minulla
ollut kenkiä jalassa. Siitä huolimatta, että olimme kulkenet
pakomatkamme aikana kivimurskan keskellä en siltikään ollut saanut
haavoja jalkoihini.
Koulun luokissa ja käytävillä oli runsaasti haavoittuneita. Siellä äitini
sai ensiapua vammoihinsa. Hänellä oli pahoja palovammoja käsissään,
jaloissa ja selässä, pieniä palovammoja kasvoissa minkä lisäksi pään luu
oli painunut sisäänpäin. Lääkkeitä ja hoitoa oli mahdollista saada vain
rajoitetusti, ja nyt kun muistelen, en ole enää edes varma saiko hän
oikeasti lääkkeitä vai ei.
Tämän jälkeen lähdimme kaupungin Ogawachimachiin järjestämään
suojapaikkaan. Sinne saavuttuamme taivaalta alkoi sataa mustaa vettä,
jolta yritimme suojautua lähistöllä olleella rautalevyllä. Vähän aikaa
sateen lakattua isoveljeni, Toshiyuki, tuli paikalle.
Isoveljeni oli aikaisemmin ollut Matsumoton teknisen koulun toisella21

luokalla, mutta nyt hänet oli lähetetty työntekijäksi Ujinaokissa
sijaitevalle Kanawajiman tehtaalle. Ollessaan kaverinsa kanssa matkalla
tehtaalle hän joutui alttiiksi atomipommille Miyuki-sillan lähellä.
Huolestuneena kohtalostamme hän kääntyi takaisin ja lähti etsimään
meitä. Hiroshima Dentetsun pääkonttorin ympäristö oli palanut täysin
eikä sieltä voinut kulkea läpi. Siksi veljeni kulki ensin kohti Syudon
yläastetta, tämän jälkeen ylitti veneellä Motoyasu-joen, jonka jälkeen
joutui vielä veneellä ylittämään Ota-joen, tämän jälkeen sillan yli, kunnes
vihdoin saapui keskipäivällä Kannonmachiin. Matkan aikana joku oli
pyytänyt apua koska oli jäänyt sortuneen päiväkodin alle, mutta veljeni
ei pystynyt tekemään mitään. Hänellä oli kiire saada selville omanperheensä kohtalo, ja hän pahoitteli, ettei pysty olemaan avuksi.
Saavuttuaan kotiin tulipalo oli lähestymässä rakennusta, ja hän sai sen
sammutettua palotorjuntaämpäreillä. Kuulin tämän jälkikäteen. Koska
kukaan ei ollut kotona veljeni lähti etsimään meitä Ogawachimachinsuunnasta, ja siten tapasimme vihdoin toisemme.
Kuudennen päivän aamuna isosiskoni oli sanonut: "Äiti, en halua
mennä kouluun". Mutta koska äitini oli suunnitellut että siskoni jatkaisi
opintojaan Yamanakan tyttölukiossa, hän piti tärkeänä että siskoni
suorittaa ahkerasti opintonsa ja pakotti siskoni koulumatkalle miltä hän
ei koskaan tullut takaisin.
 Tilanne 7 päivän jälkeen
Seuraavana päivänä isoveljeni Tenma kokuminin kouluun etsimään
isosiskoani, joka ei ollut tullut takaisin. Isoveljeni etsi siskoani joka
paikasta, mutta hänelle kerrottiin että isosiskoni oli ollut siivoamassa
rehtorin kansliaa kun räjähdys oli tapahtunut. Rakennus oli romahtanut
ja jäljellä ei ollut kuin tuhkaa.
Äitini, isoveljeni ja minä jäimme kolmestaan pariksi päiväksi
Ogawachimachin suojapaikkaan. Äiti murehti kuitenkin koko ajan
isosiskoni kohtaloa, ja lähdimme siksi takaisin kotiimme.
Kotiin palattuamme äitini oli koko ajan makuulla, ja hänen haavojaan
oli lääkitty ainoastaan yhden kerran ollessamme Koin kansakoululla.
Kotimme oli onneksemme säästynyt tulipalosta ja naapurit lainasivat
22

futoniamme. Tämän huomattuaan tätimme, Sueko Omoya, suuttui meilleja huusi meille: "Miksi?! Miksi annatte naapureiden käyttää futonianne
ettekä anna sitä omalle äidille?!" Isoveljeni oli vielä teknisen opiston
toisella luokalla, ja minä kävin kansakoulun kolmatta luokkaa. Nykyään
luokka kutsuttaisiin yläasteeksi ja ala-asteeksi. Olimme vielä lapsia
emmekä osanneet hoitaa asioitamme. Tätimme tultua paikalle hän piti
meistä huolta. Tätini aviomies, Shigeo, oli isäni pikkuveli. Hänet oli
kutsuttu Yamaguchin osastoon, mutta hän tuli takaisin Hiroshimaan
koska vaimo ja tytär, Nobue, olivat Hiroshimassa. Ilman setäni ja tätini
apua olisimme olleet vaikeuksissa.
Äitini kasvojen palovammat paranivat nopeasti ja olimme siitä iloisia,
mutta selän vammat olivat yhä pahoja. Selässä olevien palovammojen
kuivuttua luulimme että ne ovat paranemassa, mutta yhtäkkiä iho
kuoriutui kokonaan, ja kävi ilmi että madot peittivät kokonaan irronneen
nahan alaisen alueen. Huomaamattamme madot olivat onnistuneet
lisääntymään selän ihossa, emmekä pystyneet poistamaan niitä. Äitini
nukkui hyönteisverkon suojassa, minä ja isoveljeni hänen vieressään.
Madoista lähtevä haju tuntui iljettävältä.
Vakavista vammoista huolimatta äitini ei valittanut, eikä sanonut"sattuu" tai "kutittaa". Hän ei myöskään halunnut juoda vettä.
Ainoastaan hän pyysi: "Haluan syödä persikkaa, haluan syödä persikkaa".
Siksi tätini kävi ostamassa niitä Inokuchin suunnalta. Jälkikäteen olenajatellut että äidilläni oli varmaan jano.
Aamulla 4. syyskuuta äitini kuoli. Tätini sanoi meille: "Voi että, äitisi
on jo kuollut", ja vasta silloin huomasin että hän ei ole enää elossa. Äitini
oli pystynyt elossa vielä kuukauden vaikka hänen kallonsa oli murtunut,
ja hän kärsi muutenkin vakavista vammoista. Sotilaiden evakuoidessa
haavoittuneita kuorma-autoihin, äitini oli kieltäytynyt lähtemästä kotoa
ennen kuin saisi tietää mitä isosiskolleni oli tapahtunut. Jotkut jotka oli
saanut samanlaiset vammat, olivat hoitoa saamalla parantuneet. Äitini
oli kuitenkin huolissaan vain isosiskostani joka ei ollut palannut takaisin,ja eli toivossa että vielä tapaisi hänet.
Me, hänen jäljelle jäänyt perheensä, poltimme hänen ruumiin paikalla,
jossa Koseikani oli sijainnut. En kyennyt tuntemaan surua, tai23

vuodattamaan kyyneleitä. Uskon että tunteeni olivat lamaantuneet. Sinä
päivänä satoi, emmekä pystyneet heti polttamaan äitini ruumista.
Kaupungin kaikki rakennukset olivat romahtaneet ja palaneet
tasaisiksi, siten pystyin näkemään Hiroshiman aseman ja Ninoshimasaaren kotoamme saakka. Joka paikassa oli ruumiita, myös joessa ja
sotilaat keräsivät niitä ja polttivat ne nuotioissa. Maassa oli vielä
kuukauden päästä ruumiita ja kuljimme niiden ohitse sen enempää
ajattelematta. Emme tienneet atomipommin vaikutuksesta, ja ruuan
puutteessa soimme naapuripeltojen pernoja tai maahan istutettua riisiä
jotka olivat saaneet säteilyä.
 Atomipommin jälkeinen elämäÄitini kuoltua lähdimme Midoriin kylään jossa saisimme apua
sukulaisiltamme, ja voisimme nukkua yömme heidän varastossaan.
Isovanhempamme olivat jo menneet edellä. Atomipommin pudotessa
isoisäni, Tomekichi Omoya, ja isoäitini, Matsuno, olivat olleet turvassa
kotinsa olohuoneessa. Vaikka isoisäni oli ollut terve saapuessaan Midoriin
kylään, hän sairastui yllättäen ja kuoli viisi päivää äitini kuoleman
jälkeen.
Setäni,Shozo
oli
asunutvanhempieni
kanssaHirosemotomachissa. Hän oli pommin aikana ollut kotinsa eteisessä
mutta ei tiedetä mitä hänelle oli tapahtunut.
Asuessamme Midoriin kylässä elämämme oli toisinaan hankalaa, koska
kaikki oli niin erilaista. Kävin Midoriin kylän koulua, mutta noin vuoden
kuluttua palasimme takaisin Hiroseen. Yhteisvoimin tasoitimme
maanpintaa siten että pysyimme rakentamaan väliaikaisen rakennuksen,
jossa asuimme. Setäni ja tätini ryhtyivät kasvatusvanhemmiksemme, ja
he huolehtivat meistä kuin omista lapsistaan. En ole pystynyt tuntemaan
surua kuolleista vanhemmistani.
Myöhemmin kasvaessani olen kuitenkin alkanut vähitellen ikävöidä
vanhempiani. Kun tapaan serkkujani joiden kanssa kasvoin kuinsisaruussuhteessa ja suoritimme ala-asteen kotiopettajan opetuksella,nähdessäni heitä tunnen joskus kateutta ja ikävää. Setäni perhe tekityökseen kotona huonekaluja, ja minä toimin yrityksen kirjanpitäjänä.
Asuin setäni perheessä kunnes itse menin naimisiin.

24 Avioliitosta ja sairaudesta
Aikaisemmin monet halusivat salata olevansa atomipommin uhreja.
Erityisesti naiset pitivät asian salaisuutena eivätkä hankkineet
todistusta atomipommin aiheuttamista terveyshaitoista. Pidin itsestään
selvänä että avioituisin setäni ja tätini valitsevan miehen kanssa, siten
avioiduin järjestetyn avioliiton perusteella. Mieheni ei onneksi välittänyt
siitä että olen atomipommin uhri. Naimisiin mentyäni olin huolissani
lapseni terveydestä. Itselläni on kilpirauhassyöpä.
Avioliiton jälkeen olin huolissaan syntyneestä lapsestani. Minulla on
kilpirauhanen syöpä. Isoveljelläni ja serkullani ovat myös sairastuneet
syöpään, ja tyttärelläni on auditiivinen hermokasvain. Olen surullinen
siitä että hän on sairastunut atomipommin johdosta.
 Toive maailmanrauhasta
Olen kertonut lapsille kokemuksistani. Olen myös käynyt
rauhanmuseossa kertomassa atomipommin uhreista.
Aikaisemmin arjen kiireiden takia en juurikaan ehtinyt käydä perheeni
haudoilla, mutta nykyisin käyn tilaisuuksissa, keskustelen perheidenkanssa, jonka jälkeen palaan kotiini. Jos äitini olisi elossa, pitäisin
hänestä huolta. Kun näen sen ikäisiä mitä hän olisi nyt, haluan auttaa
heitä sillä en koskaan pystynyt tekemään sitä omalle äidilleni.
Olen kiitollinen siitä että olen saanut olla kohtuullisen terve vaikka
monet muut ovat tulleet uhratuiksi. Aina kun muistan omaa äitiäni,
ajattelen että haluan oman lapseni vuoksi pysyä terveenä
mahdollisimman pitkään.

25

26

Sen kesän tapahtumia en pysty
unohtamaan vaikka yrittäisin

Chiyoko Shimotake27 Elämä sodan aikana
Synnyin vuonna 1921 (Taisho 10) Tonogamurassa, Yamagata-gun
Hiroshiman-läänissä (Tonogamura vaihtuoi myöhemmin nimensä
Kakechoksi, ja on nykyään nimeltään Akiotacho).
Muutin pois vanhempieni luota joko vuonna 1940 tai 1941, ja asuin
Tsutsugasonin(nykyisen
Akiotachon)
opettajan
luona
jonka
pääasiallisena tehtävänä oli opettaa oppilaille hyvää köytöstä. Kyseinen
opettaja tunnettiin hyvin ankarana. Opin häneltä hyvän käyttäytymisen
lisäksi teeseremoniaa ja kukkienasettelua. Saamani opetus on auttanut
myöhemmässä elämässäni merkittävästi. Muutaman vuoden kuluttua
opettaja kuoli ja Tsutsugasonin johtaja pyysi minua jatkamaan
aikaisemman opettajani työtä. Siten minusta tuli kylän palkkaama
opettaja.
Samoin aikoihin aloin tapailla kylämme johtajan veljenpoikaa Hisashi
Kawamotoa jonka kanssa avioiduin toukokuussa 1944 (Showa 19).
Olimme jo entuudestaan tuttuja sillä isäni oli töissä Tonogamuran
virastossa. Solmittuamme avioliiton asuimme mieheni vanhempien(appi:Kamesaburo, anoppi:Sekiyo) luona Tsurumi-sillan lähellä, joka
sijaitsee Hiroshimassa Hijiyamahonmachin alueella. Mieheni toimi
kelloseppänä, mutta koska samassa kylässä ei ollut tarvetta useammalle
kellosepälle, hän joutui työnsä takia matkustamaan kauas. Sodan aikana
kaikesta oli puutetta ja siten työvelvoite koski myös naisia. Myöskään
kotonamme ei tarvittu kahta kotiäitiä, joten menin töihin Kasumichon
tukikohdan varastoon missä appeni oli töissä.
 Ennen atomipommia
Myös appeni ja anoppini olivat molemmat lähtöisin Tonogamurasta.
Anoppini oli aikeissa lähteä Tonogamuraan 3. elokuuta, mutta hän
muutti aamulla mielensä ja kehotti minua sanomalla: "Lähde sinä
kuitenkin etukäteen, menen itse lyhtyfestivaalin aikana ja vietän siellä
yhteensä kymmenen päivää." Siten lähdin matkaan Tonogamuraan
tarkoituksenani olla vanhempieni luona 3.-5. elokuuta. Lähdettyäni
anoppini otti minut vielä kiinni Tsurumi-sillalla lähettääkseen mukanani
hyvänlaatuisen aurinkovarjon, jottei se hajoisi pommituksen aikana. Hän
pyysi minua jättämään sen vanhempieni luokse. Viimeiset sanat mitä
kuulin anoppini sanovat olivat: "Sano terveisiä isällesi ja äidillesi, ja
28

muista palata takaisin sovittuna päivänä (5 päivä)". En kuitenkaan
silloin aavistanut että nämä sanat jäisivät viimeisiksi mitä kuulin hänen
sanovan. Vanhempieni luona halusin kuitenkin rentoutua ja pitkittää
oleskeluani, ja siten tarkoitukseni oli palata takaisin 5 päivä viimeisellä
yölinja-autolla. Kuljettaja ei kuitenkaan ottanut minua kyytiin, ja siten
jouduin tahtomattani palaamaan takaisin vanhempieni luokse. Minutnähtyäni isäni moitti minua sanomalla: "Kukaan ei saa rikkoa
antamaansa lupausta, säälin Kawamoton isää ja äitiä". Lisäksi isäni
lähetti sähkösanoman Kawamotolle että seuraavana päivänä Chiyoko
palaisi varmasti takaisin kotiinsa.
 6.- 9. elokuuta
Seuraavana päivänä (6. elokuuta) minun olisi pitänyt lähteä matkaan
jo varhain aamulla koska olin viipynyt kauemmin kuin mitä olinluvannut. Siitä huolimatta en kiirehtinyt. Jos olisin lähtenyt matkaan
aikaisin, olisin ollut atomipommin räjähtäessä vieläkin lähempänä. Kello
oli 8.15. Tunsin kirkkaan valon ja valtavan äänen, kuin maa olisi järissyt.
Ympärillä leijui rikkinäisiä palaneita paperinpaloja, jossa luki
"Hiroshiman kaupunki". Tiesin että jotain oli meneillään Hiroshimassa.
Pian sain tietää että jotain hirvittävää oli tapahtunut. Halusin lähteä
takaisin, mutta vallitsevasta tilanteesta johtuen käveleminen ei naisilta
tai lapsilta olisi onnistunut, ja siten isäni lähti Hiroshimaan tutkimaan
tilannetta. Ensin hän meni kotiimme Hijiyamahonmachiin, jossa kaikki
oli tuhoutunut tulipalossa. Palopaikalle oli kiinnitetty kyltti, jossa luki
että asukkaat on siirretty tukikohdan yhteydessä olevaan asuntolaan.
Sinne saavuttuaan isäni onnistui löytämään mieheni ja tämän
vanhemmat. Anopilla oli kauheat palovammat ja hän oli kuolemaisillaan.
Todettuaan mieheni, apin ja anopin tilanteen isäni lähti tarkistamaan
Higashihakushimachossa asuvan setäni vointia. Sedän koti oli
täydellisesti tuhoutunut ja hänet oli evakuoitu Koiin saakka. Serkkuni
joka oli opiskelijamobilisoinnin johdosta osallistunut rakennusten
purkutöihin, oi kuollut.
Isäni käveli edestakaisin, kunnes lopulta palasi Tonogamuraan.
Kuultuani että mieheni on tukikohdan asuntolassa, lähdin 8. elokuuta
aamulla Hiroshimaan. Matkustin ensin linja-autolla, jonka jälkeen
vaihdoin junaan (Kabe-linja). Kaben aseman edessä oli paljon
29

haavoittuneita, jotka näyttivät olevan kuolemaisillaan. Kunkinhaavoittuneen tyynyn viereen oli asetettu vain yksi säilyketölkki.
Perheitään etsivät ihmiset katsoivat heitä tutkivasti ja kutsuivat nimeltä,
mutta kukaan ei jaksanut vastata. Nähdessäni paljon loukkaantuneita
huoleni omasta perheestäni kasvoi entisestään.
Mitakin asemalla matkanteko keskeytyi, ja matkustajien piti poistua
junasta. Sieltä jatkoin matkaa kävellen tukikohdan asuntolaan kantaen
happamia luumuja, riisiä, sekä muita ruokia joita olin saanut
vanhemmiltani. Koko seutu oli kuitenkin palanut maan tasalle eikä
jäljellä ollut lainkaan tuntomerkkejä, joten en pystynyt päättelemään
mihin suuntaan minun olisi pitänyt kulkea, ja siten kävelin ympyrää.
Nähdessäni nuotin lähdin sitä kohti, koska uskoin että siellä olisi ihmisiä
joilta voisin kysyä reittiä. Näkemäni liekit olivat kuitenkin kuolleiden
poltettuja ruumiita. Kuolleita oli poltettu joka puolella, sillalla, tienlaidalla, pellolla, ei ollut paikkaa missä niitä ei olisi poltettu.
Näkemistäni palaneista ruumiista huolimatta en tuntenut minkäänlaista
hajua, uskon että aistini olivat turtuneet.
Saavuin vihdoin tukikohdan asuntolaan 9. päivä kello 3.00 yöllä.
Anoppini oli jo kuollut, mutta koska kuolemasta oli vasta muutama tunti,
hänen ruumiinsa oli vielä paikoillaan. Atomipommin pudotessa anoppi oli
ollut pellolla. Ollessaan suojaamattomana hän oli saanut palovammoja
koko vartaloonsa, ja leuka ja rinta olivat palaneet poroksi. Vartalo oli
hirveässä kunnossa. Appeni mukaan anopin voihkiminen oli yllättäen
loppunut, ja sytytettyään valon hän huomasi että anoppini oli kuollut.
Seuraavana päivänä appeni teki puulaatikon, laski anoppini laatikkoon ja
poltti tämän perunapellolla.
 Mieheni kuolema
Mieheni oli ollut kotona eikä hän siten ollut saanut mitään merkittäviä
ulkoisia vammoja. Kuultuaan pellolla olevan äitinsä huutoa mieheni oli
mennyt ulos.
Heräsin aamulla kello 5.00 15. elokuuta. Mieheni sanoi: "Ei tarvitse
nousta ylös", mutta valmistin silti riisikakun, sillä oli kuudes anoppini
kuoleman jälkeinen päivä. Lisäksi valmistin meille kolmelle ruuaksi
riisipuuroa. Mieheni oli aivan hiljaa. Hän nukkui appeni kanssa samassa
huoneessa, mutta appeni huomaamatta mieheni oli kuollut. Ruumiille30

alkoi kerääntyä kärpäsiä, joten hankin hänelle kuolintodistuksen jossa
kuolema oli kirjattu tapahtuneeksi 14. päivä, vaikka todellisuudessa se oi
15. Tein tämän siksi että saimme luvan polttaa ruumis mahdollisimman
pian. Taas appeni teki puulaatikon, jonka sisälle laitoimme mieheni, ja
poltimme hänet. Appeni oli ollut täysin murtunut suorittaessaan anoppini
polttohautausta, ja siten hän pyysi minua osallistuisin mieheni ruumiin
polttamiseen. Minun oli kuitenkin vaikeata sytyttää tulta sillä mieheni
oli ollut elossa vielä samana aamuna. Ruumis oli kuitenkin pakko polttaa.
Sytytin tulen, mutta sen sytyttyä en kuitenkaan kyennyt jäämään
viereen. Yritin poistua, mutta koska en kyennyt seisomaan tai
kävelemään jouduin palaamaan kotiin ryömimällä. Koska ympäristössä
oli useassa paikassa poltettu vainajia, maa oli yhä kuuma, ja sain polviini
ja käsiini palovammoja.
Seuraavana päivänä kun menin keräämään talteen mieheni luita,
taivaalla lensi vihollisen lentokone. Ihmettelin miksi ilmahyökkäyksetvaroittavat sireenit eivät olleet soineet. En tiennyt vielä vähään aikaan
että sota oli loppunut.
 Syankaliumia itsemurhaa varten
Kaikki naisille oli tukikohdassamme jaettu syankaliumia, jotta
voisimme kapselin nielaisemalla välttää sen häpeän että amerikkalaiset
sotilaat raiskasivat meidät. Mieheni kuoltua pidin itseäni täysin
tarpeettomana ja olin aikeissa myrkyttää itseni. Appeni käydessä
tekemässä kuolinilmoitusta virastossa, join vettä ja tarkoitukseni ottaa
tämän jälkeen syankaliumia. Mieleeni tuli kuitenkin ajatus apestani, ja
siitä miltä hänestä tuntuisi palatessaan virastosta ja löytäessään minut
kuolleena. Tämän mielikuvan vuoksi jätin aikeeni toteuttamatta.
Leikkasin pitkät hiukseni ja poltin ne mieheni jäänteiden kanssa, sanoin
hänelle samalla: "Pahoittelen etten voinut lähteä yhdessä kanssasi, tämä
on minun tunteeni sinua kohtaan ". Jos appeani ei olisi ollut, olisin
nielaissut syankaliumi-kapselin.
Vaikka palasin Tonogamuraan, pidin silti syankaliumin tallessa.
Pikkuveljeni kuitenkin tuhosi sen polttamalla, sillä hän ei luottanut mitä
tekisin sillä. Palaessaan siitä lähti kammottava haju.
 Appeni kuolema
31Appeni oli ollut atomipommin pudotessa tukikohdassa, ja hän oli
saanut selkäänsä pahoja palovammoja. Tämän vuoksi hän nukkui aina
vatsallaan. Mieheni kuoltua aikomuksemme oli appeni kanssa palatayhdessä Tonogamuraan. Hän kuitenkin kuoli 25. elokuuta. Vaikka olinvasta 24-vuotias, olin menettänyt mieheni, anoppini ja appeni, ja siten
olin hyvin yksinäinen. Itseäni ei olisi haitannut vaikka olisin kuollut. Sitä
ennen minun olisi kuitenkin toimitettava kolmen ihmisen tuhkat heidän
syntymäkaupungissa olevalle suvulleen. Sitä ennen minulla ei ollut lupaa
kuolla.
 Tonogamuraan
6. syyskuuta palasin vihdoin Tonogamuraan kantaen mukanani
mieheni, anoppini ja appeni jäljelle jäänyttä tuhkaa. Mieheni suku
järjesti heille hautajaiset. Itse olin todella laihassa ja heikossa kunnossa,
mutta suku piti minusta huolta. Heidän ansiostaan olen elossa, ja olen
siitä heille kiitollinen. Muiden syödessä normaalisti, minäkin aloin syödä
heidän mukanaan. Aikaisemmin oli ollut vaikea saada ruokaa, ja nyt kun
sitä oli tarjolla aloin syödä koneellisesti silloinkin kun minun ei tehnyt
mieli. Tämä oli kuitenkin hyvä asia.
Palattuani Tonogamuraan tein muutaman vierailun Hiroshimassa.
Kerran ulkomaalainen, joka oli aikaisemmin ollut vanki, lähti
Hiroshimassa seuraamaan meitä. Olimme siihen mennessä kävelleet
paljon ja olimme uupuneita. Makurazaki-taifuunin jälkeen tiet olivat yhä
käyttökelvottomia ja siten olimme joutuneet kävelemään maastossa.
Lähdimme pakoon, mutta kokemus oli niin pelottava että se on syöpynyt
mieleeni.
 Uusi avioliitto
Menin uusiin naimisiin vuonna 1957. Miehellä oli ennestään kolme
lasta, joista nuorin oli 2-vuotias. En ole koskaan kasvattanut lapsia, ja
ajattelin ensin kieltäytyä kosinnasta. Kuitenkin tavattuani lapset näin
kuinka ihania he olivat. Tiesin etten pystyisi synnyttämään lapsia, ja
haluaisin kuitenkin kasvattaa niitä, ja siten päätin avioitua uudelleen.
 Terveydentilanne
Minulla on ollut huoli omasta terveydestäni pitkän aikaa. Monet32

lääkärit tutkineet minua. Kerran kun minulta poistettiin hammas,
verenvuoto ei meinannut loppua millään. Tämän jälkeen minun piti aina
ottaa yleislääkäri mukaan mennessäni hoidattamaan hampaita.
Seitsemän vuotta sitten jouduin munasarjasyövän takia leikkaukseen(vuonna 2001, Heisei 13). Syöpä oli edennyt suolistoon, ja suolesta
jouduttiin leikkaamaan 50 cm. Munasarjasyöpä on vaikeasti
parannettavissa, jos se on päässyt suolistoon asti, selviytymiseen
tarvitaan ihme.
Sairastaessani munasarjasyöpä, kaikki ruuat olivat maistuneet
suussani kirpeiltä. Viime aikoina olen alkanut taas tuntea syödessäni
samaa kirpeyttä, ja siksi hakeuduin sairaalaan tutkimuksiin. Minulle
diagnosoitiin suolisolmu, ja jouduin jäämään hoitoon.
 Atomipommin jälkeen
En joutunut suoraan alttiiksi ydinräjähdykselle, mutta räjähdyksen
jälkeen kärpäset pesiytyivät vartalooni, ja munivat joka puolellevartalooni, käsiin, jalkoihini ja selkääni. Siten ihostani kaivautui
näkyviin paljon matoja, mikä tuntui kuin hyttyset olisivat pistelleet
ihoani. Selkääni jäi niistä jäljet, ja siksi en halua käydä julkisissa
kylpylöissä.
Selkäni nähdessään lääkäri ihmetteli kerran jälkiä, ja kysyi mistä neovat peräisin. Kerroin että ne johtuvat atomipommista, ja hän tiedusteli
olinko ollut pommin aikana ulkona ja saanut säteilyä. Niin se ei
kuitenkaan ollut.
Mielestäni rauha on tärkeä asia, ja sotia ei saa kukaan aloittaa. En
hyväksy edes jatkuvaa riitelyä kotioloissa, ja siten sitäkin tulisi
mielestäni välttää.

33

34

Sinulla on onni

Toshio Miyachi35 Siihenastinen elämäni
Olen syntynyt vuonna 1917 Mitsugigun-läänissä sijaitsevassa
Nakanoshomurassa (nykyiseltä nimeltään Onomichi-shi, InnoshimaNakanosho-cho). Isäni oli töissä Nakanoshon postissa, ja äitini oli
kotiäitinä viljellen samalla pientä peltotilkkua. Kolmen isosiskon jälkeen
synnyin perheen ensimmäisenä poikana. Pikkuveljeni syntyi kaksi vuotta
myöhemmin. Vuonna 1924 syntyi vielä pikkusisko, joka kuitenkin kuoli
pian. Tämän jälkeen kuoli myös äitini, jonka jälkeen asuin isäni kanssa
kahdestaan.
Vuonna 1939 osallistuin kutsuntoihin, joissa minut määrättiin
viidennen divisioonan kenttätykistöön, sen viidenteen rykmenttiin.
Toimin ryhmäjohtajana taistellen eri alueilla Vietnamin ja Kiinan
alueella. Päästyäni armeijasta työskentelin serkkuni omistamassa
Marukashi-nimisen tavaratalon Hikari-nimisellä osastolla. Vuonna 1943
vaihdoin työpaikkani isoisäni omistaman Miyachi nimisen tehtaan Hikari
osastolle. Vaihdoin työpaikkaa, jotta voisin helpommin hoitaa isääni, joka
asui pääkonttorin lähistöllä. Samoin aikoihin menin naimisiin, ja
huhtikuussa vuonna 1944 sain ensimmäisen poikani.
Huhtikuussa vuonna 1945 sain uuden määräyksen astua palvelukseen,
ja sovin perheeni evakuoimisesta Innoshimaan. Tälläkin kerralla minut
nimitettiin kenttätykistön viidenteen rykmenttiin, mutta nyt olin
komennettu rykmentin pääesikuntaan tehtävänäni ylläpitää armeijanrekisteröintijärjestelmää. Suurin osa joukoista oli lähetetty vastaamaan
alueellisesta puolustuksesta, joten esikuntaamme oli jäänyt vain vähän
sotilaita. Rekisteröintivastaavan päätehtävänä oli ylläpitää armeijan
miehistöluetteloa, ja jakaa sotilaspassia, ja siten minut oli vapautettu
sotaharjoituksista.
Esimieheni, kersantti Okada, oli kotoisin Jinsekigun-nimisessä
läänissä sijaitsevasta Kobatake-muran kylästä (nykyinen Jinsekigun
Jinsekikogencho). Hän oli hyvä ihminen. Olimme samassa huoneessa
kahdestaan, ja hän oli minulle hyvin ystävällinen.
Kesäkuussa vuonna 1945 osaston nimi muutettiin Chugoku
armeijapiirin tykistön täydennysosastoksi (Chugoku 111:s yksikkö).
Tykistö sijaitsi Hiroshiman linnan länsi puolella ja 4 tai 5
kaksikerroksista rakennusta on rakennettu linnan ojan ympärille. 4yksikköä sijoitti siellä.
36 Tilanne ennen atomipommia
Tarkoitukseni oli palata sodan jälkeen takaisin entiseen työpaikkaani.
Myös työpaikallani odotettiin että palaisin takaisin. Johtajamme lähetti
kirjeen, jossa hän kirjoitti: "yrityksessämme on tärkeä kokous jossa
läsnäolosi on välttämätön, siten pyydän sinua tulemaan Hikari-shiin".
Työantajani oli oma sukulaiseni, joten olin huolissani että joku pitäisi
kokousta tekosyynä loman järjestämiseksi. Kersantti Okada rauhoitti
minua kuitenkin sanomalla: "Älä, ole huolissasi. Hyväksyn lomasi".
Hänen ansioistaan sain poistumisluvan ja sunnuntaina 5. elokuuta
lähdin Hikari-shiin kaupunkiin. Seuraavana päivänä, joka oli maanantai
6. elokuuta, tarkoitukseni oli nousta junaan Hiroshiman asemalla kello9.00 ja palata takaisin yksikkööni.
Söin 6. elokuuta aamiaista aamulla kello 4.00, jonka jälkeen nousin
Hikari asemalta junaa. Luulen olin Iwakunin aseman edessä silloin kun
atomipommi putosi kello 8.15. Junan aiheuttamasta metelistä johtuen en
kuitenkaan kuullut pommiin liittyviä ääniä. Kuulin vain muiden
matkustajien ihmettelevän ja puhuvan keskenään: "Hiroshiman puolen
taivaassa näkyy valtava savu, aivan kuin mainosilmapallo", ja hekatsoivat junan menosuuntaa, ylös junan oikealle puolelle. Ilman mitään
ilmoitusta juna jatkoi matkaansa, mutta pysähtyi yllättäen Itsukaichinasemalle. Myös edellinen juna oli pysähtynyt, ja koska matka
Hiroshimaan oli tukossa, matkustajat poistuivat junasta. Olin huolissani,
sillä olin luvannut saapua yksikkööni heti kun juna olisi saapunut
Hiroshiman asemalle kello 9.00.
Veturin aiheuttamasta mustasta savusta johtuen kaikki näytti
mustalta Itsukaichin aseman edessä, kuin olisi ollut yö. Vain hieman
pystyin erottamaan ihmisten liikettä. Savun hälvettyä vähän ajan päästä
näin sotapoliisin kuorman-auton. Esitin heille pyyntöni: "Haluaisin
palata yksikkööni, ja pyytäisin teiltä kuljetusta Hiroshiman linnalle
saakka". Koska he olivat hoitaneet omat velvollisuutensa suoritettua, hesuostuivat ottamaan minut mukaansa. Sotilasarvoltaan he olivat
korpraali ja yliluutnantti, mielestäni he näyttivät täysin terveiltä jahaavoittumattomilta. Siten he eivät varmastikaan olleet suoraan alttiita
pommin vaikutukselle. Mikäli he ovat vielä elossa, haluaisin esittää heillekiitokseni.

37 Tilanne kaupungissa atomipommin jälkeen
En enää muista mitä reittiä menimme Itsukaichilta Hiroshimaan,mutta sen muistan että ympärillä oli riisipeltoja. Pakolaiset pakenivat
pitkien tietä kuin vesi joessa. Hiroshimassa kuljimme junarataa pitkin.
Ilmeisesti koko kaupunki oli jo evakuoitu, sillä missään ei näkynyt
ihmisiä, kissoja tai koiria.
Minut oli luvattu kuljettaa Hiroshiman linnalle saakka, mutta Aioisillan kohdalla minun piti nousta kyydistä. Matka sillalta yksikkööni oli
todella lyhyt. Tarkoitukseni oli mennä kävellen mutta tie oli palanut, ja
kuumentunut niin kuumaksi, ettei sillä pystynyt kävelemään. Vaikka
jalassani oli armeijan saappaat ja säärystimet, en pystynyt kävelemään
metriäkään, ja jouduin pysähtymään Aioi-sillan edessä.
Aioi-sillalla ollessani etenin välillä 50 senttiä, jonka jälkeen jouduin
jälleen palaamaan 50 senttiä takaisin, tässä minulla meni aikaa tunnin
verran. Yhtäkkiä alkoi sataa rankasti, se tuntui kuin olisi pistellyt ihoon
neuloilla. Sade oli väriltään mustaa, ja maa alkoi näyttää siltä kuin olisi
kaadettu öljyä ympäristöön. Pyyhkiessäni naamani, se ei kuitenkaanöljyltä. Koska ympäristö oli palanut tasaiseksi, en kyennyt löytämään
itselleni sateensuojaa. Kastuin läpimäräksi odotin sateen loppumista.
Sateen jälkeen ilma muuttui viileämmäksi ja tuntui syksyltä.
Kuumentunut tie alkoi jäähtyä, ja pystyin taas kävelemään.
Palattuani paikkaan missä yksikköni oli sijainnut näin että kasarmit
olivat tuhoutuneet täydellisesti. Jäljellä oli vain tuhkaa, jota sade huuhtoi.
Kersantti Okada oli palanut pahoin ja kuolemaisillaan, mutta pystyi
kuitenkin vielä hengittämään. Palovammat olivat muuttaneet kasvot
tunnistamattomiksi. Hän pystyi kuitenkin sanomaan: "Miyachi, onneksi
olet elossa" ja siitä tiesin kuka hän on. Poistuin paikalta, ja kun tulin
takaisin hänet oli siirretty muualle.
En ole enää varma, mutta muistaakseni se oli 6. elokuuta, mustan
sateen jälkeen tapasin toinen armeijankunnan kenraali Shunroku Hatan
Yokogawan-joen sivussa. Hänen vieressään oli hänen adjutanttinsa, joka
määräsi minua: "Ota kenraalia Hata selkääsi, ja ylitä Tenma-joki niin
ettei hän kastu." Kannoin hänet joen yli, hän oli pienikokoinen eikätuntunut painavalta.
 Pelastustoiminta
38

Länsi paraatikentälle kerääntyi noin 90 sotilasta, jotka olivat
selviytyneet elävinä atomipommista. He polttivat päivittäin paljon
ruumiita, esimerkiksi yhtenä päivänä 250 ja seuraavana 300 ruumista.
Muistan erityisesti että kaksi amerikkalaisen sotilaan ruumista oli
Hiroshiman linnan portaissa. Luulen he olivat vanki, jotka olivat pidetty
Hiroshiman linnan lähellä olevassa rakennuksessa.
6. elokuuta meillä ei ollut mitään syötävää, ja siten menimme 30
alaisen kanssa neuvottelemaan kaupungin virkamiesten kanssa
saadaksemme ruuaksi kuivattua leipää. Yllättäen neuvottelumme
muuttui riidaksi, emmekä saaneet haluamiamme leipiä. Vastentahtoisesti
joimme sokerivettä sinä päivänä. 7. elokuuta jälkeen saimme riisipalloja,
sillä kaupungin ulkopuolelta tuli pelastustyöntekijöitä.
Pelastustoiminta jatkui elokuun loppuun asti, ja koko sen ajan nukuin
ulkona.
Sain 31. elokuuta vihdoin luvan siirtyä siviiliin. Kotiutuville sotilaille
jaettiin erilaisia tavaroita, jotka olivat jääneet armeijan varastosta jäljelle.
Itse sain puvun ja huovan. Maatilalta kotoisin oleva henkilö sai hevosen,
jolla hän palasi ratsasti kotiin.
Itosakin satamassa nousin 1.syyskuuta laivaan ja palasin Innoshimaan.
 Sairaudesta
Kaksi kuukautta Innoshimaan palattuani olin pellolla virtsaamassa, ja
hämmästyin erittäneeni noin kaksi litraa ruskeata nestettä. Virtsa säilyi
ruskeana tämän jälkeenkin. Seuraava vuoden puolella menin sairaalaanruuansulatusvaivojen takia. Myöhemmin minua hoidettiin sairaalassa
saamani maksasairauden johdosta. Vuonna 1998 minulla todettiin
virtsalakon syöpä, jonka hoito jatkuu edelleen.
Vuonna 1960 syyskuussa minulle myönnettiin lääketieteellinen
todistus siitä, että olen atomipommin uhri. Olen miettinyt kannattako
sellaista hankkia, mutta viranomaiset suosittelivat sitä minulle, ja
lopulta myönnyin. Myöhemmin sairastaessani on osoittanut hyödylliseksi
että olen voinut osoittaa altistuneeni atomipommin vaikutukselle.
 Elämä sodan jälkeen
Sodan jälkeen avasin pienen tavarakaupan Innoshimassa. Koska
kauppa sijaitsee maaseudulla, olen elintarvikkeiden myynnin ohella mm.
39

kiillottanut riisiä ja puhdistanut öljyä. Myöhemmin olen lisäksi myynyt
sähkötarvikkeita. Elämä on ollut niukkaa, mutta pärjäsimme jotenkuten,
ja lapseni ovat saaneet opiskella jopa yliopistoon asti.
Vuonna 1946 sain tyttären, mutta äiti ja tytär kuolivat heti. Vuonna
1947 menin uudelleen naimisiin, ja sain nykyisen vaimoni kanssa kaksi
poikaa ja yhden tyttären. Sodan jälkeen syntynyt lapset olivat fyysisesti
heikkoja, ja olen ollut huolestuneena pohtinut johtuuko se
atomipommista. Vaimoni opetti tyttärellemme, ettei hänen kannata
mahdollisen kosinnan yhteydessä mainita siitä mitään että hän on
atomipommille altistuneen jälkeläinen.
 Esimies, joka kuoli atomipommissa
Jos sota vielä joskus uusiutuisi, se olisi Japanille katastrofi. Uskon että
nykyinen rauhantila on paljolti pommien uhrien ansiosta.
Oli esimieheni kersantti Okadan ansiosta, että sain luvan poistua
kasarmilta, ja siten en joutunut pommille suoraan alttiiksi ja että olen
elossa. Olin pitkään murheissani siitä, että en enää tavannut häntä sen
jälkeen kun hän 6. elokuuta sanoi minulle sanansa: "Miyachi, onneksielät", enkä tiedä mitä hänelle tapahtui. Olisin halunnut esittää hänelle
kiitokseni.
Lapseni ymmärsivät toiveeni ja etsivät häntä netin avulla. Lisäksi hesoittelivat temppeleihin ja lopulta löysivät kersantti Okadan.
Vuonna 2007 koko perheeni vieraili kersantti Okadan haudalla.
Haudalla vieraillessani esitin hänelle kiitokseni, ja sain vihdoin rauhan.

40

Otsikko"Eloonjääneiden atomipommin liittyviä kokemuksia"Kirjoituskokoelman toteuttamiseksi

PainosEnsimmäinen painos

Ilmestyspäivä

28. helmikuu. 2015

Toimittaja

Hiroshima Peace Culture Foundation

Toimeksiantaja

Työn, terveyden ja hyvinvoinnin ministeriö
1-2-2 Kasumigaseki, Chiyoda-ku, Tokyo+81 (0)3-5253-1111