ВСЕСВІТНЯ ІСТОРІЯ
ПАВЛО ПОЛЯНСЬКИЙ

92017ПАВЛО ПОЛЯНСЬКИЙ

ВСЕСВІТНЯ

ІСТОРІЯ

9УДК 94(100)(075.3)
П54Рекомендовано Міністерством освіти і науки України
(наказ МОН України від 20.03.2017 р. № 417)
Видано за рахунок державних коштів. Продаж заборонено
Експерти, які здійснили експертизу цього підручника під час проведення
конкурсного відбору проектів підручників для 9 класу загальноосвітніх навчальних закладів ізробили висновок про доцільність надання підручнику грифа
«Рекомендовано Міністерством освіти і науки України»:Олійник Л. М., учитель Радісненської ЗОШ І–ІІІ ступенів Красилівського району
Хмельницької області;Білан Я. І., методист комунальної установи «Зборівський районний методичний
кабінет» Зборівської районної ради;Тронько Т. В., доцент кафедри всесвітньої історії та методики викладання історії
Полтавського національного педагогічного університету імені В. Г. Короленка, кандидат історичних наук, доцент.

Умовні позначення:— пригадайте;— погляд сучасника
(дослідника);— основні події;— запитаннята завдання;П54— особистості.

Полянський П.
Всесвітня історія : під­руч. для 9 кл. за­галь­но­ос­віт. навч. закл. /Павло Полянський. — К. : Гра­мо­та, 2017. — 224 с. : іл.
ISBN 978-966-349-619-1
Підручник відповідає Державному стандарту й новій програмі. Містить навчальний матеріал на засадах компетентнісного підходу, у якому
подано події всесвітньої історії (кінець XVIII — початок XX ст.).
Осягнути багатовікову історію людства допоможуть уривки з історичних документів, висловлювання відомих людей, ілюстрації, схеми йдіаграми, історичні карти.
Запитання та завдання зорієнтовані на вікові особливості дев’яти­клас­ників і сприятимуть ґрунтовнішому засвоєнню навчального матеріалу.
Для учнів, учителів, методистів, батьків.
				

ISBN 978-966-349-619-1

УДК 94(100)(075.3)© Полянський П. Б., 2017© Видавництво «Грамота», 2017ЗМІСТВід автора . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
Вступ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 

57Розділ ІЄвропа в час французької революціїта наполеонівських воєн§1. Французька революція наприкінці XVIII ст. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  14§2. Франція в 1794–1815 рр. Віденський конгрес і Священний союз . . .  23Матеріал до практичного заняття 1. .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 32
Розділ ІІЄвропа Й Америка в добу революцій та національного
об’єднання (1815–1870)§3. Індустріальна революція . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  36Матеріал до практичного заняття 2. .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 44
§4. Велика Британія. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  49§5. Франція в період Реставрації Бурбонів і Липневої монархії. . . . . . . . .  56§6. «Весна народів» . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  63§7. Об’єднання Німеччини . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  70§8. Об’єднання Італії . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  75§9. Російська імперія в першій половині ХІХ ст. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  81§10. Сполучені Штати Америки. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  90§11. Утворення незалежних держав у Латинській Америці . . . . . . . . . . . .  97Узагальнення до розділу І і розділу ІІ . .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 103
Розділ ІІІМодернізація країн Європи Й Америкив останній третині ХІХ – на початку ХХ ст. «Пробудження Азії»§12. Основні тенденції соціально-економічного та політичного
розвитку світу в останній третині ХІХ – на початку ХХ ст. . . . . . . . . . . . . . . . .  108Матеріал до практичного заняття 3. .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 115§13. Франція . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 122§14. Німеччина наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 131§15. Велика Британія у вікторіанську добу . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  135
§16. США в другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. . . . . . . . . . . . . . . . . .  141§17. Російська імперія в другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. . . . . .  150
§18. Австро-Угорщина в другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. . . . . .  156
§19. Японія в другій половині ХІХ — на початку ХХ ст. . . . . . . . . . . . . . . .  161
§20. Китай у другій половині ХІХ — на початку ХХ ст. . . . . . . . . . . . . . . . .  1683

§21. Спроби модернізації Османської імперії наприкінці ХІХ —на початку ХХ ст. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  175Матеріал до практичного заняття 4. .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 179
Узагальнення до розділу ІІІ . .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 186
Розділ IVМіжнародні відносини
(друга половина ХІХ — початок ХХ ст.)§22. Міжнародні відносини наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. . . . . . . .  190Узагальнення до розділу IV . .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 198
Розділ VРозвиток культури й повсякденне життя
наприкінці XVIII — на початку ХХ ст.
§23. Освіта, наука, технічний прогрес і культурав період «довгого» ХІХ ст. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .  202Матеріал до практичного заняття 5. .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 211
Узагальнення до розділу V . .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 217
Узагальнення до курсу
«Основні ідеї, здобутки й виклики “довгого” ХІХ ст.» . .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 218
Хронологічна таблиця. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
2214

ЯК ПРАЦЮВАТИ З ПІДРУЧНИКОМ
Перед Вами — підручник із всесвітньої історії, створений відповідно до нової програми (2017 р.) на засадах компетентнісного
підходу, який використовують у багатьох країнах світу.
У сучасному динамічному й комп’ютеризованому світі вже недостатньо засвоїти тільки певний обсяг знань. Завдання школи —допомогти Вам підготуватися до майбутнього дорослого життя,набути потрібних умінь і навичок, вибрати майбутню професію,знайти місце в суспільстві.
Компетентність у будь-якій справі означає поєднання знань,умінь і практичних навичок, а також морально-етичних цінностейі громадянських якостей. Компетентнісний підхід полегшить Вамна нинішньому етапі навчальну, а в майбутньому й професійну
діяльність. Компетентність включає обізнаність, комунікацію, самовираження, ініціативність і практичність, роботу з цифровими
носіями, соціальні й громадські навички, а також уміння вчитися.
Завдяки компетентнісному підходу Ви ввійдете в доросле життя зміцним запасом знань, зможете застосувати на практиці свої вміння, з’ясуєте, які завдання здатні виконувати.
Отже, оволодівши компетентнісним підходом, Ви зможете зробити усвідомлений життєвий вибір.
Підручник складається зі вступу та п’яти розділів, які поділеніна параграфи. Кожен розділ починається з блоку інформації про те,яких навичок Ви набудете, опрацювавши навчальний матеріал. Наприкінці кожного розділу подано «Узагальнення», у якому стисло
викладено основні тези вивченого матеріа­лу.
Важливе місце в підручнику належить поняттям — історичним
термінам і визначенням, які Вам, можливо, трапляються вперше,обов’язковість знання, розуміння й застосування яких передбачено навчальною програмою й вимогами до зовнішнього незалежного оцінювання. Для зручності опрацювання змісту того чи тогопараграфа пояснення понять подано не наприкінці підручника,а безпосередньо в тексті як словник.
Рубрика «Погляд сучасника (дослідника)» — це висловлювання істориків, відомих політиків, військових діячів, митців та ін. У багатьох
випадках наведено супе­речливі, а часто й протилежні погляди на тісамі явища, події чи історичних осіб. До висловлювань подано запитання й завдання.
На проблемні, або «відкриті», запитання та ситуації зазвичай
немає однозначних «чорно-білих» відповідей. Це не повинно Васнасторожувати. Навпаки, Ви можете розмірковувати, аналізувати,шукати нестандартних рішень для нетипових ситуацій. У житті
кожного з нас нерідко виникає проблема пошуку оптимального рішення. У ситуації, коли можливі різні оцінки й трактування подій
минулого, Ви робитимете власні висновки й матимете нагоду перевірити свої навички критичного оцінювання історичних джерел.
5Як працювати з підручникомВи також навчитеся переконливо захищати власну точку зору впроцесі обговорення на уроці чи в позаурочний час.
Зрештою, формування цих компетентностей (готовність застосовувати свої знання, навички й уміння на практиці) якраз і єоднією з основних цілей вивчення історії.
У підручнику є чимало історичних карт, які допоможуть географічно уявити описувані події, а також краще засвоїти історичні
факти.
Наведені таблиці, схеми, графіки й діаграми містять статистичний матеріал, який не обов’язковий для запам’я­то­вування. Він допоможе Вам виробити навички аналізування різноманітних даних,дійти на їх основі висновків і зробити узагальнення. Також ці матеріали можуть стати джерелом додаткових аргументів на підтвердження або спростування певних оцінок чи поглядів.
Фотографії, малюнки, зокрема й карикатури, є самостійним
джерелом історичної інформації, що ілюструють і доповнюють авторський текст. До них також подано запитання й завдання проб­лемно-пошукового характеру.
У підручнику розкрито місце й роль відомих історичних постатей, а також пересічної людини у вирі історичних подій. Найважливіші факти, події, дати й імена позначено в тексті іншим шрифтом.
Кожен параграф завершується рубрикою «Основні події».
Запитання та завдання наприкінці параграфа — різні за рівнем склад­ності: від простих (на знан­ня хронології, застосування
історичних понять, уміння відтворити історичні факти тощо) доскладних, спрямованих на виявлення Вашого вміння аналізувати
суперечливі факти, події та інформацію, працювати з історичними
джерелами.
Також у підручнику вміщено матеріали до практичних занять,у яких використано, зокрема, уривки з історичних джерел та ілюстративний матеріал. Поставлені запитання спонукатимуть Васзамислитися над тими чи іншими подіями, теоріями та явищами,порівняти їх, систематизувати й узагальнити.
Плідної Вам роботи й добрих результатів!
Автор

6

вступНа засадах компетентнісного підходу Ви будете:знати хронологічні межі й періодизацію історії Нового часу;розуміти поняття «“довге” XІX ст.», «індустріальне
суспільство», «індустріалізація», «демо­кратія», «громадянська рівно­прав­ність», «парламентська демократія»;уміти розпізнавати на історичній карті провідні
країни Євро­пи й світу; характеризувати особливості
політичного й економічного розвитку світу наприкінці ХVІІІ — на початку ХХ ст.; висловлювати судження
щодо значення «довгого» ХІХ ст.

ВСТУППр игадайт е•• Що означають поняття «Новий час», «ранній Новий час», «ранньомодерна доба»?
•• Які хронологічні межі епохи Середньовіччя й Нового часу? Яка періодизаціяцих епох?
•• Назвіть основні здобутки раннього Нового часу.
•• Назвіть держави, які внаслідок великих географічних відкриттів і технічних досягнень раннього Нового часу стали провідними країнами світу.

1. Місце Нового часу в історії
У 9 класі Ви вивчатимете період Нового часу, який з легкої руки британського історика Е. Гобсбаума також називають «довгим» XIX століттям (натомість ХХ ст. називають «коротким»). Формально, тобто згідно з календарем,XIX ст. тривало з 1801 до 1900 р., однак історики «подовжують» його, узявши заоснову періодизації логічно поєднані важливі події. Історики майже одностайні в тому, що «довге» XIX ст. завершилося з початком Першої світової війни.
Однак щодо дати початку «довгого» століття в історичній науці одностайності
немає.
Різні погляди на початок «довгого» ХІХ ст. існують не тому, що в історії «нічого не можна знати напевно», а тому, що за основу періодизації можна брати тіабо інші значущі події та явища минулого.
•• На поданій схемі зазначені альтернативні дати початку Нового часу. Пригадайте,у чому полягає історична значущість цих (крім Французької революції XVIII ст.)подій. Чому, на Вашу думку, саме ці події частина істориків вважає рубіжним пе­ріодом початку Нового часу?
1453 р. — падіння
Константинополя

1517 р. —•Реформація
1640–•
1660 рр. —•Англійська•революція

1789–•
1799 рр. —•Французька•революція

1914–1918 рр.  Перша світова війна

1492 р. —відкриття
АмерикиСл о в ник ге» XIX ст. — історичний період, що тривав від Французької революції (1789–«Дов1799) до Першої світової війни (1914–1918); другий період Нового часу.

8ВСТУП

Ф-О. Біар.
Скасування рабства. 1849 р.

Найпоширенішими й найменш дискусійними є такі хронологічні межі «довгого» століття — від Французької революції (1789–1799) до Першої світової
вій­ни (1914–1918). У підручнику використано саме цю періодизацію.
Новий час, який охоплює «епохи» водяного, парового, а також електричного двигунів, — це час докорінних змін у всіх сферах життя: соціальній, економічній, політичній. Порівняно з доісторичними часами, стародавнім світом чисередньовіччям це короткий період, однак він відіграв важливу роль у європейській і світовій історії.
Упродовж «довгого» XIX ст. відбулося чимало доленосних подій: почався
розпад іспанської та португальської колоніальних імперій, а також Османської
імперії; Священна Римська імперія та імперія Великих Моголів узагалі зник­ли з карти світу. Натомість провідне місце у світі посіла Британська імперія.
Вона контролювала чверть населення земної кулі й володіла третиною суходолу. Британський флот панував на морях, він успішно відбивав напади піратів ісприяв розвитку міжнародної торгівлі.
Було завдано серйозного удару рабоволодінню: наприкінці XVIII ст. відбулося успішне повстання рабів на Гаїті; Велика Британія поклала край викраденню європейців піратами на півночі Африки й перетворенню їх на рабів; скасовано рабство в Сполучених Штатах Америки (США) і Бразилії. У Російській
імперії в 1861 р. скасовано кріпацтво.
Широке використання електрики, збільшення виробництва сталі й видобутку нафти стали початком другої індустріальної (промислової) революції. Завдяки їй Німеччина, Японія та США перетворилися на великі держави. Водночас
Росія та Китай (за правління династії Цин) ішли своїм шляхом, відмінним відінших світових держав.
Для другої половини XIX — початку XX ст. характерне становлення в Європі
національних держав; розквіт, а потім криза абсолютистських монархій; тяжін-А. фон Менцель.
Залізопрокатний завод.
(Фрагмент). 1872–1875 рр.

9ВСТУПня до парламентських форм правління. У цей період в основному утворилися загальноєвропейська та загальносвітова системи міжнародних відносин. У XIX ст.
було закладено основи сучасного світу, це століття подарувало чимало наукових
відкриттів і технічних винаходів, видатних творів мистецтва й культури.

Пр игадайт е•• У 8 класі Ви ознайомилися з історичними поняттями «капіталізм», «капіталіст»,«буржуазія», «найманий робітник». Що вони означають?

2. Утвердження індустріального суспільства
Після завершення індустріальної революції змінилася соціальна структура
народів Європи та США, утвердилося індустріальне суспільство.
У ХІХ ст. провідну роль в історії відігравали класи, чий статус визначався несоціальним походженням чи успадкованими титулами, як було раніше, а їхньою
важливою роллю в індустріальному суспільстві.
На відміну від попередньої епохи, коли лояльність громадян визначалася
переважно їхнім ставленням до релігії, у XIX ст. основною ознакою лояльності
стало ставлення громадян до держави.
Удосконалення технології виробництва зумовило зростання асортименту
товарів, покращення їхньої якості, а також сприяло розвиткові торгівлі. Усе цеформувало, висловлюючись сучасними поняттями, світову економіку.
Однак XIX ст. також посилило суперечності й спричинило конфлікти між капіталістами та робітничим класом.
У результаті появи середнього класу —матеріально забезпечених та освічених людей — постали питання про права та свободи
людини, роз­межування повноважень і відпоСучасна карикатура
відальності влади й громадян.
на світову економіку

Класова структура
індустріального
суспільства

Середній клас —•службовці й власники
малого бізнесу

Робітничий клас —•насамперед промислові
робітники (пролетарі)Вищий клас —•власники великого •бізнесу та менеджериСл о в ник ьне суспільство — суспільство, сформоване в процесі й у результаІндустріалті індустріалізації, появи нових форм організації праці. Характеризується масовим потоковим виробництвом, механізацією й автоматизацією праці, розвитком
ринку товарів і послуг, формуванням громадянського суспільства.
 ія — процес створення великого машинного виробництва в усіхІндустріалізац
галузях господарства, зокрема в промисловості.

10ВСТУП

Використання дитячої праціна склозаводі в штаті Іллінойс (США).
1908 р.

3. Формування громадянської рівноправності й парламентської демократії
У XIX ст. не тільки стрімко розвивалась економіка, а й докорінно змінилося
ставлення до освіти й науки, прийшло усвідомлення важливості й практичної
користі прогресу для кожної людини. Завдяки майже одночасному створеннюу Великій Британії, Франції та Німеччині систем освіти, що фінансувалися йконтролювалися державою, більшість громадян уперше отримала доступ доосвіти. Поступово зросла кількість освічених людей, які почали вимагати відвлади рівноправності й демократії.
Принцип громадянської рівноправності образно втілений у гаслі Французької революції наприкінці XVIII ст.: «Свобода, рівність, братерство» і впродовж «довгого» XIX ст. був закріплений у конституціях і деклараціях прав людини багатьох країн.
Парламентська демократія виникла у Великій Британії й була прийнята в деяких колишніх британських колоніях. Вона передбачала вільні вибори,участь громадян у політичному житті країни (особисто або через представниківв органах влади). Суттєвою ознакою парламентської демократії є розподіл влади на законодавчу (парламент), виконавчу (уряд) і судову.
Утвердження громадянської рівноправності, а також парламентської демократії впродовж ХІХ ст. характерне для більшості європейських країн і США.
Відбувалася боротьба нового світогляду з пережитками минулого.
Незважаючи на всі труднощі, «довге» XIX ст. було періодом зростання йоптимізму, наукових досягнень та економічних змін. Соціа­льні, політичні йбізнесові сектори суспільства тісно переплелися між собою. Вони взаємодія­ли, конкурували й навіть конфліктували. Однак подолання суперечностей, щовиникають повсякчас, є запорукою суспільного прогресу.

Сл о в никДемократія — форма політичної організації суспільства, що характеризується
участю народу в управлінні державою.
Громадянська рівноправність — офіційно визнана державою рівність громадян (підданих) перед державою, законом і судом.
Парламентська демократія — це демократична форма правління, за якої партія (або коаліція партій), що перемогла на виборах до парламенту (законодавчого органу), формує уряд, який очолює її лідер. Парламентська меншість перебуває в опозиції до більшості. Виконавча влада належить уряду.

11ВСТУП
Дедалі більше людей почали свідомо брати участь у суспільно-політичному житті, на­повнюючи його своєю інтелектуальною енергією, намагаючись збагнути своє місце серед
інших людей та у світі загалом.
«Довге» ХІХ ст. можна умовно поділити натри періоди:• 1789–1848 («епоха» революцій);• 1848–1875 («епоха» капіталу);• 1875–1914 («епоха» імперій).
Отже, період Нового часу — «довге» XIX ст. —це дуже цікавий період, для якого характерні,з одного боку, суперечності, боротьба, міжкланові й міжнародні конфлікти, а з іншого — прогрес, зростання й успіх.
Плакат, який агітує
Світ, у якому ми нині живемо, значною міза розширення прав жінокрою був сформований у Європі й Америці в період між Просвітництвом і Першою світовою
війною. Це час появи й утвердження нових соціальних, економічних і культурних ідей та тео­рій, зміни звичного способу життя, посилення взаємозв’язку йвзаємовпливу між різними країнами та континентами. «Довге» ХІХ ст. охоплює
безліч різноманітних подій, зокрема вій­ни й революції, страйки та катастрофи.
Водночас — це століття величезних досягнень людського розуму, збагачення
світової скарбниці літератури та мистецтва.
Це також час, коли, так само як і сьогодні, люди народжувалися, страждалий раділи, давали раду собі та своїм рідним і близьким, залишали після себе певний слід у пам’яті інших людей або й в історії. Кожне покоління проходить своюдистанцію на марафоні історії, щоб передати естафету нащадкам.
Ми — також їхні нащадки. Це тільки здається, що події «довгого» XIX ст.,які Ви вивчатимете впродовж року, були дуже давно. Насправді ж, 150 або й 200років — це лише 2–3 покоління до нас.

1789–1914 рр. — хронологічні межі «довгого» XIX ст.

За пи т ання т а завданн я
1. Покажіть на історичній карті, уміщеній на першому форзаці підручника, провідні країни Європи та світу наприкінці XVIII ст.
2. Охарактеризуйте особливості політичного й економічного розвитку світу наприкінці ХVІІІ — на межі ХІХ–ХХ ст.
3. Назвіть хронологічні межі «довгого» ХІХ ст. й поясніть його особливості.
4. Поясніть, що означають історичні поняття «індустріальне суспільство», «демократія», «громадянська рівноправність», «парламентська демократія».
5. Чи актуальне, на Вашу думку, гасло Французької революції «Свобода, рівність,братерство»? Як Ви вважаєте, наскільки важливі свобода, рівність і згуртованістьдля українців ХХІ ст.?

12Розділ ІЄвропа
Європа вв часчасФранцузької
Французької революції
революції
тата наполеонівських
наполеонівських
воєн
воєн
На засадах компетентнісного підходу Ви будете:знати хронологічні межі й періодизацію Французької революції; час існування імперії Наполеона; дати Віденського конгресу й утворення Священного союзу; напрямки походів Наполеона Бонапарта;розуміти причинний зв’язок між ідеями епохи Просвітниц­тва, кризою «старого порядку» і революцією у Франції;Французьку революцію як поштовх до модернізації в соціальній і культурній сферах життя Європи ХІХ ст.; поняття «конституційна монархія»;уміти показувати на історичній карті напрямки походів
Наполеона І та територіальні зміни, пов’язані з наполеонівськими війнами й рішеннями Віденського конгресу;розкривати передумови й сутність Французької революції; визначати вплив Французької революції та політики
Наполеона на розвиток європейських країн, пояснювати
причини краху наполеонівської імперії, наслідки рішень
Віденського конгресу; висловлювати судження щодоосновних положень Декларації прав людини й громадянина та Цивільного кодексу Наполеона; діяльності Ж. Дантона, М. Робесп’єра, Наполеона Бонапарта.

Розділ І. Європа в час Французької революції...

§ 1. Французька революція наприкінці XVIII ст.
Пр игадайт е•• Що таке французький абсолютизм за Людовіка XIV та Людовіка XV?
•• Завдяки яким привілеям монархія зробила своєю опорою дворянство й духовенство?
•• Коли у Франції виникли Генеральні штати та яку роль вони відігравали?
•• Які ідеї поширювали енциклопедисти в епоху Просвітництва?

1. Криза «старого порядку». Французьке суспільство наприкінці XVIII ст.
Наприкінці XVIII ст. у Франції створилися перед­умови для успішного економічного розвитку: сприятливий клімат, родючі землі; відбувалася промислова
революція, набирав сили середній клас; країна була найбільш густонаселеною
державою в Європі з високим рівнем культури; переможні війни забезпечили
розширення кордонів країни, французи володіли багатими колоніями.
Проте розвиток країни стримували абсолютизм і феодальні пережитки: необмежена влада монарха (з 1774 р. — правління Людовіка XVI), який спиравсяна вище духовенство й дворянство; відсутність єдиної системи мір; внутрішні
митниці; відсутність політичних прав у середнього класу; тяжкі умови життя
більшості французів.
Суспільство було поділене на три стани — духовенство, дворянство, решта
населення. Монарх спирався на духовенство й дворянство, ігноруючи інтереси
третього стану.
Людовіка XVI до певного часу все влаштовувало, і він не бажав щось змінювати в країні. Король з родиною й найближчим оточенням розкошував у Вер•• Розгляньте репродукції двох картин ХІХ ст. (художники В. П. Фрайт і Ф. Вальд­мюллер), які відображають уклад життя французьких селян і вельмож. Визначте,на якій картині зображено селянську родину, а на якій — родину вельможі. Об­ґрунтуйте висновок. Опишіть умови їхнього життя.

Сл о в никРеволюція — докорінна якісна зміна в житті суспільства; переворот у якій-небудь
галузі.

14§ 1. Французька революція наприкінці XVIII ст.
•• Проаналізуйте соціальне становище кожного з трьох станів (див. схему). Як Видумаєте, чи були такі порядки справедливими?
Французьке суспільство перед 1789 р.

Перший стан(духовенство)(майже 130 тис. осіб)Привілеї:• власні суди;• звільнення від певних
податків.

Другий стан (дворянство)(120–350 тис. осіб)Привілеї:• право на носіння меча;• особливе судочинство;• звільнення від певних •податків.

Третій стан(майже 27 млн осіб)(адвокати, лікарі, банкіри,підприємці, робітники,селяни та ін.)Привілеїв не мали.

салі поблизу Парижа, а більшість людей ледь зводила кінці з кінцями. У країні назрівав соціальний вибух. Надходження до скарбниці від промисловості йторгівлі зменшувалися, оскільки дешевші британські товари витісняли з ринку
французькі. Як наслідок, закривалися заводи та фабрики, а робітники опинялися на вулиці без роботи й засобів до існування. До всіх негараздів додалися дваневрожайні роки наприкінці 1780-х років.
Авторитет монарха знижувався, скарбниця порожніла, а банкіри — представники політично безправного третього стану — відмовлялися давати королю
нові кредити. Третій стан, тобто ті, хто своєю працею, зусиллями й грошима наповнював державну скарбницю, дедалі гучніше вимагав скасування абсолютної
монархії й ліквідації пережитків феодального минулого.
•• Проаналізуйте наведені в діаграмі статистичні дані, які характеризують еконо­мічне становище всіх трьох станів у Франції. Чи відповідають, на Вашу думку,політичні права станів їхній чисельності й ролі, яку вони відігравали в економіці
країни?

Вибіркова статистика про три стани у Франції (1789)чисельність•населення
землі,•
якими володіли
загальна сумасплачених податків

Перший станДругий станТретій стан15Розділ І. Європа в час Французької революції...
Третій стан прагнув змін, перейнявшись ідеями енциклопедистів (Д. Дідро,Д’Аламбера), просвітителів (Р. Декарта, абата Сійєса, Ж.-Ж. Руссо, Вольтера)про рівність і справедливість.
2. Причини революції
Історики не дійшли згоди щодо політичної й соціально-економічної природи Французької революції. Одні дослідники вважають, що старий аристократичний порядок дореволюційної Франції був знищенний під тиском союзу буржуазії, скривджених селян і міських найманих робітників. Інші переконані, щореволюція відбулася тому, що король не скористався нагодами для проведення
реформ. При цьому майже всі історики згодні, що витоки й причини революції
крилися в особливостях дореволюційної Франції.
Чинники, що призвели до революції
Економічні

Соціальні й політичні

• Матеріальна скрута й психологічна • Обурення всевладдям короля;втома населення від численних воєн,• • образа людей, які своєю працею зароб­у яких у XVIII ст. брала участь Франція; ляли на життя, на існування дворянських
• відсутність соціальної допомоги привілеїв і домінування знаті в суспільному
житті;
ветеранам та інвалідам війни;• погана економічна ситуація, величез- • обурення існуванням привілеїв у духовенний національний борг, несправедливі ства, прагнення до свободи віросповідан­ня;• незадоволення протестантських громад
податки;• католицька церква стягувала додат- утисками з боку «папістів» — віруючих римоковий податок на сільськогосподарські католицької церкви;культури; багато селян недоїдало або й • прагнення свободи, яку пропагували просвітителі, а також тяжіння до республіканголодувало;• демонстративне розкошування дво- ської форми правління;рян, а надто при дворі Людовіка XVI та • злість на короля й відповідальних за фінанМарії-Антуанетти у Версалі, на тлі зубо- сову кризу міністрів;• небажання Людовіка XVI та його радників
жіння населення;• високий рівень безробіття й високі вирішувати невідкладні суспільні проб­леми.
ціни на хліб та інші продукти харчуванняв містах;• повсюдний голод і злидні, поширення
хвороб, високі показники смертності
серед найбільш знедолених верств
населення (особливо напередодні
революції).

Отже, у Франції визріли передумови й причини для народного повстання.
Питання полягало лише в тому, коли й за яких обставин воно може розпочатися. Останньою краплею стало запровадження Людовіком XVI нових податків.
Аби вгамувати невдоволення в суспільстві, король оголосив про скликання Генеральних штатів, які не збиралися з 1614 р.
Засідання Генеральних штатів (до 600 представників третього стану й при­б­лизно стільки ж від дворянства й духовенства) відкрилося на початку травня
1789 р. у Версалі. Частина депутатів від духовенства й дворянства невдовзі приєдналася до депутатів від третього стану, утворивши більшість.
У своїй промові на першому засіданні Генеральних штатів король засудив
«бунтівників», які вимагали реформ, і наполягав на запровадженні нових податків.
16§ 1. Французька революція наприкінці XVIII ст.
•• Роздивіться ілюстра­цію та зробіть висно­вок про те, як відреа­гували на наказ короля
(переданий маркізомде Дре-Брезе) поки­нути залу засідань де­путати від абсолютної
більшості населення
країни.

Ж. Д. Кур. Мірабо й маркізде Дре-Брезе на засіданні
Національних зборів
23 червня 1789 р. 1830-і рокиГенеральні штати не тільки не пішли назустріч побажанням короля, а на дванадцятий день роботи проголосили себе Національними зборами. Це означало,що вони перебрали на себе верховну владу в країні. У відповідь на заборону короля впускати депутатів до зали засідань вони зібрались у залі для гри в теніс івирішили не розходитися, поки не будуть сформовані конституційні засади нового політичного порядку. Цей сміливий крок спонукав представників нижчого
духовенства приєднатися до більшості.
Наприкінці червня король спробував розігнати Національні збори. Однак
завдяки рішучості депутатів ця спроба виявилася невдалою, до зборів приєдналася решта депутатів. 9 липня 1789 р. Національні збори проголосили себеЗаконодавчими зборами. Це означало, що вони набули право ухвалити конституцію й змінити державний устрій.
3. Початок революції. Від конституційної монархії до республікиТим часом король стягував до Версаля додаткові війська. Загроза розправиіз Законодавчими зборами спричинила народне повстання в Парижі. Озброєний народ захопив місто, відтіснивши війська. 14 липня 1789 р. парижани взяли
штурмом фортецю-в’язницю Бастилію, яка стала символом королівської сваволі. Цей день відзначається у Франції як національне свято.
Країною прокотилася хвиля «муніципальних революцій», унаслідок якихформувалися нові виборні органи міського управління. Створювалася армія
революції — Національна гвардія, яку очолив маркіз Лафайєт. Спалахнули повстання й на селі: селяни палили дворянські замки, знищували документи феодального права й архіви. 4 серпня Законодавчі збори оголосили про ліквідацію
феодальних порядків і скасування найдавніших сеньйоральних прав і привілеїв.
Налякана знать тікала з країни.
У серпні було прийнято Декларацію прав людини і громадянина. Документ проголошував суверенітет нації, загальне братерство, свободу й рівністьС ло в никКонституція — основний закон держави, у якому закріплені основи державного
ладу, права, свободи й обов’язки особи, система й принципи організації державної влади, територіальна організація держави.

17Розділ І. Європа в час Французької революції...
усіх людей. Священними стали право власності, свобода слова, совісті, право наопір гноб­ленню — усе те, що донині не втратило цінності.
До вересня 1791 р. тривало розроблення конституції. Водночас було затверджено новий територіально-адміністративний поділ країни на департаменти;запроваджено виборність церковнослужителів; обов’язкову присягу священиків на вірність конституції. Ці закони позбавили католицьку церкву самостійної
політичної ролі.
Захоплення церковних земель і земель емігрантів, володінь короля, випуск
паперових грошей зумовили перерозподіл власності на користь буржуазії.
Розроблення декретів і конституції виявило значні розбіжності в поглядах
депутатів Законодавчих зборів. Залежно від того, де сиділи прихильники абопротивники радикальних заходів — зліва від столу голови зборів чи справа, депутати поділилися на лівих і правих.
У Франції багато людей підтримало революцію, що зруйнувала старі порядки. Однак вони не знали, яким має бути новий порядок. У країні було багато
монархістів, які хотіли створити республіку, але не менше респуб­ліканців, щосподівалися зберегти монархію. Діяли численні «патріотичні» клуби — кордельєрів, фельянів та ін. Найвідоміший з них — Якобінський клуб (інша назва
«Товариство друзів конституції»). Він єдиний мав мережу філій у провінції. Велику роль у формуванні громадської думки відігравала журналістика, зокрема
Ж. П. Марат видавав газету «Друг народу», Ж. Р. Ебер — газету «Татусь Дюшен», Ж. П. Бріссо — газету «Французький патріот».
Водночас посилювався внутрішній опір революції. Стара знать і королівський двір налагоджували зв’язки з європейськими правителями, сподіваючисьна їхню підтримку. Улітку 1791 р. королівська родина спробувала таємно втектиза кордон, але їх упізнали й затримали. Спроба втечі ще більше знеславила абсолютну монархію й посилила позиції прихильників установлення республіки.
У вересні 1791 р. Законодавчі збори прийняли першу в історії Франції конституцію, вступом до якої була Декларація прав людини і громадянина. Країна
стала конституційною монархією, тобто влада короля (монарха) була обмежена конституцією. Вища законодавча влада передавалася Законодавчим зборам,виконавча — королю й призначеним королем міністрам, судова — обраним суддям. Виборче право отримали чоловіки віком від 25 років, які мали прибуток,сплачували податки й жили в певній місцевості не менше року; жінки й чоловіки знизьким доходом виборчого права не отримали. Конституція не поширювалася нафранцузькі колонії, де зберігалося рабство.
Збори дозволили королю підписати
конституцію, після чого були розпущені,бо ви­черпали свої повноваження. У Законодавчих зборах нового скликання на зміну роялістам (прихильникам збереження
Аристократ (носій кюлотів) на суді пе- монархії) і лібералам прийшли прихильред санкюлотами. Карикатура. 1792 р. ники конституційної монархії — фельяниСл о в никЛіві та праві — прихильники (ліві) і противники (праві) радикальних заходів.
Конституційна монархія — монархія, за якої король не володіє верховними
пов­новаженнями в деяких або й у всіх сферах державної влади.

18

§ 1. Французька революція наприкінці XVIII ст.

та якобінці. Вони об’єднували демократичну середню й дрібну буржуазію, селянство та плебейські верстви міста, міську бідноту — санкюлотів (на відмінувід дворян вони носили довгі штани).
Серед якобінців виникало дедалі більше суперечностей, що зрештою призвело до появи фракцій жирондистів і монтаньярів. Жирондисти згрупувалися
довкола депутатів від департаменту Жиронда, звідки й походить їхня назва.
Лідером радикальнішого крила якобінців був Максиміліан Робесп’єр(1758–1794), колишній депутат зборів, обраний прокурором кримінального
суду. Його прихильники сиділи в залі засідань на верхніх лавах, за що й отримали прізвисько «монтаньяри», тобто «горяни». Три з половиною сотні депутатів,які не мали сталих політичних переконань, підтримували тих, хто на певний
момент був сильнішим. Їх називали «болотом».
Зовнішньополітичне становище країни все більше ускладнювалося. У квітні
1792 р. Франція у відповідь на створення Австрією та Пруссією антифранцузької коаліції оголосила Австрії, яку невдовзі підтримала Пруссія, війну. Австропрусські війська з боями ввійшли на територію Франції. У перші місяці війни
французькі війська зазнавали поразок. У липні Законодавчі збори звернулисядо нації із закликом «Вітчизна в небезпеці», і в революційну армію почали масово записуватися добровольці.
Економічна розруха, знецінення грошей і зростання дорожнечі викликали
невдоволення санкюлотів. Розв’язкою складної ситуації стало серпневе пов­стання 1792 р. в Парижі, у ході якого жителі міста й національні гвардійці захопили королівський палац і заарештували монарха та його родину.
Парижани зажадали скликання національного Конвенту. Законодавчі збори були розпущені й проведені вибори до Конвенту. Провідну роль у Конвенті відігравали жирондисти, яких підтримували півтисячі незалежних депутатів,третину становили монтаньяри, лідерами яких були М. Робесп’єр, Ж. Дантон,К. Демулен, Ж. П. Марат і Л. Сен-Жюст. Невдовзі монтаньяри взяли гору наджирондистами, виключили їх з Якобінського клубу, і відтоді саме вони уособлювали якобінців. Однак жирондисти все ще користувалися підтримкою населенняй становили більшість в уряді.
У вересні 1792 р. Конвент скасував монархію і Франція вперше стала респуб­лікою. Під тиском депутатів-«горян» Людовік XVI був звинувачений у «змові зворогами Франції». На початку наступного року його стратили. Смерть короля
шокувала монархів Європи.
Навесні 1793 р. війська антифранцузької коаліції перейшли в наступ, якийфранцузи спромоглися відбити. Уже восени вони здобули перемогу біля м. Вальма й перенесли бойові дії на лівий берег Рейну на територію супротивника — у Са­
войю. Однак для ведення війни потрібні були нові сили. Призов до армії 300 тис.
новобранців, постійне вимагання від селян продовольства й фуражу для потреб
армії, збільшення податків призвели до того, що у Вандеї та Бретані на заході країни, на південному сході, у містах Тулоні й Марселі спалахнули повстання. Жирондистський уряд швидко втрачав популярність і підтримку населення.
4. Якобінська диктатура
Республіка опинилась у складній економічній і військовій ситуації. Революційний трибунал, Комітет громадського порятунку й інші каральні органиС ло в ник«Болото» — депутати без політичних переконань, які ситуативно підтримували
сильніших.

19Розділ І. Європа в час Французької революції...
зміцнили позиції «горян». У результаті повстання в Парижі в травні–червні
1793 р. у Франції була встановлена якобінська диктатура.
Якобінці проголосили, що ліквідовуються сеньйоральні права й за селянами
закріплюється земля, яку вони обробляють. Було обмежено ціни на продукти
харчування й ухвалено декрет про збільшення заробітної плати робітникам. Також були прий­няті спеціальні декрети про розподіл між біднотою майна «ворогів революції».
Улітку наступного року Конвент ухвалив нову конституцію, однак через
війну її введення довелося відкласти. Оскільки якобінська диктатура виявилася
недовговічною, положення конституції так і не були реалізовані.
Хоча якобінська диктатура діяла під гаслами Декларації прав людини і громадянина, насправді вона їх заперечувала. Промислове виробниц­тво й сільське
господарство, фінанси та торгівля, навіть свята й приватне життя громадян —усе було жорстко регламентовано.
Якобінці намагалися повністю порвати з минулим і створити нове суспільство, очищене від християнства. Натомість була проголошена «релігія розуму»,за якою вищим обов’язком і прагненням громадян визнавалася прихильність додержави. Громадянськість мала замінити віру й сімейну вірність і стати свідченням доброчесної поведінки. 1792 р. був проголошений «першим роком», запроваджувався новий календар з десятьма днями тижня.
Надзвичайними повноваженнями були наділені Комітет громадського порятунку (голова М. Робесп’єр), Комітет загальної безпеки та революційні трибунали. Було прийнято декрет про «підозрілих», який став сигналом до масового терору. «Підозрілими» оголошувались усі противники диктатури.
Восени 1793 р. у Франції розпочався революційний терор. Комітет громадського порятунку направив у всі регіони своїх представників, які мали необмежені повноваження. По всій країні були поставлені гільйотини (пристрої длявиконання смертних вироків). До кінця року терор поширився в усій країні. Революційні трибунали використовували дві формули для вирішення справ: виправдання (украй рідко) або смертна кара (зазвичай).
«Ворогами народу» стали не тільки колишня королева Марія-Антуанетта
(страчена в 1793 р.), а й ті, хто не підтримував М. Робесп’єра та якобінців або задоносом був звинувачений у нелояльності. Терору зазнали й ті, хто здійс­нював
революцію, зокрема Жорж Дантон (1759–1794), чий авторитет і заслуги перед
революцією були не менші, ніж М. Робесп’єра. Революційний трибунал засудив
Ж. Дантона й ще декількох вождів революції до страти.
За короткий час якобінці зуміли реорганізувати армію, висунувши на командні посади талановитих людей із низів, налагодили військове виробництво.
Зав­дяки цим заходам вони розгромили переважаючі сили антифранцузької
коаліції та внутрішньої контрреволюції.

Сл о в никЯкобінська диктатура — період найбільших перетворень у країні, а також період масових репресій і розправ зі справжніми й вигаданими ворогами респуб­ліки.
 — період з вересня 1793 р. до 27 липня 1794 р., який хаРеволюційний терор
рактеризується масовими репресіями проти контрреволюціонерів і всіх опозиційно налаштованих громадян.

20§ 1. Французька революція наприкінці XVIII ст.

Французька революція наприкінці XVIII ст.

Початок революції •(14 липня 1789)Блокада французьких портів англійським флотом

Наступ французьких військ
(1792–1794)Революційні виступи•(1789)

Приєднані до Франції •території (1791–1793)Дії армій антифранцузької
коаліції (1792–1794)Шлях загонів марсельців
(1792)

Райони й осередки контрреволюційних повстань

Місця й роки перемог•революційних військ

Осередки контрреволю­цій­ної еміграції

Території, зайняті французькими революційними
військами (1793–1794)Місця й роки перемог
військ антифранцузької
коаліціїП огляд сучасника
«5 квітня вранці Жоржа Дантона, Каміля Демулена й інших обвинувачених відвезли на Гревську площу. Візок із засудженими проїжджав вулицею Сент-Оноре повзбудинок.., у якому жив Робесп’єр, і Дантон, який всю дорогу лаявся.., крикнув:“Максиміліане, ти швидко підеш за мною!”»Манфред А. З. (Три портрета эпохи Великой французской револю­ции. — М.: Мысль, 1989. — С. 96)

Якобінці переконували населення, що терор стосується лише дворян, духовенства, монархістів та інших «ворогів революції», однак це не відповідало
дійсності. Тільки в Парижі впродовж кількох тижнів стратили понад 1400 осіб.
Точних даних кривавої статистики якобінського терору немає, історики вказують на 18–40 тис. осіб.
21Розділ І. Європа в час Французької революції...
Соціальний статус людей, страчених під час терору
1%
8%

7%

28 %

11 %

селяни
робітники
верхівка середнього
класунижні верстви•середнього класу

14 %
31 %

дворяни
духовенство
статус не встановлено

(Складено за виданням: Dennis Sherman et. al. World Civilizations: Sources, Images, andInterpretations (illustrated edition). Paperback, published 1993)Розправившись зі справжніми й уявними ворогами, М. Робесп’єр отримав
необмежену владу. Однак масові репресії призвели до ізоляції «непідкупного»,як називали Робесп’єра, і його найближчих сподвижників у Конвенті. Успіхи
революційних армій на всіх фронтах позбавили політику терору логічного виправдання.
Ліві, праві й «болото» Конвенту об’єдналися задля повалення тиранії й наприкінці липня 1794 р. здійснили державний переворот, який поклав край якобінській диктатурі й терору. За революційним календарем цей день припав на
9 термідора ІІ року Республіки, тому переворот стали називати термідоріанським, а тих, кого він привів до влади, — термідоріанцями.
Термідоріанський переворот ознаменував згасання революції. М. Робесп’єрата його прибічників було заарештовано й відправлено на гільйотину. Збулося
пророцтво Ж. Дантона.

Ш. Л. Мюллер. Останні жертви липневого терору 1794 р. в тюрмі Сен-Лазар.
Початок ХІХ ст.

Сл о в ник ці — супротивники якобінців, які 27 липня 1794 р. (9 термідора
ТермідоріанІІ року Республіки за революційним календарем) заарештували М. Робесп’єрата його прибічників.

22§ 2. Франція в 1794–1815 рр.

14 липня 1789 р. — падіння Бастилії. День національного свята Франції.
Серпень 1789 р. — прийняття Декларації прав людини і громадянина.
Вересень 1791 р. — прийняття першої в історії Франції конституції.
Вересень 1792 р. — установлення у Франції республіки.
Липень 1794 р. — термідоріанський переворот; повалення якобінської•диктатури.

За питання т а завдання
1. Визначте основні ознаки кризи «старого порядку».
2. Охарактеризуйте причини Французької революції наприкінці XVIII ст. Які з нихВи вважаєте основ­ними?
3. Висловте Ваше ставлення до дилеми: а) революції можна було уникнути; б) революція була неминучою. Аргументуйте Вашу точку зору.
4. Назвіть хронологічні межі й основні етапи Французької революції.
5. Покажіть на історичній карті (c. 21) перебіг подій Французької революції від їїпочатку до термідоріанського перевороту.
6. Поясніть, які були наслідки повалення монархії у Франції.
7. Назвіть позитивні й негативні прояви політики в період якобінської диктатури.
8. Якими, на Вашу думку, були причини революційного терору? Хто постраждаввід нього найбільше?
9. Порівняйте одну зі статей Декларації прав людини і громадянина з висловлюванням М. Робесп’єра. У чому, на Ваш погляд, полягають особливості тлумачення
впливовим якобінцем законності й справедливості? Яке з двох наведених тверджень Ви вважаєте правильним?
«Закон установлює лише ті покарання, які безумовно й очевидно необхідні; ніхтоне може бути покараний інакше, ніж на підставі закону, ухваленого й оприлюдне­ного до скоєння злочину й правомірно застосованого».
Ст. 8 Декларації прав людини і громадянина
«Терор — це не що інше, як швидка, сувора й непохитна справедливість; отже, вінє проявом чесноти».
З промови М. Робесп’єра 5 лютого 1794 р.
10. Поясніть, що означають історичні поняття «конституційна монархія», «праві» та«ліві», «болото», «якобінська диктатура», «революційний терор», «термідо­ріанці».

§ 2. Франція в 1794–1815 рр. Віденський конгресі Священний союз1. Термідоріанський періодУ термідоріанський період (1794–1795) відновив роботу Конвент — той самий, що голосував за всі рішення в період якобінської диктатури, зокрема й затерор. Після перевороту закони, на підставі яких здійснювався терор, були скасовані, а революційний трибунал реорганізований. Термідоріанський Конвент
23Розділ І. Європа в час Французької революції...
віддав до суду й стратив декількох активних провідників терору, пообіцяв більше не проводити репресій та оголосив амністію.
2. Режим ДиректоріїУ серпні 1795 р. Конвент прийняв нову конституцію: республіка зберігалася, однак скасовувалося загальне виборче право; відновлювався майновий ценз;вибори стали двоступеневими; вищою владою проголошувався Конвент, якийскладався з нижньої палати — Ради п’ятисот і верхньої палати — Ради старійшин; виконавча влада належала Директорії в складі 5 осіб.
Наступні чотири роки (1795–1799) у Франції панував режим Директорії.
Щоб уникнути одноосібного захоплення влади, щороку одного з п’яти «директорів» міняли. Також щороку повинен був на третину оновлюватися склад Конвенту.
Однак конституція й рішення термідоріанського Конвенту не дали французам головного — взаємного вибачення, примирення й стабільності. У країні, як іраніше, було чимало прихильників монархії та якобінців. Хоча Якобінський клубі був розпущений, якобінці продовжували діяти на цілком законних підставах.
В економічній сфері було скасовано державне регулювання економіки йобмеження цін на продовольство. Негативні наслідки не забарилися — товари
дорожчали, паперові гроші знецінювалися. Кількість незадоволених новими
порядками зростала. У Парижі виникло таємне «Товариство рівних» на чоліз Гракхом Бабефом, яке прагнуло знищити режим Директорії й повернутисядо конституції 1793 р. Урешті-решт змову викрили й Г. Бабефа засудили дострати.
Директорія, як і її попередники — якобінці й термідоріанці, продовжувала
вести затратну «революційну» (а насправді вже загарбницьку) війну проти Анг­лії, Сардинії, Австрії, Росії й Туреччини. Війна велася з перемінним успіхом переважно на західних землях Німеччини, в Італії й навіть в Африці. Так, у 1798 р.
французький генерал Наполеон Бонапарт вирушив у похід до Єгипту, сподіваючись досягти Індії — багатої британської колонії.

О с о бист ост іНаполеон I Бонапарт (1769–1821) — французький
пол­ководець і державний діяч, імператор Франції
(1804–1814 рр. і березень–червень 1815 р.). Народився
на о. Корсика в багатодітній родині дрібного дворянина.
Завдяки королівській стипендії здобув військову освітуй служив в артилерії. Відзначився в період Французької
революції 1789–1799 рр. і у 24 роки став генералом. Мавхорошу пам’ять, високу працездатність і гострий розум.

3. Переворот 18 брюмера
Економічна криза, інфляція, податки на армію та військові невдачі неабияк
похитнули авторитет Директорії. Нові багатії, які «стомилися» від революційної анархії, прагнули «сильної руки». На роль військового диктатора обрали
30-річного генерала Бонапарта, який у 1799 р. повернувся на батьківщину.
За революційним календарем, 18 брюмера VІІІ року Республіки (9 листопада 1799 р.) відбувся державний переворот. Наполеон Бонапарт розігнав Радуп’ятисот, скасував Директорію й змусив колишніх депутатів ухвалити закон пропередання влади йому та ще двом консулам. Бонапарт отримав звання першого
24

§ 2. Франція в 1794–1815 рр.

консула й став фактичним правителем Франції. Переворот 18 брюмера символізував завершення Французької революції.
Розпочалися нові часи, які отримали назву епоха Консульства.
Наслідки Французької революції
Ліквідація абсолютної монархії.
Розпад феодальної системи.
Внесення змін до теорії прав людини (Декларація прав людини і громадянина), але не в практику (революційний терор) їх дотримання.
Проведення адміністративної та судової реформ.
Проголошення свободи релігії, зокрема для протестантів та іудеїв.
Узаконення застосування державою масового терору й насильства.
Ідеологічні (революційні) війни.
Для революціонерів стала моделлю для наслідування на понад 200 років.
Невдалий експеримент із заміни християнства «релігією громадянства»,згідно з якою найвища чеснота — бути добрим громадянином.
Створення особливої версії демократії, нетерпимої до інакомислення.

4. Франція в період Консульства (1799–1804)Наприкінці 1799 р. у Франції було прийнято чергову конституцію, згідно зякою законодавча влада в країні розподілялася між Державною радою, трибуналом, Законодавчими зборами й сенатом, а виконавча належала першому консулу, тобто Бонапарту. Громадянам повернули виборче право, хоча дискримінація
жінок зберігалася. На чолі департаментів і районів, на які поділялася Франція,Бонапарт поставив своїх префектів. Для стабілізації фінансової системи країнивін ініціював створення Французького банку.
Ураховуючи невдалий досвід якобінців у подоланні впливу релігії, перший
консул уклав з Папою Римським Пієм VІІ конкордат (угоду): держава визнавала християнство римо-католицького обряду релігією більшості французів, натомість духовенство мало складати присягу республіці й консулам, тим самим демонструючи лояльність до держави.
5. Франція в період імперії
У 1804 р. Бонапарта урочисто проголосили імператором Наполеоном I. Назміну Першій республіці, проголошеній у 1792 р., прийшла Перша імперія.

С ло в ник сульство — період з 9 листопада 1799 р. до 18 травня 1804 р., коли влада
Конфактично належала Наполеону Бонапарту, хоча юридично була обмежена.
Імперія — велика монархічна держава, на чолі якої стоїть імператор (імперат­риця).

25Розділ І. Європа в час Французької революції...
Опинившись на вершині влади, Наполеон І не бажав ні з ким ділитися неюй правив одноосібно. За віддану службу імператор щедро винагороджував,а на критиків його правління чекали покарання або й ув’язнення. Та загалом
політика імператора була прогресивною, її підтримували промисловці, банкіри, торговці й заможні селяни, які добре пам’ятали Францію за часів правління
Бурбонів і не хотіли повернення династії до влади, що означало б відновлення
феодальних порядків і вилучення земель, набутих середнім класом і селянамив роки революції.
У країні спостерігалося промислове піднесення, стабільно розвивалося сільське господарство, що сприяло зростанню добробуту багатьох людей, хоча французи й сплачували значні кош­ти на реалізацію військових цілей Наполеона.
У рік коронації імператора у Франції був прийнятий Цивільний кодекс, абоКодекс Наполеона. У цьому зводі законів закріплювалися принципи рівноправності всіх громадян, недоторканності приватної власності, свободи приватного підприємниц­тва. Наполеон особисто брав участь в обговоренні ряду статей
кодексу. У наступні роки були прийняті також Комерційний і Кримінальний
кодекси. Кодекс Наполеона став зразком для законодавства багатьох країн.
У зовнішній політиці Наполеон прагнув поширити французькі порядки наінші країни Європи та світу. Імператор хотів зробити те, що не вдавалося ще нікому, — завоювати весь світ. Як професійний військовий, Наполеон уважав, щонайкоротший шлях до світового панування прокладається зброєю. Він зробивусе від нього залежне, щоб Франція мала потужну, добре озброєну й вишколену
армію, очолювану талановитими полководцями.
На початок XIX ст. Франція вже встановила контроль над частиною Німеччини, Італією, Голландією, Бельгією та Люксембургом; зазнавши поразки, визнала французькі завоювання й вийшла з війни Австрія. З-поміж великих держав продов­жувала боротьбу лише економічно сильніша за Францію Британія,яка володіла потужним флотом. Не маючи власної сухопутної армії, британці
потребували союзників для війни проти французів на континенті. У 1805 р.
Британія знайшла таких союзників — Росію та Австрію, і війна відновилася якна морі, так і на суходолі.
Того ж року англійська ескадра під командуванням адмірала Гораціо Нельсона майже повністю знищила об’єднаний франко-іспанський флот біля мисуТрафальгар в Іспанії. Адмірал Нельсон був смертельно поранений, а французький адмірал потрапив у полон. Ця перемога забезпечила Британії панування наморі у війні з Францією.
Натомість на суходолі Наполеона супроводжував успіх. На початку грудня 1805 р. французька армія здобула важливу перемогу над австрійсько-російськими військами в битві під Аустерліцем (нині м. Славков, Чехія). Імператор
уважав цю перемогу найблискучішою із сорока виграних битв. Австрія змушена була просити миру й віддала Франції Венецію та деякі інші території. Успіхи Наполеона не на жарт занепокоїли Пруссію, і вона вступила у війну проти
Франції. Невдовзі Пруссія зазнала нищівної поразки й змирилася зі вступом
французької армії в Берлін. Тепер майже вся Європа лежала біля ніг Наполео­на, крім острівної Британії. Наполеон підписав у Берліні декрет про початокСл о в никКодекс Наполеона (офіційно — Цивільний кодекс Франції) — масштабний кодекс цивільного права, розроблений групою юристів за часів правління Наполеона Бонапарта.

26

§ 2. Франція в 1794–1815 рр.

В. К. Стенфілд. Трафальгарська битва. 1836 р.

континентальної блокади, тобто заборону французам і залежним від Франції
країнам Європи торгувати з Британією.
Після цього Наполеон переніс військові дії на територію Східної Пруссії,де розбив війська російського царя Олександра I. Франція захопила половину прусської території. Оскільки французька армія також була виснажена,у 1807 р. у м. Тільзіті Франція підписала з Росією договір про мир і союз. Росія
визнала всі завоювання французів у Європі й приєдналася до континентальної
блокади Англії. З польських земель, що перебували під контролем Пруссії, Наполеон утворив Варшавське герцогство.
Наступного року Наполеон завоював Іспанію й посадив на іспанський тронсвого брата Жозефа. Однак через партизанську війну іспанців проти французької окупації Наполеону не вдалося повністю підкорити країну.
Війна 1809 р. проти Австрії була блискавичною. Розбивши австрійців підВаграмом, Наполеон змусив їх приєднатися до континентальної блокади Англії.
На початку 1811 р. французька імперія з 70-мільйонним населенням досягла
вершини своєї могутності.
Потім Наполеон вирішив завоювати Росію — країну, яка всупереч союзному договору з Францією ухилилася від участі у війні з Австрією в 1809 р. Та йконтинентальну блокаду Російська імперія підтримувала формально. У червні
1812 р. Наполеон зібрав «велику армію», у лавах якої воювали французи, поляки, представники Австрії, Пруссії та інших німецьких держав, Італії, Неаполітанського королівства, Іспанії та Голландії, і вирушив у Росію. Російська армія
відходила в глиб країни, аби позбавити французів шансу розбити її у вирішальній великій битві. Французька армія ввійшла в спалену й залишену росіянами
Москву. Не дочекавшись від Олександра I пропозиції укласти мир, Наполеон ужовтні залишив місто й розпочав відступ до західного кордону. Військова кампанія закінчилася для Франції катастрофою: під ударами російських військ іпартизанів в умовах суворої зими, за відсутності продовольства й підкріп­лення
майже вся французька армія була знищена. Наполеону пощастило врятуватисьі повернутися до Франції.
Зупинити наступ австро-пруссько-російських військ Франція вже немала сил. У жовтні 1813 р. Наполеон був розгромлений у «битві народів» під
М. Лейпцигом. На початку 1814 р. союзні армії вступили на територію Франції, а наприкінці жовтня ввійшли до Парижа. Переможці змусили Наполеона
зректися престолу й відправили його в почесне вигнання на о. Ельбу. Невдовзівін утік з острова, повернувся до Франції й у березні 1815 р. знову посів фран27

Розділ І. Європа в час Французької революції...
цузький престол (період від втечі Наполеона й до його остаточної поразки підВатерлоо називають Ста днями Наполеона).

По гляд сучасника
•• Ознайомтесь з історичною притчею про те, як французькі газети висвітлювали
просування Наполеона країною з моменту його висадки на півдні Франції й доповернення на престол.
1. «Корсиканське чудовисько висадилося в бухті Жуан».
2. «Людожер іде до Грассу».
3. «Узурпатор увійшов до Гренобля».
4. «Бонапарт зайняв Ліон».
5. «Наполеон наближається до Фонтенбло».
6. «На Його Імператорську Величність очікують сьогодні у вірному йому Парижі».
•• Як Ви вважаєте, чому змінювалася тональність газетних повідомлень? Чиї інте­реси відображали ці газети? Чи траплялося Вам спостерігати подібні «зміни на­строїв» у сучасних засобах масової інформації?

Після остаточної поразки від об’єднаних англо-прусських військ під бельгійським м. Ватерлоо (18 червня 1815 р.) Наполеон удруге зрікся престолу. Останні роки життя він провів як полонений англійців на о. Святої Єлени. У 1821 р. Наполеон помер. За однією з версій — від отруєння. Пізніше його прах перепоховалив Парижі. Епоха Наполеона Бонапарта й наполеонівських воєн закінчилася.
Основні кампанії наполеонівських воєнІталійська
кампанія

Звільнення
Італії відавстрійців

Австрійська
кампанія. Трафальгарська
битваПортугальська й іспанська кампанії

Російська
кампанія

Битва підВатерлоо

1796  1797  1798  1799  1800  1801  1802  1803  1804  1805  1806  1807  1808  1809  1810  1811  1812  1813  1814  1815Єгипетська
кампанія

Прусська
кампанія

Друга•
австрійська
кампанія

Лейпцизька
кампаніяПо гляд сучасника
•• Ознайомтеся, як оцінювали Наполеона його сучасники. Яким він постає в цихвисловлюваннях? Як особисто Ви оцінюєте постать Наполеона?
«Щоб мати уявлення про цю незвичайну людину, треба спостерігати за ним на тійвеликій сцені, для якої він був народжений. Безперечно, доля багато зробила дляСл о в никСто днів — час другого правління імператора Наполеона І (20 березня —22 червня 1815 р.) після його втечі з о. Ельби.

28

§ 2. Франція в 1794–1815 рр.
Наполеона, проте завдяки силі свого характеру, енергійності та ясності розуму,геніальності великих комбінацій у військовому мистецтві він піднявся до того рівня, яке йому призначила доля. Мав лише одну пристрасть — владу, тому ніколине витрачав часу й коштів на справи, які могли б відвернути його від мети. Він бувволодарем самого себе, а невдовзі став володарем людей і подій. У який би часвін не народився, він відігравав би визначну роль. Однак епоха, у яку він робив
перші кроки на своєму життєвому шляху, виявилася винятково сприятливою дляйого піднесення».
Клеменс Меттерніх, міністр закордонних справ Австрії (Я. Шедивы.
Меттерних против Наполеона. — М. : Международные отношения,1991. — С. 272)«Надмірний його вплив на долі народів порушував загальну рівновагу. …Надлишок життєвої сили людства, зосереджений в одній голові, цілий світ, представлений, зрештою, мозком однієї людини, стали б згубними для цивілізації, якбице тривало далі. …ріки крові, переповнені кладовища, материнські сльози — усеце грізні обвинувачі. Коли світ страждає від надмірного тягаря, морок таємниче
стогне, і безодня дослухається до цього стогону. Скарга на імператора досягла
небес, і його падіння було неминуче. Він заважав Богу».
Віктор Гюго, письменник (Знедолені. — Х. : Фоліо, 2015. — С. 42)

6. Віденський конгрес. Створення Священного союзу
Віденський конгрес (вересень 1814 — червень 1815 р.) був першим міжнародним конгресом (з’їздом), на який зібралися представники (включно з монархами) усіх (за винятком Туреччини) великих європейських країн, щоб вирішити питання побудови післявоєнної Європи. Хоча тон на конгресі задавали
держави-переможниці (Велика Британія, Австрія, Пруссія й Росія), до роботи
були залучені й переможена Франція, а також Швеція, Іспанія та Португалія.
У період Ста днів Наполеона з’їзд переривав роботу.
Конгрес проголосив, що у своїй роботі керуватиметься двома основними
принципами: легітимізму (законності) і політичної рівноваги. Легітимізм означав відновлення в правах законних європейських династій, усунутих Французькою революцією та Наполеоном, а політична рівновага — недопущення
зміцнення однієї великої держави за рахунок інших. На засадах легітимізму йполітичної рівноваги конгрес вирішував три нагальні питання: відновлення династій (яких саме); визначення кордонів Франції; розподіл територій між великими державами.
Найважливішим і найсуперечливішим виявилося польсько-саксонське питання: Пруссія прагнула отримати Саксонію, Росія — польські землі; Велика
Британія та Франція заперечували проти такого поділу, оскільки це порушило б рівновагу в Європі на користь Росії та Австрії. У червні 1815 р. був підписаний Заключний акт Віденського конгресу, який зафіксував територіальний
переділ у Європі, а також принципи, на яких мають створюватися міжнародні
відносини в усьому світі.
•• Ознайомтесь із цілями й рішеннями Віденського конгресу. Прокоментуйте йогорішення.

Цілі конгресу
• Вирішення долі Франції.
• Узгодження територіальних змін у Європі.
29

Розділ І. Європа в час Французької революції...
Рішення щодо долі Франції
• Відновлення влади Бурбонів.
• Позбавлення всіх завойованих територій і повернення довоєнних кордонів (1792).
• Виплата переможцям контрибуції в розмірі 700 млн франків.

•
•
•
•
•
•
•

Загальні територіальні зміни в Європі
Відновлено Папську область і Неаполітанське королівство.
З німецьких держав і частини австрійських володінь утворено Німецький союз.
З 19 кантонів утворено Швейцарську Конфедерацію.
До Голландії приєднано Бельгію та Люксембург, які разом утворили
Королівство Нідерландів.
До Швеції приєднано Норвегію.
До Данії відійшли Шлезвіг і Гольштейн.
Італія залишилася роздробленою.
Територіальні придбання держав-переможниць

острови Мальта й Цейлон (нині Шрі-Ланка), Капська колонія наВелика
півдні Африки та право контролю над Іонічними островами в СеБританія
редземному моріПруссія

Північна Саксонія, Рейнська область, частина Вестфалії, шведська
Померанія, західна частина Польщі з містом Познанню

Росіябільша частина польських земель разом з Варшавою, українські
землі (Холмщина й Підляшшя), а також Фінляндія та Бессарабія

Австрія

Північно-Східна Італія (Ломбардія й Венеція) і Тернопільщина

Новий міжнародний порядок отримав назву Віденська система. Вона булапідкріплена актом про створення Священного союзу, який у вересні 1815 р.
в Парижі підписали австрійський імператор Франц I, прусський король Фрід­ріх Вільгельм III і російський імператор Олександр I. Невдовзі до союзу приєдналися Франція та декілька інших європейських держав.
Метою Священного союзу було забезпечення непорушності рішень Віденського конгресу. На початку 1820-х років австрійські війська придушили революції в Неаполі та П’ємонті, а французькі — в Іспанії. Час від часу участьв акціях Священного союзу брала Велика Британія. Однак суперечності, щоіснували між європейськими державами, розхитували Священний союз, і напочатку 1830-х років він фактично розпався.

Сл о в никСвященний союз — союз європейських монархів, укладений після краху
наполео­нівської імперії з метою забезпечення непорушності рішень Віденського конгресу.

30

§ 2. Франція в 1794–1815 рр.

П огляд сучасника
•• Розгляньте ілюстрації з тогочасних журналів. Автор якої картини, на Вашу думку,походить з країни-переможниці, а якої — з країни, що зазнала поразки? На під­ставі яких ознак Ви зробили висновок? Чому, зображуючи одну подію, художники
показали її так, ніби йдеться про дві різні події?

1794–1795 рр. — термідоріанський період у Франції.
1795–1799 рр. — режим Директорії.
9 листопада 1799 р. (18 брюмера) — державний переворот.
1799–1804 рр. — період Консульства.
1804–1814 рр. — Перша імперія у Франції (імперія Наполеона).
1814–1815 рр. — Віденський конгрес.
1815 р. — створення Священного союзу.

За питання т а завдання
1. Порівняйте становище у Франції в термідоріанський період і за часів Директорії. Які проблеми були найгострішими? Наскільки успішно вони були вирішені вкожен з періодів?
2. Які причини й обставини зумовили термідоріанський переворот і прихід довлади Бонапарта?
3. Охарактеризуйте наполеонівські війни та їх наслідки.
4. Покажіть на карті атласу основні події наполеонівських воєн.
5. Які, на Вашу думку, причини краху наполеонівської імперії? Обґрунтуйте Вашувідповідь.
6. Якими принципами керувався у своїй роботі Віденський конгрес?
7. Імператори, які уклали Священний союз, запевняли, що їх «з’єднують узисправжнього й нерозривного братерства» і вони «простягають руку безкорисливої допомоги». З часу підписання союзу міждержавні відносини потрібно підпорядковувати Божим законам, а у світовій політиці керуватися «заповідями любові, правди й світу». Чого, на Вашу думку, у цих словах більше — щирості чи намагання приховати справжні цілі й наміри? Обґрунтуйте Вашу точку зору.
8. Охарактеризуйте причини й наслідки політичних і соціально-економічних зміну Франції в 1789–1815 рр.
9. Поясніть, що означають історичні поняття «Консульство», «імперія»; «Кодекс
Наполеона», «Сто днів», «Священний союз».

31Розділ І. Європа в час Французької революції...

Матеріал до практичного заняття 1Утвердження принципів громадянської рівноправності:від Декларації прав людини і громадянинадо Цивільного кодексу Наполеона
•• За яких обставин приймалися Декларація прав людини і громадянина та Ко­декс Наполеона? Що змінилось у Франції в період між їхнім прийняттям?
•• Які проблеми у сфері прав людини та суспільного устрою спричинили Фран­цузьку революцію наприкінці XVIII ст.?

Декларація прав людини і громадянина

Французька поштова
марка із зображенням
Декларації прав людиниі громадянина

• Базова інформація
Декларація була прийнята 26 серпня 1789 р. Назміст Дек­ларації значний вплив справили ідеї французьких просвітителів XVIII ст., а також Декларація незалежності США.
Декларація прав людини і громадянина мала велике значення не тільки для Франції, а й для всього
світу, оскільки в ній викладено засади передового длясвоєї епохи суспільного й державного ладу, визначено
новий правопорядок. Водночас вона не мала правової
сили, а була лише документом революційної влади, якапрагнула встановити конституційний лад. Тому багатоїї положень не могли бути реалізовані у Франції наприкінці XVIII ст. Шлях до цього пролягав через створення
громадянського суспільства й утвердження політичної
демократії.

• Практична частина. Робота з документом
Номерстатті

Основний зміст

1Люди народжуються й залишаються вільними та рівними в правах. Нехтування
правами людини є причиною суспільних лих і вад урядів.

2

До природних прав належать свобода, власність, безпека, опір гнобленню.

3Джерелом суверенітету є нація.

4Свобода — можливість робити все, що не завдає шкоди іншій людині.

5

Усе, що не заборонене законом, дозволено, і нікого не можна примушуватидо дій, не передбачених у законі.

6Закон виражає загальну волю. Усі громадяни мають право брати участь особисто або через своїх представників у створенні законів. Усі громадяни мають
рівний доступ до всіх державних посад залежно від здібностей.

8Ніхто не може бути покараний інакше, ніж на підставі закону, належно застосованого, ухваленого й оприлюдненого до вчинення правопорушення.

9Будь-яка особа вважається невинуватою, поки не доведено протилежне.

10Кожен має право вільно висловлювати свої погляди, зокрема релігійні.

11Кожна людина має право вільно висловлюватися, писати й друкувати.

32Матеріал до практичного заняття 1Продовження табл.
Номерстатті

12Основний зміст

Право на власність є недоторканним і священним. Ніхто не може бути позбавлений власності інакше, як у випадку, установленому законом, відповідно досуспільної потреби за умови справедливого відшкодування.

13–14 Довільні королівські побори, зокрема й на утримання армії, забороняються;установлюються загальні принципи податкової системи: рівномірний розподіл загальних внесків, стягнення їх лише за згодою самих громадян або їхніх
представників.
15Суспільство має право вимагати від посадовців і чиновників звіту про довіренуїм ділянку управління.

16Суспільство, у якому не забезпечено дотримання прав і не здійснено розподіл
влади, не має конституції.

• Як Ви оцінюєте сформульований у ст. 1–2 Декларації принцип, що всі люди на­роджуються й залишаються вільними та рівними в правах? Чому, на Вашу думку,у ході історії люди втрачали свої природні права?
• Порівняйте права, передбачені в ст. 1–2 Декларації, з правами, передбаченими
в ст. 3 Конституції України: «Людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недотор­канність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права ісвободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держа­ви. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження й забез­печення прав і свобод людини є головним обов’язком держави». Який висновокВи можете зробити на основі порівняння двох документів?
• Порівняйте зміст ст. 3 і 6 Декларації зі змістом ст. 5 Конституції України: «Носієм
суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу
безпосередньо й через органи державної влади й органи місцевого самовряду­вання». Як ви можете їх прокоментувати? Як це характеризує Декларацію правлюдини і громадянина в контексті її історичної спадщини та значення?
• Яке, на Вашу думку, значення мали положення ст. 8–9 Декларації? Чи втратили
вони своє значення в сучасному світі?
• Чому в Декларації важливе місце належить захисту права власності та податковій
політиці (ст. 12–14)? Які суспільні верстви стояли біля витоків Французької рево­люції? Якою мірою вони могли бути зацікавленими у вирішенні цих питань?
• Чи погоджуєтеся Ви зі змістом ст. 15 Декларації? Чи важливе питання звітності
влади перед народом для сьогодення, зокрема для нашої країни?

Цивільний кодекс Наполеона
• Базова інформація
Французька революція зруйнувала феодальне право Франції та заклала основи нової правової системи. Була проголошена рівність усіх громадян перед законом, недоторканність приватної власності. З 1804 по 1810 р. було видано п’ять кодексів,що відомі в історії під загальною назвою Кодекс Наполеона.
Цивільний кодекс, що складався з понад 2 тис. статей, бувприйнятий першим (1804). Ініціатива його створення належала особисто Наполеону. Цивільний кодекс ґрунтувався наДекларації прав людини і громадянина та складався з трьох
частин.

Кодекс
Наполеона.
1804 р.

33

Розділ І. Європа в час Французької революції...
Перша частина присвячена правоздатності, шлюбу, розлученню, опіці йусиновленню. У ній декларувалася рівність громадян перед законом, забезпечувалися збереження й недоторканність власності сім’ї, головна роль у якійналежала чоловікові. Дружина не могла самостійно розпоряджатися майном.
Урегулюванню питання власності, яке було основним для нових власників,присвячена друга частина Кодексу. У третій частині було затверджено договірні відносини: успадкування, дарування, купівля–продаж, найм тощо.
Цивільний кодекс 1804 р. відіграв винятково важливу роль у розробленні йзатвердженні принципів сучасного законодавства. Він донині є наріжним каменем цивільного права Франції.
• Практична частина. Робота з документом
Номерстатті

Основний зміст

8Кожен француз користується цивільним правом. (Повна рівність не булапередбачена, зокрема її не мали заміжні жінки й іноземні громадяни).

144–
148

Шлюб — це договір, укладання якого можливе в разі дотримання певних вимог:досягнення шлюбного віку (для чоловіків — 18, для жінок — 15 років); взаємна
згода подружжя; відсутність іншого шлюбу; надання дозволу батьків дітям, якіне досяг­ли певного віку (син — 25 років, донька — 21 року); майбутні чоловік ідружина не повинні бути близькими родичами.
Закріплюється громадянська форма шлюбу, його реєстрація державними
органами, а також визнання права на розлучення.

203Батьки зобов’язані годувати, утримувати й виховувати дітей; діти повинні
перебувати під владою батьків до досягнення повноліття (21 рік) або до укладання власного шлюбу.

213Чоловік зобов’язаний надавати заступництво своїй дружині, дружина — виявляти послух чоловікові.

522

Власність на землю включає право власності на те, що знаходиться наповерхні, і на те, що знаходиться в землі.

544

Власність передбачає право користування й розпорядження речами, окрім
забороненого законами й регламентами.

711

Власність на майно набувається й передається через успадкування, дарування, за заповітом або в силу зобов’язань.

• Порівняйте зміст ст. 522, 544 і 711 Цивільного кодексу зі змістом ст. 12 Декларації
прав людини і громадянина. Що спільного, а що відмінного в урегулюванні питан­ня власності в обох документах?
• Проаналізуйте зміст ст. 8, 144–148, 203 та 213 Цивільного кодексу. Чиї інтереси
захищали ці законодавчі приписи?
• Які групи населення піддавалися дискримінації?
• Чи можуть такі правила існувати в сучасному світі?

• Висновок
Декларація прав людини і громадянина та Цивільний кодекс Наполеона
були для того часу революційними за новизною й значенням правовими документами. Чимало положень цих документів залишаються важливими донині йутілені в законодавстві багатьох країн.

34

РОЗДІЛ ІІЄвропа Йй Америкав добу революційта національного
об’єднання (1815–1870)
На засадах компетентнісного підходу Ви будете:знати дати Липневої революції у Франції, збройного виступу декабристів у Росії, «весни народів», об’єднання Італії таНімеччини, Громадянської війни в США; період розгортання чартистського руху, здобуття країнами Латинської Америки незалежності, Східної (Кримської) війни;розуміти поняття «індустріальне суспільство», «ідеологія», «консерватизм», «лібералізм», «націоналізм», «нація», «соціалізм», «реставрація», «парламентська реформа»,«чартистський рух», «професійна спілка», «західники»,«слов’янофіли», «весна народів»;уміти пояснювати вплив індустріальної революції в Західній Європі на суспільний розвиток; характеризувати політичний та соціально-економічний розвиток країн Європий Америки в першій половині ХІХ ст., соціальну структуру
європейських суспільств першої половини ХІХ ст.; характеризувати зміни в повсякденному житті; простежувати становлення парламентської демократії в Європі; визначати
передумови й наслідки «весни народів», об’єднання Італії таНімеччини, Громадянської війни й Реконструкції в США;установлювати відмінності між основними ідеологічними
концепціями; визначати причини формування національно-визвольного руху в країнах Європи, національні особливості та наслідки революцій 1848–1849 рр.; висловлювати
судження щодо діяльності Дж. Гарібальді, К. Кавура, К. фонМеттерніха, А. Лінкольна, С. Болівара.

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...

§ 3. Індустріальна революція
1. Індустріальна революція в країнах Західної Європи
Важливим етапом розвитку світової економіки в XIX ст. була індустріальна революція, яка розпочалася в Англії в 1740–1780-х роках і тривала впродовж
усього «довгого» XIX ст., охопивши інші країни Європи та США. Це період перетворення сільських спільнот у Європі й Америці на промислові та міські.
Батьківщиною індустріальної революції вважають Велику Британію, якамала значні поклади вугілля й залізної руди. Вона була провідною колоніальною державою у світі, а також країною з політично стабільним су­спільством.
Британські колонії — це водночас і джерело сировини, і ринок збуту промислових товарів. Попит на британські товари зростав, і торговці потребували економічних методів виробництва, що сприяло запровадженню механізації й фабричної системи.
У ході індустріальної революції й упродовж кількох наступних десятиліть
частка Англії у світовому промисловому виробництві зросла більше ніж удесятеро. У середині XIX ст. країна мала неофіційний статус «майстерні світу».
Тому не дивно, що інші країни прагнули наслідувати її приклад, до того ж нерідко вони мали навіть сприятливіші стартові умови. Першою наслідувала приклад Англії Бельгія, потім США, значно пізніше (1830–1860-і роки) Франція танімецькі держави.
Індустріальна революція розпочалася в 1700-х роках з технічних удосконалень у текстильній промисловості, які підвищили продуктивність виробництваз меншими затратами людської праці. У середині 60-х років ХVІІІ ст. англієць
Джеймс Гаргрівз винайшов механічну прядку «Дженні», завдяки якій працівник
використовував водночас декілька веретен з нитками замість одного. Наприкінці 70-х років ХVІІІ ст. у Великій Британії налічувалося вже понад 20 тис. таких прядок. Ще однією важливою інновацієюв текстильній промисловості став у 80-х роках
ХVІІІ ст. ткацький верстат, що механізував
процес виготовлення тканини. Велике значення для кравецького, шевського й інших видів
виробництва мав винахід швацької машини.
Не менш важливу роль в індустріальній революції відіграли новації в металургійній промисловості. У середині ХІХ ст. англійський інженер Генрі Бессемер запатентував недорогий
спосіб масового виробництва сталі — основного
Прядка «Дженні»Сл о в никІндустріальна революція — процес переходу від аграрної економіки, для якоїхарактерні ручна праця й ремісниче виробництво, до індустріального суспільства з переважанням машинного виробництва.
«Майстерня світу» — неофіційна назва Великої Британії в середині ХІХ ст. Індустріальна революція та ресурси колоній забезпечили британським підприємцям
монопольне становище на світовому ринку, завдяки чому країна стала найбільшим експортером машин та устаткування.

36

§ 3. Індустріальна революція

Паровий двигун — один із символів промислового перевороту.
Ілюстрація з журналу.
Друга половина ХІХст.

матеріалу для виготовлення різноманітної техніки, інструментів і машин, а також
кораблів і будівель. Великий попит на залізничні рейки, кріплення, частини мостів стимулював упровадження нових способів виплавлення металів. Удосконалювалася конструкція сталеплавильних печей; почали застосовувати методи гарячого дуття. Для підігрівання повітря, що подається в домни, використовували
розжарений газ.
Ще на початку XVIII ст. в Англії розробили практичний паровий двигун, задопомогою якого відкачували воду з шахт. Англійський винахідник Джеймс
Ватт удосконалив цей двигун, що уможливило його використання в залізничних локомотивах і морських суднах. Тоді ж разом із стаціонарними паросиловими установками в практику ввійшли локомобілі — пересувні парові установки,що використовувалися в сільському господарстві й на будівництві.
Двигун внутрішнього згоряння (спочатку — газовий, а згодом — на рідкому
паливі) — ще один важливий винахід індустріальної революції. Найбільшого
поширення в промисловості й транспортній галузі набув економічний двигун,що працював на нафті, сконструйований наприкінці XIX ст. німецьким інженером Рудольфом Дізелем.
У 20-х роках ХІХ ст. з’явилися перші динамо-машини (електричні генератори), що використовувалися не тільки для вироблення електроенергії, а і якелектродвигуни. Наприкінці ХІХ ст. навчилися передавати електроенергію назначні відстані по дротах; з’явилися перші електростанції.
Суттєвих змін зазнала й транспортна галузь. До появи парового двигуна
сировину й готову продукцію перевозили возами або човнами. На початку ХІХ ст.
американець Роберт Фултон побудував перший у світі колісний пароплав, і досередини століття пароплави вже перевозили вантажі через Атлантику. У середині століття для обшивки дерев’яних корпусів пароплавів, а потім для виготовлення суднових корпусів почали використовувати залізо.
На морських суднах установлювали поршневі парові машини, які наприкінці століття замінили паровими турбінами, що збільшило потужність і швидкість
суден та активізувало морську торгівлю.
Розвитку міжнародної торгівлі неабияк сприяло будівництво каналів. Подією світового значення стало відкриття в 1869 р. Суецького каналу, завдяки
якому істотно скоротився шлях із Західної
Європи до Індії (наприклад, з Англії чиГолландії — майже на 13 тис. км).
На початку XIX ст. в Англії з’явилися
перші паротяги. Одразу істотно зросла продуктивність залізничних перевезень, зокрема пасажирських. До середини ХІХ ст. Велика Британія збудувала понад 9,6 тис. кмзалізниць. Також англійці розробили новуКолісний пароплав
технологію для дорожнього будівництва з37Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
використанням щебеню. Дороги стали рівнішими й більш довговічними.
Наприкінці XIX ст. з’явився новий видтранспорту — автомобіль. У середині 80-х роківХІХ ст. німецькі інженери Карл Бенц і Готліб
Даймлер сконструювали перший автомобіль,і невдовзі в ряді країн почалося їх промислове
виробництво. Успіху автомобілів сприяло використання надувних гумових шин.
Перший автомобіль з бензиАктивно розвивалася хімічна промислоновим двигуном. За кермом —вість: були створені речовини, необхідні для
К. Бенц. Фото. 1887 р.
виробниц­тва скла, фарб, відбілювачів, штучних
добрив, фармацевтичних препаратів тощо. Практичного значення набула хімія
синтетичних матеріа­лів для виробництва пластмас, ізоляційних матеріалів,штучного волокна.
Завдяки технічним удосконаленням друкарські верстати перетворилисяна машини швидкого друку. Новим явищем стала фотографія. З першої чверті
XIX ст. поширився оптичний телеграф, проклали телеграфні кабелі, зокрема йпідводні, між розвиненими країнами та метрополіями й колоніями. З винайденням телефону почав активно розвиватися телефонний зв’язок. Перші телефонні
станції з’явились у США, а потім у Європі — у Парижі, Берліні, Одесі, Ризі йВаршаві.
Індустріальна революція сприяла становленню банків і появі промислових
фінансистів і фінансових менеджерів.
2. Початок становлення індустріального суспільства
Індустріальна революція не обмежилася оновленням знарядь праці й методів господарювання. Вона стосувалася всіх сфер суспільства. Зросла чисельність
промислових робітників, зміцнилося становище промислової буржуазії; завдяки
технічним винаходам до виробництва залучили жінок. Зосередження фаб­рик умістах зумовило прискорений розвиток міст (урбанізація), істотно змінивши співвідношення кількості міського й сільського населення. Зокрема, в Англії чисельність міського населення перевищила чисельність сільського, адже дедалі більше
селян залишали свої домівки й переселялися до міст (міграція). Ніби магнітом,міста притягували селян: фабрики й заводи давали надію на краще життя. Через масову міграцію в містах загострилися соціальні проблеми, зокрема житлова,з’явилася велика кількість безпритульних. Міста ставали осередками соціального
напруження. У розвинених країнах (наприклад, у Франції) на законодавчому рівні приймали програми будівництва дешевого житла.
Зростання міст і міського населення, занепад відокремлених, замкнутих
сільських громад, збільшення чисельності й впливу середнього класу, полегшення переходу з одного класу до іншого — усі ці ознаки свідчили про початок
становлення нового індустріального суспільства.
Суперечності попередньої епохи між спадковими аристократами й селянами
поступилися місцем складнішим і гнучкішим відмінностям між трьома основ­ними класами індустріального суспільства: робітничим (фабричні й заводські
робітники); середнім (службовці та власники малого бізнесу) і вищим (власники великого бізнесу й крупні менеджери). Належність до одного з трьох класів
визначалася рівнем освіти, родом занять, а також доходом, який не обов’язково
залежав від походження й знатності людини, а часто був результатом її підприємливості. «Статус» уже не передавався, як раніше, у спадок від батьків до дітей
(наприклад, графський титул), а досягався людиною, по суті, «з нуля». Чимало
38

§ 3. Індустріальна революція

людей піднімалися ієрархічною соціальною драбиною вгору лише завдяки власним зусиллям або чеснотам. Змінювалося світобачення; приходило розуміння
того, що підприємництво передбачає певний ризик, воно може принести як прибуток, так і розорення.
Одним із наслідків індустріальної революції стало формування саморегульованої економіки. На зміну вільній конкуренції та експорту товарів, що булихарактерні для XIX ст., у ХХ ст. прийшло панування монополій і вивезення капіталу, переважно до відсталих країн з дешево робочою силою й сировиною.
На іншому полюсі індустріальної революції перебував клас робітників. Жінки важко працювали на бавовняних фабриках, а чоловіки — у шахтах і на заводах.
Процес упровадження машин на заводах і фаб­риках супроводжувався
звільненням «зайвої» робочої сили. Тому наприкінці XVIII ст. виник рух луддитів (руйнівників машин). Формування індустріального суспільства неминуче породжувало конфлікти між підприємцямий робітниками. Підприємці, прагнучи збільшити прибутки, посилювали вимоги до своїх працівників: збільшували тривалість робочого дня,знижували норми оплати праці, запроваджували
штрафи тощо. Для захисту своїх інтересів наймані робітники почали створювати професійні спілки. В Англії вони отримали назву тред-юніони.
Спочатку і підприємці, і влада намагалися їх заборонити. В Англії навіть видавали спеціальні
закони проти «змовницьких організацій», однак
Луддити. Ілюстрація
вони не діяли, і тред-юніони фактично були лез журналу. ХІХ ст.
галізовані.
•• З яких соціальних груп формувався середній клас (див. схему)? Чому, на Вашудумку, середній клас не поповнювався представниками знат­них дворянських
родів?
Середній клас у другій половині ХІХ ст.
купцібанкіри
власники магазинів
представники вільних професій (політики, адвокати)цивільні службовці
рантьє та орендодавціС ло в никТред-юніони (від англ. trade — професія і union — об’єднання) — назва профспілок у Великій Британії та інших англомовних країнах.

39

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...

Члени Ліги жіночого тред-юніону.
Фото. 1910 р.

Спочатку профспілковий рух був тільки чоловічим, жінок не приймали допрофспілки. Однак жінки, які за однакову з чоловіками роботу отримували значно меншу платню, створювали жіночі тред-юніони для захисту своїх прав. Наприкінці ХІХ ст. в Англії діяли десятки жіночих профспілкових відділень.
Був створений Британський конгрес тред-юніонів, який донині є головним
координуючим органом профспілкового руху в країні. До початку ХХ ст. британські тред-юніони об’єднували половину всіх робітників країни. Це був взірець, на який орієнтувалися профспілки інших країн.
3. Наслідки індустріальної революції
Загалом індустріальна революція мала далекосяжні економічні, соціальні,політичні, культурні й побутові наслідки.

•
•
•
•
•

•
•
•
•
•
•

40

Економічні наслідки
Повсюдне запровадження фабричного виготовлення товарів; машини
витіснили ручну працю, зокрема в промисловості; ремесло поступилося
місцем промисловому виробництву.
Створення машин нового типу, які за допомогою двигуна й передавальних механізмів здійснювали операції, що раніше виконувалися вручну.
Перехід до міської машинної індустрії, оскільки сила пари замінила мускульну силу; поява великої фабрично-заводської промисловості.
Зростання частки промислового виробництва й відповідне скорочення
частки сільського господарства у валовому національному доході.
Закладення основ ринкового способу виробництва. До середини XIX ст.
європейське суспільство перетворилося з аграрного на промислове.
Соціальні наслідки
Значне зростання чисельності найманих працівників.
Виокремлення із середовища найманих працівників прошарку високо­оплачуваних спеціалістів, інженерів, менеджерів.
Формування серед промислових робітників «робітничої аристократії»,яку уособлювали кваліфіковані робітники й майстри.
Активна участь в акціях протесту низькооплачуваних некваліфікованих
робітників (підсобних працівників, вантажників, прибиральників та ін.),які становили значну групу робітничого класу.
Поява професійних спілок, галузевих об’єднань робітників, а також загальнонаціональних профспілкових об’єднань на кшталт Британського
конгресу тред-юніонів (1868).
Виникнення нових професій, які потім тривалий час уважалися «жіночими»: друкарка, секретарка, телефоністка.

§ 3. Індустріальна революція

••Поява організацій, які виступали за рівноправність чоловіків і жінок. Зародження суфражизму.
Ухвалення в індустріальних країнах законів, які обмежували використання дитячої та жіночої праці, регулювали умови праці, установлювали
тривалість робочого тижня.

••Політичні наслідки
Створення робітничих партій і професійних спілок.
Посилення військової потужності й обороноздатності розвинених країн,зумовлене появою нових видів озброєння, активізація їхньої зовнішньої
політики.

•
•
•
•

•
•
•

Культурні наслідки
Формування нового ставлення до місця й ролі людини у світі.
Виникнення періодичних засобів масової інформації — газет і журналів.
Поява нового типу літературного героя, нової естетики в живописі, по­езії, музиці й архітектурі.
Збагачення мови новими словами та зворотами, зумовлене розвитком
техніки.
Побутові наслідки
Поява нових засобів зв’язку — телеграфу й телефону.
Поширення фотографії.
Зміни в моді, інтер’єрі, оформленні вітрин тощо.

4. Спроби осмислення нової дійсності. Консерватизм, лібералізм, націоналізм, соціалізм
Чотирма «великими» ідеологіями «довгого» XIX ст. були консерватизм,лібералізм, націоналізм і соціалізм. Ці ідеології виникли, з одного боку, у процесі поступового розмивання традиційного політичного світогляду минулого,а з іншого — унаслідок формування нового світогляду під впливом англійської,північноамериканської та французької революцій. Консерватизм, лібералізм,націоналізм і соціалізм — це різні способи осмислення нової дійсності, пошуку
можливостей для вдосконалення людини та суспільства. Як політичні ідеології,вони описують бажане майбутнє й шляхи його досягнення.
Ознаки консерватизму:• непорушність сформованого стану речей; засад державного й суспільного життя; природної ієрархії та привілеїв певних верств населення; моральних
принципів, на яких ґрунтуються сім’я, релігія; права власності;• єдині для всіх моральні норми порядку, які підтримувала релігія;С ло в никСуфражизм — рух за надання жінкам однакових з чоловіками виборчих прав,що зародився в Англії наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст.
Ідеологія — сукупність політичних, правових, релігійних, естетичних і філософських уявлень, поглядів та ідей, що відображають ставлення людей до дійсностій одне до одного.
Консерватизм — політична ідеологія, що орієнтується на збереження й підтримання історично сформованих засад державного й суспільного життя.

41

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
• переконаність у тому, що люди від народження не є рівними;• неможливість зробити людей рівними за допомогою закону;• головна роль у досягненні особистої свободи й захисті соціального порядку належить приватній власності;• прогрес непослідовний і ненадійний; основною рушійною силою розвит­ку є дотримання традицій;• людський розум обмежений, тому важливо дотримуватися традицій, перевірених життям.
Визначними представниками консерватизму були: англійський філософ Томас
Гоббс (1588–1679); французький філософ, письменник і політик Жозеф де Местр
(1753–1821); австрійський державний діяч Клемент Меттерніх (1773–1859).
Ознаки лібералізму:• непорушність природних прав і свобод особистості, зокрема права нажиття, свободу й приватну власність; їхні переваги над інтересами суспільствай держави;• індивідуальна свобода; невтручання держави в приватне життя громадян;• абсолютна цінність людської особистості й рівність усіх людей;• в економічній сфері — вільний ринок, необмежена конкуренція; свобода
приватної власності й підприємництва;• правова рівність громадян;• договірна система утворення держави (відокремлення держави від громадянського суспільства);• поділ влади на законодавчу, виконавчу й судову; вільні вибори всіх органів влади.
Визначні представники лібералізму: англійський філософ і правознавець
Дже­ремі (Ієремія) Бентам (1748–1832); французько-швейцарський письменник і публіцист Бенжамен-Анрі Констан (1767–1830); французький філософпросвітитель і письменник Жан-Жак Руссо (1712–1778); американський політик, державний діяч, учений і письменник Бенджамін Франклін (1706–1790);
президент США, політик і філософ Томас Джефферсон (1743–1826).
Ознаки націоналізму:• людство сформувалося природним шляхом у самодостатні групи — нації;• кожна нація має право на самовизначення;• націю об’єднують спільні мова та культура;• нація є найвищою цінністю;• важливою цінністю є національна держава;• нація повинна брати участь у політичних процесах у державі;• представники однієї нації мають бути солідарними й підтримувати однеодного;• освіта має бути доступною для всіх націй.

Сл о в никЛібералізм — політична ідеологія, що обстоює принцип обмеженого втручання
держави в суспільні відносини та приватне життя людей.
Націоналізм — політична ідеологія, яка ґрунтується на уявленні, що основою
державності, господарського й культурного устрою є нація.
Нація — історична спільність людей, об’єднаних мовою, територією, певними
ознаками культури й рисами характеру.

42

§ 3. Індустріальна революція

Визначні представники націоналізму: італійський революціонер і письменник Джузеппе Мадзіні (1805–1872); національний герой Венесуели генерал Симон Болівар (1783–1830).
Ознаки соціалізму:• повалення революційним шляхом несправедливого суспільного ладу, заснованого на приватній власності;• ліквідація приватної власності як основної причини соціальної нерівності;• усуспільнення трудящими засобів виробництва;• ліквідація експлуатації людини людиною;• відмирання класів; побудова безкласового комуністичного суспільства;• соціальна опора: наймані працівники, пролетаріат, радикально налаштована молодь, частина інтелігенції та інших верств населення.
Визначні представники соціалізму: французький філософ Клод-Анрі СенСімон (1760–1825); британський філософ Роберт Оуен (1771–1858); німецькі
філософи й політики Карл Маркс (1818–1883) і Фрідріх Енгельс (1820–1895);французький економіст і політик П’єр-Жозеф Прудон (1809–1865); німецький
економіст і політик Фердинанд Лассаль (1825–1864); політик, заснов­ник французького соціалізму Луї-Огюст Бланкі (1805–1881).

1740–1780-і роки — початок індустріальної революції.

За питання т а завдання
1. Ознайомтеся зі спогадами одного з видатних винахідників часів індустріальної революції. Кому зі згаданих у § 3 винахідників можуть належати ці слова? Якуроль відіграв його винахід у ході індустріальної революції?
«Суботній день (1765 р.) був чудовий, і я вирушив на прогулянку. Подумки я на­магався вирішити проблему, якою переймався. Я проходив повз хату пастуха,і раптом у мене сяйнула думка: оскільки пара є еластичним тілом, її втягне у ва­
куум. Якщо між циліндром і вихлопним пристроєм існуватиме з’єднання, туди по­трапить пара та її можна буде конденсувати, не охолоджуючи циліндр. ...У меневиникло повне бачення того, що треба зробити».
2. У чому полягає новизна класового поділу суспільства, яке змінювалося підвпливом індустріальної революції? Які класи почали відігравати головну роль?
Чому?
3. Охарактеризуйте основні ознаки й наслідки індустріальної революції.
4. Висловте власне судження щодо основних ідеологічних концепцій. Яка з нихздається Вам найпереконливішою?
5. Визначте основні відмінності між консерватизмом, лібералізмом, націоналізмом і соціалізмом.

С ло в никСоціалізм — ідеологія, заснована на уявленні, що максимальне збільшення
багатства й створення рівних можливостей для всіх людей можливі лише через
державну власність і контроль держави за виробництвом і розподілом мате­ріальних благ.

43Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
6. Назвіть видатних представників цих основних ідеологічних концепцій.
7. Поясніть зміст історичних понять «індустріальна революція», «суфражизм»,«ідеологія», «консерватизм», «лібералізм», «націоналізм», «соціалізм».

Матеріал до практичного заняття 2Наслідки індустріальної революції
І. Суспільні наслідки індустріальної революції
•• Прочитайте твердження 1–7. Визначте, які явища характеризують доіндустріаль­ні часи, а які — період індустріальної революції.

1. Пару, яку в середині XIX ст. широко використовували в індустрії та транспорті, витісняють електрика й двигуни внутрішнього згоряння.
2. Вищий коефіцієнт корисної дії електричних і дизельних двигунів сприяв
підвищенню ефективності промислового виробництва.
3. У виробництві й побуті мільйонів людей з’явилися водогін, парове опалення, каналізація, електричне освітлення, газопостачання, телефон, автомобіль, різні електроприлади.
4. Відбулося масштабне будівництво залізниць і парового флоту; зводилися
великі споруди — мости, тунелі.
5. Посилилися міграція та еміграція; завдяки поліпшенню матеріальних
умов, удосконаленню транспорту, імпорту продовольства, досягненням у медицині зросла народжуваність і збільшилася тривалість життя.
6. У містах з’явилися широкі проспекти, якими їздили автомобілі; електротранспорт та електричне освітлення; багатоповерхові будинки з усіма вигодами.
7. Активізувалася зовнішня торгівля, завдяки чому істотно зросли прибутки
підприємців.
ІІ. Зміни в житті й побуті різних верств населення
Наслідком індустріальної революції були не тільки економічні й соціальні
зміни, вона також позначилася на повсякденному житті людей, їхньому побуті,звичках і навіть моралі.
•• Ознайомтеся з переліком винаходів і вдосконалень, які подарувало нам «довге»XIX ст. Якими з них Ви, Ваші батьки, друзі й знайомі користуєтеся часто, якими —рідко, а без яких Ви можете обійтися?

Винаходи й удосконалення в період «довгого» XIX ст.
Винаходи загального призначення.
Міське господарство

Літак, пасажирські авіаперевезення, авіапошта, трактор, комбайн, доїльна машина, зварювальний апарат, бетономішалка,асфальтовані й бетоновані вулиці, електрична лампочка, ліфт убудинках, ескалатор, сміттєвий бак, бензинова газонокосарка,фотостудія, кінотеатр, кіностудія, касовий апарат, автомат з продажу товарів, продаж товарів поштою, закритий міський басейн,радіо, класна дошка чорного кольору

Транспорт

Автобус (омнібус), електричний трамвай і тролейбус, мотоцикл,легковий і вантажний автомобілі, станція технічного обслуговування машин, водійське посвідчення, пневматичні шини, таксі,метро, сталевий корабель, моторний човен, залізниця, автострада

44Матеріал до практичного заняття 2Продовження табл.
Кіно, фотографія, холодильник, водогін, газове опалення, елекПобут.
Повсякденне життя тричне освітлення будинків і вулиць, ванна кімната та вбиральняв помешканні, центральне опалення, газова плита, пральна йпосудомийна машини, домашня швацька машина, пилосос,електропраска, електровентилятор, електричний фен дляволосся, електричний дзвінок, самокат, велосипед (зокрема,жіночий), фотоапарат, радіоприймач, телефон і автовідповідач,електричний гучномовець, друкарська машинка, безпечні сірники, жіночі штани, замок «блискавка», джинси, кросівки, блокнот, пластилін, канцелярські скріпки
Харчування

Молочний шоколад, вершкове морозиво, какао, цукор-рафінад,консерви, маргарин, гамбургер, хот-дог, картопляні чіпси, кавабез кофеїну, жувальна гумка, «трубочки» для напоїв, пляшка длямолока, піцерія

Гігієна

Хімчистка, безпечне лезо для гоління, платний громадський туалет, туалетний папір, рідке мило, перукарня для собак

Здоров’яЛіки в пігулках, слуховий апарат, медичний термометр, дитяча
лікарня, електрокардіограма, снодійне, рентгенівський знімок,знеболювання при проведенні хірургічних операцій, операція насерці, зубна паста в тюбиках, сонцезахисні окуляри

Військова сфера

Сталевий корабель і підводний човен, військова уніформа
кольору хакі, динаміт, морська міна, колючий дрітІІІ. Вплив індустріальної революції на суспільну мораль і життя людейУ період індустріальної революції більшого значення набували економічні
блага, зокрема масове виробництво предметів загального вжитку, прагнення
людей до комфорту. Дедалі більше ручну працю замінювала техніка, що своєю
чергою змінювало умови проживання як для знаті й великих підприємців, так ідля пересічних людей.
Розвиток побутової техніки був нерозривно пов’язаний з появою електрики й винаходом першої електричної лампочки. До будинків почали підводити
електроенергію, виникла ідея електрифікувати важку ручну працю людини.
Першими побутовими електроприладами стали: плита, праска, чайник, щипцідля завивання волосся, яйцеварка. Водночас із появою побутових електроприладів почала розвиватися така галузь, як ремонт побутової техніки.
Уже в 1896 р. на всесвітній промисловій виставці було представлено понад
80 електричних побутових і кухонних приладів. Для наступного кроку в розвитку побутової техніки знадобився трифазний електричний двигун, завдяки
якому було винайдено фен, удосконалено громіздкі пилососи, пральні машини,холодильники, посудомийні машини й іншу побутову техніку.
•• Ознайомтеся з висловлюванням англійського історика. Чи нагадує Вам опи­сане сьогодення?
«Вугілля та сталь принесли процвітання всій Європі й переродили європейську
цивілізацію… Паспорти зникли скрізь, крім Росії та Туреччини. Якщо людина, якаперебувала в Лондоні, о 9-й годині ранку вирішувала поїхати до Рима або Відня,то о 10-й вона могла вже виїхати без паспорта й туристського чека, з одним лишегаманцем у кишені».
А. Дж.Тейлор (Борьба за господство в Европе. 1848–1918. —М. : Изд-во иностранной литературы, 1958. — С. 278–279)45Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
ІV. Зміни в житті пересічних людей завдяки досягненням індустріальної
революції
•• Визначте, які з цих предметів, пристроїв і засобів характеризують: а) часи, щопередували індустріальній революції; б) індустріальне суспільство.

1

2

3

4

5

6

•• Розгляньте ілюстрації, на яких зображені вулиці Лондона в XVII й на початку ХХ ст.
Що нового з’явилося в житті міста завдяки індустріальній революції? Який висно­вок Ви можете зробити, порівнюючи ці два зображення?

XVII ст.

Початок XХ ст.

•• Які етапи переходу від традиційного до індустріального суспільства засвідчує
вдосконалення трамвая?

Нью-Йорк. 1850-і роки46Лондон. 1887 р.

Матеріал до практичного заняття 2Львів. 1894 р.
•• Які характерні ознаки мотоциклів різних епох свідчать про технічний прогрес?

Мотоцикл Даймлера. 1885 р.

Мотоцикл NSU. 1901 р.

Сучасний мотоцикл.
ХХІ ст.

•• Про які зміни в побуті свідчать картина XVIII ст. та фото початку ХХ ст.? Завдяки
яким винаходам відбулися ці зміни? Чому, на Вашу думку, на обох ілюстраціях
зоб­ражено жінок? Чи погоджуєтеся Ви з поділом занять на «чоловічі» і «жіночі»?

Дж. Баптист. Прання. 1730-і рокиЕлектрична пральна машина.
Початок ХХ ст.

47Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
•• Визначте, до якого часу належать подані зо­б­­раження. Які зміни в побуті людей вони демон­струють? Чому Ви дійшли такого виснов­ку?

Д. Індуно. ЛистФото•• Порівняйте ілюстрації. Чим відрізняється зображене на них прасування білизни?
Яка з ілюстрацій, на Вашу думку, зроблена раніше? Чому Ви дійшли такого ви­сновку? Чому на цих і попередніх чотирьох ілюстраціях художники й фотографи
зобразили жінок? Чи вважаєте Ви такий розподіл обов’язків справедливим? Чиіснує він донині?

•• Які, на Ваш погляд, зміни в суспільному житті внаслідок індустріальної революції
відображені на цих малюнках? Охарактеризуйте зміни, що відбуваються в сучас­ній моді внаслідок наукового й технічного прогресу.

Сукня кринолін.
Середина XIX ст.

48Костюми для їзди на велосипеді.
Фото. Кінець ХIX ст.

§ 4. Велика Британія
•• Проаналізуйте схеми тривалості подо­рожей із Нью-Йорка до інших міст США в    1800 і 1860 рр. Які зміни Ви помітили й чимВи можете їх пояснити?
НьюЙорк
1 день
2 дні
3 дні
4 дні
5 днів
6 днів

1 день

4 тижні

Нью-•
Йорк

2 тижні
3 тижнініввиж ні
6 т тижжні
5 ти
45 тижнів

1 тиждень

ів

жн

6

ти

3 тижні

2 дні
3 дні

2 тижні
1 тиждень

6 днів

4 дні

2 тижні

5 днів

4 тижні

1800 р.

1 день

нів

иж

5т

1860 р.

• Висновок
Кожна з технологічних революцій спричинює ті чи інші соціальні зміни. Аграрна революція сприяла зміцненню соціальних відносин у племенах, виникненню
торговельних відносин між поселеннями, поділу праці: хлібороби обробляли землю, скотарі вирощували худобу, ремісники виготовляли знаряддя праці тощо.
Унаслідок індустріальної революції виникли міста, з’явився попит на технічних фахівців для обслуговування машин. Поступово сформувався середній
клас. Покращилася якість освіти, відбулося зближення науки й техніки, прискорення технічного прогресу. Також ознаками індустріальної революції стали
масове залучення до виробництва й участі в житті суспільства жінок, початок
боротьби жінок за рівні з чоловіками права. Підвищився загальний рівень життя, у побуті з’явилися технічні пристрої, що полегшили хатню роботу; відбулося
здешевлення багатьох товарів. Зріс рівень освіченості населення, розпочався
процес взаємопроникнення культур.

§ 4. Велика БританіяПр ига дайт е•• Якими були основні пріоритети політичного й суспільного життя Великої Британії в ранній Новий час?

1. Парламентські реформи 1832 і 1867 рр.
Політичний устрій Великої Британії базувався на конституційному «Білліпро права», прийнятому ще наприкінці XVII ст. За цим актом тільки парламентбув наділений правом ухвалювати або скасовувати закони, установлювати новіподатки та розподіляти державний бюджет.
49

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...

Дж. Гейтер. Засідання палати
громад. (Фрагмент). 1833 р.

Парламент, до повноважень якого належало формування уряду, складався з двох палат. До верхньої палати — палати лордів — входили представники
найбільш знатних родин країни. Титул лорда, який успадковувався, могли присвоїти лише король чи королева. Нижню палату — палату громад — обирали
шляхом голосування.
Суспільне життя у Великій Британії, як і в інших європейських державах
у XIX ст., перебувало під впливом Французької революції. Виборча система
країни вже не відповідала ні демократичним принципам, ні загальноєвропейським віянням, ні потребам країни. Суспільство поступово усвідомлювало необхідність проведення парламентської реформи.
Вади виборчої системи були очевидними: британські вибори не були ніпредставницькими, ні справедливими. Право голосу людини залежало від статі
(жінки не брали участі у виборах), місця проживання, доходу, суми сплачених
податків тощо. Промислових робітників також не допускали до виборів. Наприклад, великі промислові міста Бірмінгем і Манчестер не мали своїх депутатіву парламенті, натомість маловідоме містечко, у якому було 2–3 будинки й до
10 виборців, мало в парламенті двох депутатів. Були й «кишенькові» містечка,які належали великим землевласникам і також обирали депутата до парламенту. Оскільки таємного голосування британська виборча система на той час непередбачала, то заможний «покровитель» (фактично — власник) такого містечка міг легко підкупити або залякати виборців і відрядити до парламенту потрібного йому депутата.
Торі й віги — дві партії країни, що конкурували ще з часу їх утворення
наприкінці XVII ст., мали різні підходи до системи обрання депутатів до парламенту. Уряд торі (партії, що перебувала тоді при владі) ситуація влаш­товувала, і він виступав проти парламентської реформи. Проте партійці підтримували ідею внесення певних змін до виборчого законодавства в інтересах
середнього класу.
Наприкінці 1830 р. уряд був відправлений у відставку, і до влади прийшли
віги — прихильники реформи. У країні проводилися громадянські акції на підтримку нового виборчого закону. З третьої спроби віги домоглися позитивного голосування за реформу в парламенті, і в 1832 р. король підписав закон пропарламентську реформу, або закон про велику реформу. Це була перша ви-Сл о в никПарламентська реформа — парламентський акт, яким було внесено зміни довиборчої системи Великої Британії.

50

§ 4. Велика Британія

борча реформа в країні. Вона полягала в перерозподілі місць у палаті громад
парламенту й збільшенні числа виборців.
Прогресивні нововведення і половинчастість
парламентської реформи 1832 р.
Прогресивні
нововведення

Ознаки
половинчастості

• Позбавлено представництва понад
50 містечок, які мали по два депутати,і більше 30 «кишенькових» містечок;• понад 40 міст отримали право обирати депутатів парламенту;• створено понад 20 нових виборчих
округів (переважно в індустріальних
районах);• надано виборче право фермерам таорендарям, які сплачували орендну
плату в розмірі 10 фунтів стерлінгівна рік.

• Виборче право не отримали жінки;• деякі малонаселені містечка й селища зберегли привілей обирати своїх
депутатів;• зберігався високий майновий ценз,що унеможливлювало обрання представників середнього класу й робітників до парламенту та позбавляло їхможливості впливати на політику;• більшість депутатів і надалі обирали від сільських округів (хоча більше
половини населення проживало вмістах).

Парламентська реформа, незважаючи на її половинчастість, мала велике
значення. Вона засвідчила, що під тиском громадської думки можливі політичні
зміни в країні. Кількість виборців зросла з 366 до 650 тис. (майже 18 % усього
дорослого чоловічого населення в Англії й Уельсі). Також унаслідок реформи
значно посилився вплив палати громад, адже відтепер уряд формувався з представників парламентської більшості. Реформа започаткувала поділ у партійному середовищі на лібералів (реформістів) і консерваторів, що згодом привело достворення двопартійної системи, яка тривалий час визначала політику Великої
Британії.
Другу парламентську реформу було проведено в 1867 р. Її прийняття відбувалося в значно спокійнішій суспільній атмосфері. Друга парламентська реформа надала право голосу дрібним власникам і кваліфікованим робітникам,зберігши при цьому майновий ценз — власне помешкання. У результаті реформи кількість виборців чоловічої статі досягнула 50 %, однак жінки й надалі залишалися дискримінованими. Обмеження, що зберігалися, були доказом того,що в країні був реалізований принцип загального виборчого права.
2. Чартизм (чартистський рух)Перша парламентська реформа не лише не зменшила хвилю політичної активності, а навіть збільшила кількість людей, які виступали за подальше реформування політичного устрою країни. В умовах тяжкої праці, низької зарплатий високих цін особливо активізувався масовий політичний робітничий рух —чартизм, який виник у 1836 р. і був найактивнішим у період 1838–1848 рр.

С ло в никЧартизм (від англ. charter — хартія, петиція) — перший політично оформлений
робітничий рух в Англії. Назва походить від петиції до парламенту, так званої
«Народної хартії» (1838), у якій було викладено політичні вимоги чартистів.

51Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Підтримка чартизму досягла піку зачасів економічного спаду й голоду. У великих містах відбувалися масові заворушення й страйки через безробіття, проти
скорочення заробітної плати.
У 1845–1849 рр. в Ірландії стався великий картопляний голод, спричинений
фітофторозом. Оскільки картоп­ля булаосновним продуктом харчування населення, то в результаті голоду чверть жителів
Ірландії (понад 2 млн осіб) або померла
Дж. Ф. Воттс. Голод в Ірландії.
від голоду, або змушена була емігрувати
1850 р.
до сусідніх країн. Ірландці, які прибували до Англії, розповідали про трагічну долю своїх співвітчизників, що також
посилювало соціальне напруження в британському суспільстві. Чартисти не­одноразово заявляли, що вони не схвалюють насильницьких форм протесту,проте деякі противники руху побоювалися, що це тільки відмовка, а насправді
чартисти прагнуть революційних змін у суспільстві.
Шість основних цілей
чартистського рухуВиборче право для всіхчоловіків, які досягли
21-річного вікуТаємне голосування

Оплата депутатства

Виборчі округи •однакового розміру

Щорічні вибори•до парламенту

Скасування майнового
цензу на виборах допарламенту

Чартисти подали до парламенту три хартії — у 1839 р. (1,25 млн підписів),1842 р. (понад 3 млн підписів) і 1848 р. (майже 6 млн підписів), але всі вонибули відхилені. Щоразу, коли парламент відмовлявся задовольнити викладені вхартіях вимоги, відбувалися заворушення, які уряд або вгамовував обіцянками,або придушував силою. Велику чартистську петицію 1848 р. планували податив парламент після масового мирного мітингу в Лондоні. Уряд відправив декілька тисяч солдатів, але холодного дощового дня на мітинг зібралося лише 20 тис.
чартистів. Відхилення парламентом і цієї (як виявилося, останньої) хартії ста-Сл о в никХартія — назва деяких документів публічно-правового характеру, у яких від­о­бражені політичні вимоги соціальних груп і класів.

52

§ 4. Велика Британіяло початком згортання чартистського руху. Проте чартисти відіграли важливу
історичну роль: на початку ХХ ст. п’ять із шести (за винятком щорічного проведення парламентських виборів) вимог чартистів були законодавчо врегульовані.
3. Перехід до політики вільної торгівлі. Англія — «майстерня світу»Протягом XIV–XVI ст. у Європі сформувалися великі монархічні держави
(зокрема, Велика Британія), які потребували значних коштів на утримання
апарату чиновників та армії. Пошуки джерел доходів стали причиною появи
протекціо­нізму, тобто політики захисту власних виробників від іноземних
конкурентів.
На межі XVI–XVII ст. ситуація змінилася. Відтепер протекціонізм бувбільшою мірою пов’язаний з промисловим виробництвом і світовою торгівлею.
Оскільки індустріальна революція почалася саме в Англії й найважливіші винаходи були зроблені англійцями, то Англія отримала значні переваги порівняноз іншими країнами Європи. У XVIII ст. вона досягла піку своєї могутності, перетворившись на світову імперію. За таких умов протекціонізм, що панував уЄвропі, тільки перешкоджав збуту англійських товарів.
Упродовж XIX ст. в Англії точилася запекла боротьба між прихильникамий противниками протекціонізму. Яскравим проявом протекціонізму були такзвані «хлібні закони», ухвалені в перші роки XIX ст. Землевласники, які чисельно переважали в парламенті, прагнули захистити свої прибутки шляхом
запровадження мита на ввезення хліба з-за кордону. Під час наполеонівських
воєн, коли імпорт хліба до Британії припинився, це сприяло розширенню британського землеробства й установленню високих цін на хліб. Фермери, які побоювалися, що відновлення імпорту хліба після завершення війни призведе дозниження цін, намагалися добре заробити, поки була можливість.
Справді, ціна на хліб суттєво впала. Британські землевласники тиснули начленів палати громад, щоб ті прийняли закони для захисту прибутків фермерів, які регулювали б увезення та вивезення зерна й інших сільгосппродуктів.
Голосами депутатів від сільських районів парламент ухвалив закон, що дозволяв безмитне ввезення до країни іноземної пшениці тільки тоді, коли суттєво зростала внутрішня ціна на збіжжя. Захищаючи великих землевласників
(лендлордів) і певною мірою фермерів, парламент не переймався долею тих,хто купував продукти за завищеними цінами, насамперед робітників, інших
мешканців промислових міст. Обурення суспільства було настільки великим,що під час проходження законопроекту в парламенті його будівля була оточена військовими, щоб захистити депутатів від розлюченого натовпу.
«Хлібні закони» дещо пожвавили фермерське господарство, але виграливід них переважно лендлорди. Усі доходи фермерів від підвищення цін на продукти «з’їдалися» збільшеними цінами на ренту, тому фермери несли тягар
«хлібних законів». Представники середнього класу (промисловці, фінансисти,власники магазинів, торговці, люди незалежних професій) були переконані,що парламент діє в інтересах лише великих землевласників.
Після завершення наполеонівських воєн Англію в 1816 р. спіткав неврожай, що призвело до голодних бунтів і стрімкого зростання цін на хліб. У містах серед робітників розпочалися заворушення; люди вимагали підвищення
заробітної плати щоразу, як зростали ціни на продовольство. По всій Англії
поширювалася агітаційна кампанія проти «хлібних законів». Було навіть засновано Лігу проти «хлібних законів», яка домоглася зниження цін та ухвалення парламентом у 1846 р. рішення про призупинення дії цих законів натри роки. Остаточно вони були скасовані наприкінці 1860-х років. До того ж53Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
їх скасування було першим кроком на шляху до вільної торгівлі, або фритредерства. Перехід до фритредерства став перемогою промислової буржуазіїнад лендлордами.
У 1820 р. купці найбільших британських торгових міст — Лондона, Манчестера й Глазго — подали до палати громад клопотання про скасування всіх мит,тобто про перехід до вільної торгівлі.
Майже через три десятиліття парламентом був скасований Навігаційний
акт — закон середини XVII ст., що перешкоджав світовій морській торгівлі.
Утвердження вільної торгівлі давало Англії право вимагати аналогічних дійвід інших країн, розширюючи ринки збуту своїх товарів. Британські ж товари,зроблені на найсучаснішому обладнанні, були якіснішими й дешевшими за іноземні, тому й користувалися величезним попитом як у Англії, так і за її межа­ми. Отже, політика фритредерства допомогла зберегти панівні позиції Великої
Британії на світовому ринку.
У середині ХІХ ст. спостерігалося значне піднесення британської економіки, що забезпечило Англії право на неформальний статус «майстерні світу».
Країна посідала чільне місце за обсягами торгівлі, їй належало до 40 % усього
торговельного флоту, а зарубіжні капіталовкладення перевищили показники
Франції й Німеччини разом. Англійський фунт стерлінгів залишався основ­ноюсвітовою валютою, а Лондон — головним торговельним і фінансовим центром
світу. Символом досягнень Британії стала велика виставка промислових товарів усіх народів, що відбулася 1851 р. в Лондоні, яку з огляду на велику кількість
країн-учасниць згодом назвали всесвітньою. На ній були представлені промислові товари, ремісничі вироби, машини, прогресивне виробниче обладнання.
Виставка викликала небачений інтерес — її відвідали майже 6 млн осіб.
4. Зовнішня й колоніальна політика
Після завершення наполеонівських воєн Велика Британія пильнувала в Європі за тим, щоб ні Франція, ні Пруссія, ні Австрія, ні Росія не зміцніли настільки, щоб якась із них могла порушити рівновагу сил на континенті. Уникаючи
•• Розгляньте ілюстрації й поміркуйте, за що агітували автори та розповсюджувачіцих листівок — за протекціонізм чи вільну торгівлю. Які деталі на малюнках допо­могли Вам дійти висновку?

Сл о в никФритредерство (від англ. free trade — вільна торгівля) — відкрита зовнішньоторговельна політика, що передбачає вільний рух товарів і послуг між країнамибез торгових бар’єрів, а також невтручання держави в справи приватного бізнесу у власній країні.

54

§ 4. Велика Британія

підписання ризикованих для себе міжнародних угод і союзів, які могли обмежи­ти свободу її дій чи навіть втягнути у війну, Велика Британія почувалася безпечно.
У середині XIX ст. продовжилося формування Британської колоніальної
імперії. Загалом Велика Британія закріпила контроль над Індією, Канадою, Австралією та Новою Зеландією. Також розпочалося активне проникнення британців до Південної Африки, Китаю та Японії.

П огляд сучасника
•• Чи варто, на Вашу думку, сприймати наведене висловлювання лорда Солсбе­рі як істину? Чиї інтереси відображала ця заява?
«Там, де з’являються влада англійців і англійський вплив, відновлюється мир і порядок, панує процвітання й багатство, і тому перспективу встановлення британського правління підтримують представники кожної раси й кожної віри».
Солсбері, англійський лорд (Uzoigwe Y. N. Britain and the Conquest of
Africa 1862–1902. — Ann Arbor : University of Michigan press, 1974. — P. 56)

У 1839–1842 рр. відбулася перша англо-китайська «опіумна» війна, спричинена конфіскацією китайською владою опіуму, який англійці нелегально ввозили до Китаю. Велика Британія захопила в ході війни о. Сянган (Гонконг) і здобула перемогу. Згідно з мирним договором, Китай був змушений відкрити дляторгівлі з іноземцями декілька своїх портів.
Прибутки від експлуатації колоній і наявність потужного торговельного
флоту забезпечували Великій Британії можливість активного вивезення «вільних» грошей за кордон.

1832 р. — перша парламентська реформа у Великій Британії.
1836–1848 рр. — чартистський рух.
1867 р. — друга парламентська реформа.

За питання т а завдання
1. Дайте визначення поняття «парламентська реформа». Наскільки нагальним,на Вашу думку, було реформування виборчої системи у Великій Британії? Якісоціальні верстви не задовольняла існуюча система виборів до парламенту? Чивважаєте Ви їхні претензії обґрунтованими? Аргументуйте Вашу точку зору.
2. Коли в 1834 р. в будівлі англійського парламенту сталася пожежа, принцеса
Аделаїда зауважила, що це, мовляв, кара Божа за прийняття закону про велику
реформу. Що, на Вашу думку, могло не задовольняти представницю королівськоїС ло в никКолоніальна імперія — імперія, заснована на експлуатації захоплених нею територій — колоній.

55

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
династії в парламентській реформі 1832 р.? Чи мав король повноваження заборонити реформу?
3. Охарактеризуйте переваги й недоліки першої та другої парламентських реформ у Великій Британії.
4. Поясніть поняття «чартизм» і «хартія». Як Ви оцінюєте роль чартистського рухув становленні парламентської демократії в Британії?
5. Поясніть поняття «фритредерство». Наскільки, на Вашу думку, закономірнимбув перехід від протекціонізму до політики вільної торгівлі? У чому полягали переваги політики вільної торгівлі для Великої Британії?
6. «Англія — “майстерня світу”» — це, на Вашу думку, вишукана фраза чи влучна
характеристика місця й ролі Великої Британії у світі в середині XIX ст.? Наведіть
аргументи на підтвердження Вашої точки зору.
7. Якими були основні напрями зовнішньої та колоніальної політики Великої Британії в середині XIX ст.?

§ 5. Франція в період Реставрації Бурбоніві Липневої монархіїПр игадайт е•• Якими були причини й наслідки політичних і соціально-економічних змін уФранції в 1789–1815 рр.?

1. Франція в період Реставрації
У 1815 р. переможена, принижена й тимчасово окупована ворогом, утомлена від революцій і воєн, Франція найбільше жадала миру й спокою. Такою побачили свою батьківщину представники династії Бурбонів, які поверталися земіграції після бурхливих років Французької революції та епохи Наполеона І.
Історики виокремлюють першу (від зречення Наполеона Бонапарта й до початку Ста днів) і другу (від остаточної поразки Наполеона під Ватерлоо й долипня 1830 р., коли у Франції відбулася революція) Реставрацію.
Після першого зречення імператора Наполеона I на трон було запрошено
Людовіка XVIII з династії Бурбонів, брата страченого Людовіка XVI.
Сенат запропонував королю проект нової конституції — суспільного договору між французькою нацією та монархом. Однак Людовік XVIII не погодився з ним і влітку 1814 р. оприлюднив власний варіант конституції — королівську хартію, що встановлювала у Франції конституційну монархію. Усіхгромадян було проголошено рівними перед законом; визнано свободу віросповідання, при цьому католицизм отримував статус державної релігії; допускалися свобода слова й друку. Король став особою священною й недоторканною.
Монарх був главою держави й очолював виконавчу владу, він також уособ­лював правосуддя й був верхов­ним головнокомандувачем; королю нарівні зСл о в никРеставрація (від латин. restauratio — відновлення) — період в історії Франції,що тривав від 1814 до 1830 р., коли на королівський трон повернулися представники династії Бурбонів.

56

§ 5. Франція в період Реставрації...

двопалатним парламентом (палата перів, щоформувалася королем, і палата депутатів, обрана громадянами, які мали право голосу) належала законодавча влада, він мав виняткове
право на законодавчу ініціативу.
Після Ста днів Наполеона І Людовік XVIIIуліт­ку 1815 р. посів трон за підтримки союзних держав — переможниць Наполеона. Те, щокороль повертався до влади в обозі іноземних
армій, справило на французів гнітюче враження. Спочатку за бажанням країн-переможниць
Людовік XVIII призначив прем’єр-міністром
Карикатура на повернення
відомого дипломата Шарля Моріса Талейрана,Бурбонів до Франції. 1815 р.
але за декілька місяців замінив його герцогом
Арманом Рішельє. До речі, з 1803 до 1814 р. герцог Рішельє жив в Одесі. Був, зокрема, її градоначальником, керував спорудженням Одеського морського порту.
Разом із Бурбонами до країни повернулися з еміграції тисячі дворян, які вимагали розправи над політичними діячами часів революції та Наполеона Бонапарта, відновлення своїх феодальних прав і привілеїв.
У країні, особливо на півдні, почався терор проти тих, кого вважали якобінцями й лібералами. Однак повне повернення до минулого було вже неможливе.
Режим Реставрації визнав зміни в розподілі землі, що відбулися, починаючи зчасів революції 1789 р. Поверталися титули, зокрема й отримані за правління
Наполеона I.
Засновані Наполеоном установи продовжували діяти й у період Реставрації. На своїх місцях залишалися керівники провінцій, зберігалися міністерства, поліція, основи оподаткування, Кодекс Наполеона, суди й навіть орден
Почесного легіону. Також залишилася «наполеонівська» система організації
армії, шкільної та університетської освіти, конкордат з Папою Римським і багато іншого.
Загалом період Реставрації Бурбонів був досить суперечливим. У ці рокивідбулися позитивні зрушення в економіці, відновлено престиж Франції закордоном, також було створено чимало романтичних творів у французькій літературі й мистецтві. Однак спроби Бурбонів поєднати відновлену монархічну
форму правління з революційними надбаннями французів зазнали цілковитої невдачі. На поступливого йпоміркованого короля Людовіка XVIII тиснули прихильники відновлення необмеженої монархії на чолі змолодшим братом короля, графом Д’Артуа. Їхні плани
виявилися нереальними, адже революційний досвід
нації й зміни, що відбулися в країні внаслідок революції 1789 р., епохи Наполеона І та подальших подій,унеможливлювали нав’язування французам влади,яка б ігнорувала їхні громадянські права.
Восени 1824 р. помер Людовік XVIII, і трон посів
Ф. Жерар. Карл Х.
його брат, 76-річний граф Д’Артуа, під іменем Карл X.
1825 р.

С ло в никГромадянські права — права та свободи, які забезпечують можливість участі вгромадському й політичному житті суспільства.

57

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Він був одіозною постаттю як за своїми людськими якостями, так і за політичними поглядами й діями.
Новий король виявився справжнім політичним лихом для країни. Не надто
розумний, але наділений великою силою волі, він свого часу спільно з МарієюАнтуанеттою плів інтриги проти революції, а після втечі з Франції очолював емігрантів з числа дворян і духовенства. Після повернення з еміграції граф Д’Артуа
разом із найзатятішими прихильниками відновлення абсолютної монархії вимагав помсти й відплати учасникам революції та соратникам Наполеона.
Навесні 1825 р. був опублікований королівський закон, який установлював
майже необмежене панування церкви в царині освіти й культури. Почалося вилучення й спалення «шкідливих» книжок. Хвилю обурення в буржуазних колах
викликав «закон про мільярдну винагороду емігрантам», за яким усі колишні
землевласники отримували грошову винагороду, що у 20 разів перевищувала
дохід від конфіскованих у них у 1790 р. земель. Також був виданий закон, якийпередбачав жорстку цензуру й судове переслідування преси. Політичні репресії
супроводжувалися економічною кризою 1827 р. Невдоволення Бурбонами охопило широкі верстви населення й навіть нижню палату парламенту. Уряд розпустив «бунтівну» нижню палату, але нові вибори дали ще більшу перевагу опозиції до Карла Х. Король вирішив тимчасово відступити й відправив у відставку
уряд, призначивши на початку 1828 р. новий кабінет на чолі з поміркованим
монархістом Мартиньяком. Новий уряд обмежив вплив церкви в царині освітий послабив цензуру. У результаті ним були незадоволені як ліберальна опозиція (через половинчастість реформ), так і ультрароялісти (через «підрив основ»суспільства). Карл X відправив уряд у відставку й сформував новий на чолі зультрамонархістом Полиньяком. Буржуазія, а також конституціоналісти-роялісти гучно висловлювали обурення з приводу реакційного складу уряду Полиньяка. Наляканий король довго не наважувався скликати парламент. Лише напочатку 1830 р. була відкрита чергова сесія парламенту. У своїй промові Карл X
кинув виклик опозиції, висловив погрози критикам уряду. Ліберальна опозиція, обурена промовою короля, зажадала від нього відставки уряду.
Розгніваний король негайно видав указ, що переривав сесію. Карл Х вирішив розпустити палату, у якій опозиція поводилася занадто сміливо, і призначити нові вибори. У травні був оприлюднений указ про розпуск палати, призначення виборів і скликання нового складу палати на серпневу сесію.
Цей указ викликав обурення в широких колах буржуазії. У результаті виборів ліберальна опозиція знову опинилася в більшості.
2. Революція 1830 р.
Після поразки на виборах уряд зважився на відкрите порушення конституційної хартії, згідно з якою законодавча влада здійснювалася королем спільно зпалатою перів і палатою депутатів. 26 липня 1830 р. з’явилися королівські укази,які були актом одноосібної волі Карла X. У королівських указах оголошувалися
недійсними щойно проведені вибори, установлювалася жорстка цензура в пресі та вводився новий виборчий закон, що передбачав надання виборчого права
тільки великим землевласникам і позбавлення його промисловців і торговців
(кількість виборців зменшувалась утричі); палата депутатів позбавлялася законодавчої влади й мала лише дорадчий голос. Ліберальна опозиція спри­й­няларішення короля як державний переворот з метою узурпації ним влади й відродження дореволюційних феодальних порядків.
Карл X та його оточення були переконані, що масового соціального вибухуне відбудеться, а з поодинокими акціями протесту уряд легко впорається. Самовпевненість уряду Реставрації посилювалась успіхами в колоніальній війні
Франції проти Алжиру.
58

§ 5. Франція в період Реставрації...
•• Розгляньте ілюстрацію. Який висно­вок Ви можете зробити щодо реак­ції на королівські укази представни­ків різних верств парижан?

І. Беланже. Читання опублікованих
26 липня в газетах указів короля.
Літографія 1831 р.

Тільки-но парижани дізналися про укази Карла Х, місто збурилося. Вулиці
столиці, де майже не було військ, заполонили люди, готові до активних протестів.
27 липня 1830 р. в Парижі розпочалося стихійне збройне повстання, що стало початком Липневої революції. На вулицях з’явилися триколірні прапори
респуб­ліки та барикади. Війська, які протистояли майже беззбройним і неорганізованим повстанцям, зуміли до вечора того ж дня їх розсіяти. Уряд був упевнений, що повстання придушено.
Наступного дня боротьба поновилася. До повстанців приєдналася національна гвардія. Після запеклих боїв повстанці захопили висоти Монмартра йпідняли там триколірний прапор. Захопивши ратушу, вони почали наступ накоролівський палац. Жінки не відставали від чоловіків: вони влаштовували
перев’язочні пункти, витягали поранених, билися на барикадах. До повстанців
почали приєднуватися ветерани республіки й імперії, студенти, адвокати, журналісти; подекуди на їхній бік переходили солдати. Майже кожен десятий житель Парижа брав участь у боях.
29 липня повстанці атакували Лувр, який захищали швейцарські найманці,і здобули палац. Париж був у руках повстанців. Того ж дня Карл X скасував своїпопередні укази, однак було вже запізно: повстанці захопили останній оплот монархії — палац Тюїльрі.
Колишні депутати й члени ліберальної опозиції обрали муніципальну комісію, яка виконувала роль тимчасового уряду. Найкращою кандидатурою натрон ліберали вважали Луї Філіппа — герцога Орлеанського, найближчого родича Бурбонів.
2 серпня Карл X зрікся престолу й відплив до Анг­лії. Влада перейшла до тимчасового уряду, створеного
депутатами ліберальної опозиції, який очолили вожді
лібералів — банкір Жак Лафіт і генерал Лафайєт. Хочабільшість учасників революції боролася за республіку,результатом революції стала конституційна монархія.
Луї Філіпп Орлеанський спочатку був проголошений
намісником, а 7 серпня 1830 р. на об’єднаному засіданні
палати депутатів і палати перів парламенту — королемЛуї Філіппом I.
3. Липнева монархіяТри славні дні, як образно назвали революцію французи, поставили крапку в історичному змаганні між дворянством і буржуазією. Дворянство (у минулому — першийстан) поступилося місцем на політичному олімпі буржу-Ф. К. Вінтергальтер.
Луї Філіпп I. 1841 р.

59Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
азії. Утіленням нової ситуації був сам Луї Філіпп І — великий фінансист і лісопромисловець, «король-буржуа».
На відміну від конституційної хартії 1814 р., «дарованої» французам королем, хартія 1830 р. була визнана невід’ємним надбанням французької нації.
За Луї Філіппа І фінансова аристократія здобула високі посади в апараті
держави, отримувала державні субсидії, різні пільги й привілеї, які надавалися
залізничним і комерційним компаніям. Усе це було тяжким тягарем для бюджету, у якому за Липневої монархії дуже бракувало грошей, унаслідок чого неухильно зростав державний борг. Державні позики, на які зголошувався уряд для«залатування дірок» у бюджеті, давалися під великі відсотки й були джерелом
збагачення для одних і ризиком банкрутства й розорення для інших. Збільшення державного боргу посилювало політичний вплив фінансової аристократії науряд і робило його залежним.
Серйозним випробуванням для влади стали Ліонські повстання 1831 і1834 рр. Причиною повстання робітників і дрібних ремісників, зайнятих у шовкоткацькому виробництві м. Ліона в 1831 р., стала відмова власників мануфактур прийняти нові, вищі розцінки ткацьких робіт, підготовлені змішаною комісією з підприємців і ткачів. Повсталі робітники на декілька днів вибили урядові
війська з міста, але зрештою повстання було придушено. Натомість повстання
1834 р. висувало більшою мірою політичні вимоги: демократичні свободи, установлення республіки, право на створення робітничих асоціацій тощо. Цей виступ, так само, як заворушення в Сент-Етьєні, Греноблі, Парижі та деяких інших містах, був придушений урядовими військами.
•• Проаналізуйте схему. Наскільки, на Вашу думку, були важливими новації, за­проваджені конституційною хартією 1830 р., порівняно з хартією 1814 р.?
Новації хартії 1830 р. порівняно з хартією 1814 р.
Король править не в силу божественного права, а на запрошення французького народу.
Віднині король більше не міг скасувати або призупинити дію законів,він утратив право дарувати спадкове
звання пера.

Скасовувалася стаття про надання католицизму статусу державної релігії.
Проголошувалася свобода друку тазборів.

Король був головою виконавчої влади, але втрачав монопольне право
законодавчої ініціативи; від­тепер законодавчою ініціативою на­ділялися
також обидві палати парламенту.
Члени палати перів мали обиратися,як і члени нижньої палати.

Знижувався майновий ценз для виборців.

60Знижувався віковий ценз: до 25 років — для виборців і до 30 років — длядепутатів.

§ 5. Франція в період Реставрації...

У зовнішній політиці Липнева монархія відновила розпочате ще за Карла X завоювання Алжиру. Алжирці виявилися завзятими воїнами, але перевага
французької армії в сучасному озброєнні призвела до того, що в 1847 р. Алжирбув завойований і став однією з найбільших колоній Франції.
У другій половині 40-х років ХІХ ст. у Франції, як і в інших промислових
країнах світу, розпочалася економічна криза, яка супроводжувалася різким скороченням виробництва, розхитуванням грошової системи та гострою фінансовою кризою. Державна скарбниця була не здатна забезпечити видатки уряду;країною прокотилася хвиля банкрутств.
В опозиції до режиму Липневої монархії опинилися ліберальна інтелігенція,робітники, фермери, значна частина підприємців.
Опозиція, що гуртувалася довкола впливових ліберальних газет, улітку 1847 р.
розпочала широку кампанію публічних політичних бенкетів. Замість тостів на бенкетах виголошували промови з вимогою політичних і соціальних реформ.
Бенкетна кампанія охопила всю країну: у вересні–жовтні 1847 р. відбулося
майже 70 бенкетів, у яких узяли участь 17 тис. французів. Бенкетна кампанія стимулювала боротьбу за виборчу реформу в різних регіонах Франції. У 1848 р. країна опинилася на порозі третьої революції (починаючи з кінця XVIII ст.).
•• Проаналізуйте наведені в діаграмі статистичні показники. Наскільки, на Вашудумку, серйозною постає з цих показників криза? Які верстви населення зазви­чай зазнають найбільш дошкульного удару в результаті економічної кризи?

ни
ро
си
рт

по
Ім

Ц

ін

и

ба

на

во

ш

ви

ов

к

вн
и

і
С

по

жи

ва

нн
я

чн
ої
із
ни

за
л

П

ри

рі
ст

тв

еж
м

ре
х
ни

лі
з
о

за

ле
бн
иц
ро

ер

йо

к

ву
ну
ча
нн
я

но
ї
пл
ав
Ви

Ви

Ви

до

бу

Ви

то

к

до

за

бу

то

лі
з

к

ву
гіл

ля

ру
ди

Статистичні показники проявів економічної кризи в середині ХІХ ст.
у Франції (на скільки відбулося скорочення, %)61Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...

По гляд сучасника
•• Порівняйте оцінки режиму Липневої монархії та особисто короля Луї Філіппа І,представлені сучасниками тих подій. Чи є ці оцінки подібними? Від чого, як Вивважаєте, могло залежати ставлення історика й художника до подій у країні?
«Я ніколи не розглядав революцію 1830 р. як перемогу одного класу нації над іншими класами, але бачив у ній завоювання безпеки для всіх шляхом збереження йрозвитку конституційного режиму. …Я нічого не розумів у тій шаленій опозиції, якудуже розумні й патріотично налаштовані люди протиставляли найбільш розумномуй найбільш патріотичному з усіх королів, яких будь-коли мала Франція».
Огюстен Тьєррі, французький державний діяч та історик (Далин В. М.
Историки Франции XIX–XX вв. — М. : Наука, 1981. — С. 31–32)

Карикатура на Луї Філіппа І,зображеного в образі обжерливого
Гаргантюа, героя сатиричного
роману Ф. Рабле. 1831 р.

1814–1830 рр. — період Реставрації Бурбонів.
Липень 1830 р. — Липнева революція у Франції.
1830–1848 рр. — Липнева монархія.

За пи т ання т а завданн я
1. Поясніть історичне поняття «Реставрація Бурбонів» і назвіть часові рамки цього періоду в історії Франції.
2. Які політичні сили домінували у Франції в період Реставрації Бурбонів?
3. Якими були причини революції 1830 р.? Що спільного й що відмінного, наВашу думку, між причинами Французької революції XVIII ст. та Липневої революції
1830 р.?
4. Французький історик і художник,•сучасник Липневої революції, Леон Коньє символічно зобразив три славні дніреволюції 1830 р. Чому, на Вашу думку,змінювався вигляд прапора? Які події
революції символізує перший прапор,які — другий, а які — третій?
5. Які Ви можете назвати досягненнята втрати, що випали на долю Франції вперіод Липневої монархії?

Л. Коньє. Три славні дніреволюції 1830 р. ХІХ ст.

62

§ 6. «Весна народів»§ 6. «Весна народів»П рига дайт е•• Якими були пріоритети політичного й суспільно-економічного життя країн•Європи на початку ХІХ ст.?

1. Передумови революцій 1848–1849 рр. у Європі
1848 р. став знаковим за багатьма подіями. По всій Європі прокотилась
епідемія холери, спричинена забрудненням питної води. Хвороба забрала життя дорослих і дітей, чиє здоров’я було підірване чи ослаблене двома
поперед­німи неврожайними роками. Це також був рік, коли кріпацтво й іншіпрояви феодалізму призвели до загострення ситуації в країнах Центральноїта Східної Європи. Але найбільше 1848 р. відомий як рік революцій, з масовими заворушеннями на вулицях і майданах, спорудженням барикад у Франції, Німеччині, Італії, Австрії, Угорщині та більшості країн Центральної таСхідної Європи.
Упродовж попередніх тридцяти років у різних частинах Європи посилювалася політична агітація, відбувалися народні заворушення й повстання.
Військові перевороти й громадянські війни відбувалися в Португалії, Неаполі й Іспанії, проти османських правителів повстали греки. Османська імперія
була змушена визнати самоврядування в Сербії та дунайських князівствах.
Революція 1830 р. у Франції спричинила демонстрації в Брюсселі, і Бельгія
заявила про свою незалежність. У Польщі народне повстання було придушене
російськими військами.
Революційні події мали як соціально-політичні, так і національні перед­умови.
У соціально-політичному сенсі революційний рух був спрямований проти залишків феодалізму в селі, адже селяни залежали від землевласників; індустріальні робітники й ремісники вимагали підвищення заробітної плати й поліпшення умовпраці; фінансова й промислова буржуазія виявляла рішучість і бажання усунутивід політичної влади дворянство й впливати на політику.
У національному сенсі народи висували гасла національного об’єднання (Німеччина, Італія) або виходу зі складу існуючих імперій (Угорщина).

П огляд сучасника
•• Що, на Вашу думку, мав на увазі один із найжорсткіших європейських політиків
свого часу, кажучи в жовтні 1847 р. про «смертельну хворобу?»«Я старий лікар; я можу відрізнити попутну хворобу від смертельної... Ми переживаємо нині муки смертельної хвороби».
Клеменс Меттерніх, канцлер Австрійської імперії (1821–1848). (Croass­roads ot European Histories: Multiple Outlooks on Five Key Moments in the
History of Europe // R. A. Stradling. Council of Europe. — 2006. — p. 11)

Менше ніж за півроку виникло відчуття, що Європа стоїть на порозі великих
потрясінь. У 1848–1849 рр. у багатьох європейських країнах (Франція, деякі ні63Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
мецькі й італійські держави, Австрійська імперія) спалахнули революції — розпочався період, названий «весною народів».
2. Революції 1848–1849 рр. у країнах Західної Європи
Революція у Франції. В умовах економічної кризи й бенкетної кампанії вбурхливій обстановці відкрилася сесія парламенту. Внутрішню й зовнішню політику гостро критикували лідери опозиції. Однак їхні вимоги були відхилені,а черговий бенкет прихильників виборчої реформи, що мав відбутися 22 лютого
1848 р., був заборонений.
Проте парижани з цим не погодилися, і в призначений день тисячі містян вийшли на вулиці й площі міста на демонстрацію. Уряд заборонив проведення демонстрації, проте парижани проігнорували урядову заборону. Почалися сутичкиз поліцією, і через два дні на вулицях Парижа були зведені барикади, усі важливі
стратегічні об’єкти опинилися в руках повстанців. Луї Філіпп І зрікся престолуна користь малолітнього онука, графа Паризького, і втік до Англії. Палац Тюїльрі був захоп­лений повстанцями, королівський трон витягли на площу Бастилії йспалили.
Монархісти й частина ліберальної опозиції намагалися зберегти монархію,установивши регентство герцогині Орлеанської, матері графа Паризького. Цюпропозицію підтримала палата депутатів, проте до зали засідань з вигуками:«Ні — регентству, ні — королю!», «Хай живе республіка!» — увірвалися повстанці, які примусили депутатів дати згоду на створення Тимчасового уряду. Фактичним головою коаліційного Тимчасового уряду став поміркований ліберал,відомий французький поет-романтик Альфонс де Ламартін, міністрами — робітник Олександр Альбер і популярний соціаліст Луї Блан.
25 лютого 1848 р. Тимчасовий уряд удруге проголосив Францію республікою. У травні почали працювати Установчі збори, які відмовили у створенні
міністерства праці, чого домагалися робітники; були заарештовані лідери робітничої опозиції. Це спричинило повстання в Парижі. Військовий міністр генерал Кавеньяк отримав повноваження диктатора й за декілька днів придушив
повстання. Тисячі його учасників були відправлені на заслання.
У листопаді 1848 р. було ухвалено конституцію Другої республіки. Вища виконавча вла­да належала президенту, якого обирали загальним голосуванням натри роки, а законодавча — Законодавчим зборам, що обиралися на чотири роки.
На президентських виборах у грудні 1848 р., фаворитом був Кавеньяк, неочікувано переконливу перемогу здобув Луї Бонапарт, небіж імператора НаполеонаІ Бонапарта.
Революція в Німеччині. Масове безробіття, голод і злидні охопили землі
Німеччини. Через декілька неврожайних років у середині 1840-х років спалахнули голодні бунти у великих містах Німеччини й Австрії. Картоп­лю, що булана той час однією з основних страв народного раціону, знищив фітофтороз. Цеспричинило «картопляне повстання» в Берліні. У складному становищі перебували робітники, чия зарплата зменшилася майже вдвічі, а також дрібні підприємці в Сілезії, які володіли застарілими текстильними підприємствами йне могли конкурувати з англійськими товарами. Усе це призвело до повстання,Сл о в ник ів» — загальна назва демократичних, національно-визвольних
«Весна народ
революцій, відкритих повстань, які відбулись у 1848–1849 рр. у країнах Західної
Європи; проголошення незалежності й утворення нових держав у середині XIX ст.

64§ 6. «Весна народів»Барикади на вулицях Берлінав березні 1848 р. Гравюра.
1850-і рокиу ході якого були зруйновані фабрики й контори, спалені боргові книги. Прусська армія перейшла на бік повсталих. Ліберально налаштовані діячі мистецтв,зокрема Г. Гейне, також прихильно поставилися до учасників повстання, вонивважали, що влада не залишила повстанцям вибору.
Революційні події охопили всю країну. Навесні 1848 р. бундестаг — німецький парламент — визнав триколірний прапор державним. У багатьох німецьких
державах до влади прийшли ліберальні уряди.
У березні 1848 р. в прусській столиці Берліні відбулися масові демонстрації.
У відповідь на наказ влади стріляти в людей на вулицях були зведені барикади. Багатотисячна армія не змогла зламати опір повстанців, і прусський король
Фрідріх-Вільгельм IV звернувся до берлінців з відозвою про припинення боротьби. Він призначив новий уряд і оголосив вибори до Національних зборів,які навесні розпочали роботу. Отримавши бажаний перепочинок, король восени того ж року розпустив Національні збори.
До весни 1849 р. парламент, що складався з представників німецьких державі засідав у Франкфурті, розробив проект конституції для всієї Німеччини, якийпередбачав перетворення країни на республіку. Однак король, спираючись напідтримку урядів великих німецьких держав та Австрії, відмовився її визнати.
Повстання на підтримку конституції в Саксонії та Рейнській області були придушені прусськими військами, і це означало завершення революції.
Революція в Італії. На Апеннінському півострові революція почалася з народного повстання в Палермо на початку 1848 р. У ході першого етапу революції
влада швидко перейшла до Тимчасового уряду. У березні звістка про початок революції у Відні досягла Італії, і в Мілані спалахнуло повстання під гаслом «ГетьАвстрію!», яке швидко поширилося на інші провінційні міста. Після п’ятиденних
боїв австрійська армія залишила Ломбардію. Австрійські війська також відступили з Парми й Модени.
Важливою подією в ході революції став перехід на її бік короля П’ємонту Карла Альберта — «короля вагань» і «Гамлета італійської революції», як його нерідко
називають. Він оголосив війну Австрії, і п’ємонтські війська, до яких приєдналися
війська короля Сицилії й герцога Тоскани, рушили до Ломбардії. Австрійський
імператор в умовах революції у Відні не мав сил для придушення революційного
руху італійців. У Римі та Флоренції були проголошені республіки, а Ломбардія,Венеція, Моденське й Пармське герцогства, за результатами референдуму, приєдналися до П’ємонту. Отже, уся північна частина Італії опинилася під владою Карла Альберта. Після серйозної поразки від австрійців король Карл Альберт уклавз ними перемир’я, що повернуло Ломбардію та Венецію під владу австрійських
Габсбургів. На Апеннінському півострові залишилися всього чотири держави:Об’єднані провінції Північної Італії (П’ємонт), Республіка Флоренція, Римська
республіка й Королівство обох Сицилій. Після підписання влітку 1848 р. угодипро створення Італійської держави її королем став Карл Альберт.
65

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Восени того ж року розпочався другий етап революції, лідерами якого булиДжузеппе Мадзіні та Джузеппе Гарібальді, які виступали за демократичні перетворення в об’єднаній «знизу» Італії.

О с о бист ост іДжузеппе Мадзіні (1805–1872) — італійський револю­ціонер і письменник. У 20 років став членом таємного
товариства. У 1830 р. заарештований урядом П’ємонту,за кілька місяців звільнений і висланий із країни. Більшу частину життя провів у вигнанні. У 1831 р. заснував уФранції таємну організацію «Молода Італія», мета якої —об’єднання Італії, перетворення її на незалежну й вільну
країну з республіканським устроєм. Активний учасник
революції 1848 р. в Мілані та Римі.
Джузеппе Гарібальді (1807–1882) — італійський революціонер. Служив моряком на торговельних суднах, бувкапітаном корабля. У 1833 р. в Марселі познайомився
з Дж. Мадзіні й перейнявся його ідеями. Член «Молодої Італії» та учасник повстання в П’ємонті, після придушення якого емігрував. Був засуджений до смертної
кари. Багато років провів у Південній Америці. Повернувшись у 1848 р. до Італії, боровся проти Австрії за Міланську республіку. Організатор оборони Римської республіки в 1849 р. Після поразки спочатку втік на північ
Італії, а після арешту був висланий із країни.

У планах Дж. Мадзіні та Дж. Гарібальді було звільнення з-під влади Австрії
збройним шляхом, скликання загальноіталійських установчих зборів для вирішення питання про майбутній державний устрій об’єднаної Італії. Унаслідок
повстання в Римі утворився світський уряд, а на початку 1849 р. була проголошена Римська республіка на чолі з тріумвіратом, у якому провідну роль відігравав Дж. Мадзіні.

По гляд сучасника
•• Які цілі (соціальні, політичні чи національні) Дж. Мадзіні вважав для себе тасвоїх прихильників найголовнішими в революції?
«Знамено республіки, підняте в Римі, не означає торжества однієї частини громадян над іншою. …Ми не можемо бути республіканцями, не ставши кращими,ніж влада, скинута навіки. Ми повинні подати приклад Європі, повинні показати,що ми живемо, керуючись республіканськими принципами, як єдина сім’я людей доб­рої волі. …Не боротьба класів, не замах, необачний і несправедливий, неправо власності, а постійне прагнення до поліпшення матеріального становища
людей, до яких найменш прихильна доля, — ось основа нашої програми».
Джузеппе Мадзіні, квітень 1849 р. (К. Кирова. Жизнь
Джузеппе Мадзини. — М. : Наука, 1981. — С. 96–97)

Проголошені республікою важливі соціальні й політичні зміни не були втілені в життя через короткий період її існування. У березні 1849 р. з поновленням
війни проти Австрії розпочався третій, завершальний, етап революції. Армія
66

§ 6. «Весна народів»Карла Альберта була розбита австрійцями, і вже в травні 1849 р. австрійська армія захопила Флоренцію та о. Сицилію. Упродовж літа під ударами об’єднаних
військ Франції, Австрії, Іспанії та Королівства обох Сицилій Римська республіка й Венеція капітулювали.
3. Революції 1848–1849 рр. у країнах Центральної Європи
Австрійська імперія доби К. Меттерніха. Упродовж першої половини
XIX ст., коли на чолі Австрійської імперії стояв Франц I (1792–1835), політично вагомою фігурою не лише в Австрії, а й у всій Європі був канцлер Клеменс
Меттерніх. Після Французької революції, втрат і заворушень, унаслідок наполеонівських воєн канцлер імперії понад усе прагнув не допустити революції. Відстала, порівняно з країнами, де вже відбулася індустріальна революція,абсолютистська, «клаптикова» (утворена різними народами) Австрійська імперія прагнула зберегти панування над неавстрійськими народами, для якихреволюційна епоха була періодом пробудження національної самосвідомості,посилення національно-визвольного руху. Розуміючи значення національного
чинника для упередження революційних потрясінь і забезпечення суспільного
спокою, Меттерніх неодноразово радив імператору створити парламент з представників різних народів Австрії та надати провінційним парламентам певні
владні повноваження. Проте Франц I, який переважно визначав внутрішню політику в імперії, не врахував пропозицій свого канцлера.

О с о бис тост іКлеменс Меттерніх (1773–1859) — австрійський державний діяч, міністр закордонних справ і фактичний
голова австрійського уряду в 1809–1821 рр.; канцлер —у 1821–1848 рр. Прихильник абсолютизму й запеклий
противник будь-яких революцій і революційного руху.
Один з «хрещених батьків» Священного союзу, за допомогою якого підтримував у Європі систему абсолютизму. Силою зброї придушив революційний рух в Італіїта Іспанії. Упродовж понад 30 років був одним із найвпливовіших політиків Європи. Жорстко придушував
будь-які спроби політичного й національного звільнення. У 1848 р. під час революції подав у відставку й емігрував. У 1852 р. повернувся до Відня.

Тогочасна Австрійська імперія була зразковою бюрократичною державою:чиновники жорстко контролювали сферу освіти, видаючи накази про те, щоможна читати й вивчати, а що — ні. До переліку заборонених творів цензура
включала літературні твори, що містили критику абсолютизму, імператора чирелігії. Навіть звичайне вживання в пресі слова конституція було заборонено.
Ліберальніші порядки існували в царині релігії. Загалом в імперії панувала освічена віротерпимість; без дозволу імператора жодна людина не могла бути відлучена від римо-католицької церкви. Також були пом’якшені деякі (але не всі)обмеження для іудеїв, у Відні були побудовані синагоги.
Утім, у березні 1848 р. під впливом економічної кризи 1847 р. та революційних виступів у Франції й деяких державах Німецького союзу в Австрії розпочалася демократична революція. Її основними завданнями були: знищення абсолютної
монархії й феодальних пережитків, вирішення національного питання, ліквідація
багатонаціональної імперії й утворення окремих національних держав.
67Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Повстання, що розпочалось у Відні,було жорстоко придушене військами йполіцією. Ця розправа викликала новухвилю повстань: жителі Відня руйнували арсенали, урядові установи, підприємства, будували барикади. На вулиці
багатьох австрійських міст вийшли студенти, які вимагали свободи друку, громадянської рівності й загального народного представництва. Такий розвиток
подій змусив імператора Фердинанда I(1835–1848) пообіцяти народам імперії
конституцію, а також прийняти відставку К. Меттерніха.
Пожежа в будівлі на площіПід тиском повстанців австрійська
Йозефплац. Літографія 1848 р.
влада пішла на значні поступки революційному руху: було створено новий уряд, який започаткував ліберальні реформи, оголошено політичну амністію, звільнено з посад реакційних міністріві радників Франца-Йосифа I (1848–1916). У ході революції було опубліковано проект конституції: Австрію проголосили конституційною монархією (безУгорщини й володінь в Італії), визнали свободу совісті, друку, зборів, петицій,спілок, рівність громадян. Створювався двопалатний парламент — рейхстаг
(нижню палату обирав народ, верхню — частково призначав імператор з принців Габсбурзького дому, частково обирала аристократія), законодавча влада
залишалася за імператором і рейхстагом. Щоправда, менше ніж через рік конституцію було скасовано, а ще через два роки відновлено необмежену владу
імператора.
Революція в Угорщині. Повстання у Відні підтримали в Угорщині, а такожу Хорватії. У столиці Угорщини Будапешті люди вийшли на вулиці, вимагаючи свободи й возз’єднання з Трансільванією. У середині березня 1848 р. демонстранти, очолювані поетом Шандором Петефі, захопили частину столиці —Пешт — і рушили через Дунайський міст в іншу частину міста — Буду.
Австрійський гарнізон не мав достатньо сил, щоб придушити повстання.
Пов­станці звільнили політичних в’язнів і захопили весь Будапешт. Лідер та ідеолог угорських націоналістів Лайош Кошут зажадав негайного здійснення реформ, ухвалення конституції та формування нового уряду. Ситуаціяв Австрії була сприятливою для революціонерів,й імператор погодився на створення в Угорщині
уряду, відповідального перед парламентом.
Король Угорщини Фердинанд V1 пішов напоступки й призначив прем’єр-міністром заможного аристократа Лайоша Баттяні. Державні збори Угорщини ліквідували панщину,поміщицький суд, церковну десятину й інші феодальні пережитки. Кріпацтво було скасоване,а землю передали у власність селянам. Однак
ужеу вересні 1848 р. 50-тисячна австрійськоПам’ятник
хорватська
армія рушила з території Хорватії
Шандору Петефі. м. КиївАвстрійський імператор Фердинанд І був водночас королем Угорщини та Богеміїпід іменем Фердинанд V.
1

68

§ 6. «Весна народів»Я. Торма. Повстань,угорський народе!
1930-і рокив глиб Угорщини. Л. Кошут, який змінив Л. Баттяні на чолі уряду, закликав угорців до спротиву. Восени 1848 р. угорська революційна армія відбила
вторг­нення, проте наприкінці року австро-хорватські війська поновили наступ і на початку 1849 р. захопили Будапешт. Угорський уряд і парламент
переїхали до м. Дебрецена.
Утративши надію порозумітися з австрійським імператором, у середи­ні квітня 1849 р. Л. Кошут проголосив незалежність Угорської республіки,а себе — її правителем-президентом. Успішна Угорська революція могла в будьякий момент подолати національні кордони й дати поштовх новому революційному піднесенню в Європі. Франц-Йосиф І звернувся по допомогу до російського імператора Миколи I, який також побоювався, що полум’я європейських
революцій пошириться в Російській імперії.
Республіка Л. Кошута протрималася чотири місяці — у травні 1849 р. австрійські війська знову захопили Будапешт, а в серпні до Угорщини ввійшла 140-тисячна російська армія. Водночас з Нижнього Дунаю, через Молдову й Валахію
(нині територія Румунії) у Трансільванію ввійшла інша група російських військ.
Сили були нерівними, й угорська революційна армія була розгромлена інтервентами. В одному з боїв загинув Ш. Петефі, а Л. Кошут виїхав за кордон.
Революційні події в дунайських князівствах. Формально незалежні дунайські князівства Валахія та Молдова в XIX ст. звільнилися від впливу Туреччини й потрапили під владу Росії. В обох князівствах, усупереч російському
впливу, формувалося національне самоусвідомлення, відбувалося політичне йкультурне піднесення. Проте економічна криза в Європі та розгортання революційних процесів на континенті не оминули дунайські князівства. У 1847 р.
в Молдові сталася посуха й поширилося нашестя сарани, що посилило напруження в суспільстві. Навесні 1848 р. революціонери прийняли конституцію йоголосили про створення Об’єднаного князівства Валахії та Молдови, на основі
якого згодом виникла незалежна Румунія.
***Хоча більшість європейських революцій 1848–1849 рр. виявилися половинчастими, вони справили значний вплив на Європу. Уперше з часів наполеонівських воєн у багатьох європейських державах під тиском революційних
подій були прийняті ліберальні конституції та закони, які суттєво розширили
політичні права громадян. Було скасовано кріпосне право в країнах, де воно щеіснувало. Національний рух як важлива складова «весни народів» прискорив
процес формування раніше розділених націй (німців, італійців, румунів); іншінації боролися за свою незалежність (угорці, чехи, словаки, хорвати).
69

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...

1848–1849 рр. — «весна народів».

За пи т ання т а завданн я
1. Що означає історичне поняття «весна народів»?
2. Ознайомтеся з висловлюванням К. Меттерніха в праці «Про уми в Європі тапро обов’язки урядів». Як це висловлювання віддзеркалює порядки, що існувалив Австрійській імперії в період канцлерства К. Меттерніха?
«Світ потребує для управління фактів і правосуддя, а не базікання й самих теорій;головна потреба суспільства — знайти підтримку в силі влади, а будь-яка владабез реальної сили не гідна своєї назви та не в змозі управляти сама собою».
3. Якими, на Вашу думку, були основні причини й передумови революцій 1848–
1849 рр.?
4. Визначте причини формування національно-визвольного руху в країнах Європи.
5. На прикладі 2–3 країн визначте спільні ознаки й відмінності революцій, що відбувалися в Європі наприкінці 1840-х років.
6. За матеріалами параграфа складіть у зошиті й заповніть таблицю за наведеною формою.
Революції в Європі 1848–1849 рр.
Франція

Німеччина

Австрія

Італія

Угорщина

Здобутки
Підсумки

§ 7. Об’єднання Німеччини
1. Політична роздробленість і можливі шляхи об’єднання Німеччини
Поразка революції 1848 р. повернула об’єднання Німеччини до часів Віденського конгресу 1815 р. Проте інтереси індустріального розвитку потребували
запровадження в усіх німецьких землях свободи пересування, єдиної системимір і ваг, скасування залишків цехових привілеїв тощо. Суперництво між двома найбільшими німецькими державами — Австрією та Пруссією — спричинило умовний поділ німецьких земель на Велику Німеччину, яка перебувала підвпливом Австрії, і Малу Німеччину — під впливом Пруссії. Однак упродовж
багатьох років німці плекали мрію про об’єднання Німеччини.
На той час теоретично існувало три шляхи втілення цієї мрії. Перший шлях,коли глави всіх, майже чотирьох десятків, німецьких держав відмовилися б відсвоєї незалежності й об’єдналися, щоб сформувати єдину націю та єдину державу. Але це навряд чи було можливо, бо жодна з цих держав не бажала взятина себе таку ініціативу. Століттями головною державою в Центральній Європі
була Австрія, і малі держави, а надто на півдні Німеччини, уважали її лідером.
Австрія була переконана, що право на лідерство належить їй цілком справедливо; королівська родина — давній монарший дім Габсбургів — була готова стати
провідною силою об’єднаної Німеччини.
70

§ 7. Об’єднання Німеччини

Проте було малоймовірно, що саме Австрія стане «магнітом», який притягне до себе інші німецькі держави. По-перше, австрійські провінції населяли нетільки німці, а й українці, поляки, угорці, італійці, хорвати, чехи. Насправді вАвстрійській імперії проживало значно більше підданих інших національностей,ніж німецьких підданих австрійського імператора. Недаремно імперію образно називали «клаптиковою». Отже, національний чинник робив роль Австрії якоб’єднувачки всієї Німеччини вкрай проблематичною. По-друге, перешкодою дореалізації сценарію об’єднання Німеччини під зверхністю Австрії було відверте
небажання північнонімецького Прусського королівства визнати австрійське лідерство.
Другий шлях, який міг привести до об’єднання Німеччини, — ліберальний.
Шкільні вчителі й університетські викладачі, письменники, інтелектуали, обізнані з британською й французькою формами самоврядування, сподівалися, щозаконодавство, яке обслуговувало інтереси князів і верхівки в німецьких князівствах, можна замінити на демократичне, аби всі люди мали право голосу. Проте
історія переконує, що вчені рідко стають ефективними політиками, до того жбагато німців не хотіло брати на себе відповідальність, очікуючи вказівок, щопотрібно робити, від старої аристократії.
Третій шлях виявився тим, який, урешті-решт, успішно завершив справу.
Цей шлях «залізом і кров’ю» пройшла людина, яка з майстерністю вмілого лоцмана провела німецький корабель між небезпечними рифами й ді­сталася остаточного пункту призначення — створення єдиної Німецької імперії. Цією людиною був Отто фон Бісмарк.

О с о бис тост іОтто фон Бісмарк (1815–1898) — прусський і ­німецький
державний діяч, перший рейхсканцлер Німецької імперії (1871–1890). У молоді роки вивчав право. У 1847–
1848 рр. — депутат парламенту Пруссії. Був противником
революції 1848 р. і виступав за збройне придушення повстань. Один з організаторів прусської партії консерваторів. У вересні 1862 р. король Вільгельм I запросив О. фонБісмарка на посаду прусського міністра-президента. Після утворення в 1867 р. Північнонімецького союзу О. фонБісмарк став канцлером.

П огляд дослідника
•• Як Ви вважаєте, чому перспектива появи об’єднаної Німеччини не надихала
інші німецькі держави (окрім Пруссії) і провідні країни Європи?
«На той момент, коли О. фон Бісмарк став канцлером Пруссії, Німеччини як держави не існувало й німецькі землі перебували в складі Священної Римської імперії — аморфного утворення, у якому за лідерство змагалися Пруссія та Австрія.
Ідея німецької єдності була центральною темою в німецькій політичній еліті, проте жоден з правлячих домів не хотів поступитися владними повноваженнями,а сформовані центри сили в Європі, зокрема Англія, Франція та Росія, навряд чизраділи б появі нового потужного конкурента».
Галина Івасюк, український історик (Роль особистості в ста­новленні зовнішньої політики Німеччини // Наук. вісн. Рівнен.
держ. гуманіт. ун-ту, 2012. — Вип. 9. — С. 103).

71Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
2. Посилення Пруссії
Подолання конкуренції Австрії та зміцнення становища Пруссії в Європі стали
головним завданням О. фон Бісмарка. Найбільш швидким і успішним, на йогодумку, був військовий шлях. Реальне об’єднання Німеччини під зверхністю
Пруссії стало можливим у результаті трьох послідовних воєн, ініційованих
О. фон Бісмарком: з Данією, Австрією та Францією (див. карту на с. 74).
Здобувши легку перемогу над Данією у війні 1864 р., Пруссія отримала
знач­ну частину колишнього герцогства Шлезвіг-Гольштейн.
Війна 1866 р. з Австрією та коаліцією більшості південних німецьких держав
(Баварії, Саксонії, Бадена та ін.) завершилася неочікувано швидкою перемогою
Пруссії та розпадом Німецького союзу. Замість нього Пруссія створила, по суті,федеративну державу — Північнонімецький союз, який визнав її верховенство.
Управління Північнонімецьким союзом здійснювали прусський король як президент союзу, канцлер в особі прусського першого міністра та парламент. Згідноз мирним договором, підписаним у серпні 1866 р. в Празі, Ганновер і Франкфурт, як дві ще дрібніші держави, були приєднані до Пруссії. Австрія усуваласявід участі у вирішенні німецьких питань, і відтепер Пруссія стала незаперечним
лідером національного об’єднання Німеччини.

Центром усіх німецьких справ
повинна стати Пруссія, але •в жодному разі не Австрія.

Політичне й економічне •ослаб­лення Австрії —•головного конкурента Пруссії.

Основні цілі, визначені
О. фон Бісмарком якпершочергові для об’єднання
німецьких держав

Зміцнення позицій прусського
короля, здатного протиставити
свою волю «м’якотілим» •лібералам.

Об’єднання Німеччини•(на першому етапі — північних
земель) під прусським •контролем.

По гляд сучасника
•• Чи вважаєте Ви підхід О. фон Бісмарка щодо відносин з Австрією правильнимз огляду на тогочасну ситуацію? Аргументуйте Вашу позицію.
«Ми мали уникнути нищівної поразки Австрії; ми не мусили викликати в неї непотрібне відчуття гіркоти або бажання помсти; ми повинні були залишити можливість знову стати друзями з нашим нинішнім супротивником… Якщо Австрія
зазнає важких утрат, вона стане союзником Франції чи будь-якого іншого нашого
супротивника; вона навіть принесе в жертву свої антиросійські інтереси заради
помсти Пруссії».
Отто фон Бісмарк  (https://history.hanover.edu/courses/
excerts/IIIbis.html)

72

§ 7. Об’єднання Німеччини
•• Висловлювання О. фон Бісмарка харак­теризує його як політика, який намагав­ся передбачити подальший розвиток
подій. Висловте припущення, чому, недопустивши приниження переможеної
Австрії, Пруссія принизила французів,коли її війська пройшли «маршем пере­можців» вулицями Парижа.

Тріумфальний в’їзд німців у Париж.
Гравюра. 1870-і рокиПісля того як Австрія була остаточно ослаблена, поза cоюзом залишалися тільки великі й впливові південні німецькі держави (Вюртемберг, Баваріята ін.). Тепер О. фон Бісмарк звернув увагу на Францію, яка з тривогою спостерігала за зростанням впливу Пруссії. У 1870 р. Пруссія отримала нагоду
спровокувати війну з Францією (якої бажав і Наполеон III). Конфлікт виник
через вакантний іспанський престол. Франція вимагала від Пруссії відмовивід іспанських планів. Прусський король зайняв примирливу позицію, однак О. фон Бісмарк за допомогою дипломатичних хитрощів і фальсифікації
спровокував Наполеона III на оголошення війни Пруссії. (Детальніше події
франко-прусської війни розглядатимуться в § 13). Канцлер також зробив усе,щоб ізолювати Францію на міжнародній арені: Росія, яка офіційно була союзником Франції, не стала на її сторону у франко-прусській війні, Італія також
зберігала нейтралітет.
Прусська армія була краще за французьку вишколена й озброєна. У серпні
1870 р. німецькі війська розпочали загальний наступ і розбили французів. Наприкінці жовтня 180-тисячна французька армія капітулювала у фортеці Мец.
Німецькі війська рушили на Париж.
Наприкінці січня 1871 р. було підписа­но перемир’я на важких для Франції
умовах, а в травні — ще більш обтяжливий для Франції мирний договір. Крімвиплати Пруссії значної контрибуції, Франція поступалася Ельзасом і північно-східною частиною Лотарингії.
3. Завершення об’єднання Німеччини
Розгромивши Францію, Пруссія фактично позбавила південні німецькі держави свободи вибору. Хотіли цього їхні монархи чи ні, але вони змушені булизаявити про свою згоду ввійти до складу єдиної Німецької імперії.
18 січня 1871 р., ще до офіційного завершення війни проти Франції, у Дзеркальній залі Версальського палацу зібралися правителі німецьких земель длятого, щоб офіційно заявити про створення Німецької імперії та проголосити
прусського короля Вільгельма І імператором нової імперії. У ній проживало понад 40 млн осіб, а територія перевищувала півмільйона квадратних кілометрів.
У квітні була ухвалена конституція: до складу Німецької імперії ввійшли
22 монархії та декілька вільних міст. Згідно з конституцією, усі вони залишалися відносно незалежними й рівноправними, але насправді такої рівності не було.
Главою імперії був король Пруссії — найбільшої з-поміж усіх німецьких держав (60 % населення, понад половина всієї території). Йому присвоювався титул імператора; він був головнокомандувачем збройних сил імперії, призначав
усіх імперських чиновників, уключаючи голову уряду — імперського канцлера.
73

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Об’єднання Німеччини

Пруссія (1864)Дії прусських військ проти
Австрійської імперії (1866)Території, уключені до складу Пруссії (1864–1866)Інші держави, які ввійшли доПівнічнонімецького союзу

Кордони Північнонімецького
союзу (1866–1867)Німецькі держави, які неввійшли до Північнонімецького союзу
Наступ прусських військ у вій­ні з Францією (1870–1871)

Місця й роки битвЕльзас і Лотарингія, віді­брані у Франції (1871)
Кордони Німецької імперії
(1871)

Імператор також призначав делегатів до верхньої палати парламенту й мав по­вноваження здійснювати безпосереднє керівництво міністрами.
Конституція надавала бундестагу (парламенту) законодавчу та значною мірою виконавчу владу. Верхньою палатою парламенту імперії була союзна рада —бундесрат. Норми представництва земель у бундесраті були такими, що майже
третина депутатів представляла Пруссію. Головою бундесрату був канцлер імперії — прусський міністр. Будь-яке рішення бундесрату могло бути заблоковане
Пруссією, яка мала для того достатню кількість голосів депутатів.
Рейхстаг — нижня палата німецького парламенту — не мав вирішального
значення в загальній системі органів державної влади імперії, оскільки його законодавча ініціатива була обмеженою й нижня палата не мала контролю надурядом.
Ухваленням конституції 1871 р. завершилося політичне об’єднання Німеччини. Однак для створення цілісної держави цього було недостатньо, бо не існувало єдиної фінансової системи та грошової одиниці; залишалися сильними
позиції автономістів і католицької церкви; не існувало загальнодержавної власності; не були сформульовані загальнодержавні цілі на міжнародній арені. Ці йінші питання належало вирішити в майбутньому.
74§ 8. Об’єднання Італії

Вищі органи державної влади Німеччини за конституцією 1871 р.
Кайзер (імператор)Винятково — король
Пруссії

Імперський судБундестаг — дво­палатний парламент

Канцлер

УрядСоюзна рада — •бундесрат — верхня палата

Рейхстаг — •нижня палата

Виборці

1871 р. — завершення об’єднання Німеччини. Проголошення Німецької імперії; ухвалення конституції.

За питання т а завдання
1. Назвіть можливі шляхи об’єднання Німеччини. Чому, на Вашу думку, це об’єд­нан­ня відбулося за найжорсткішим сценарієм?
2. Яку роль у справі об’єднання німецьких держав в єдину імперію відіграв О. фонБісмарк?
3. Як Ви вважаєте, чи було неминучим протистояння Австрії й Пруссії в процесі
об’єднання Німеччини? Чому зрештою перемогла Пруссія?
4. Назвіть і стисло охарактеризуйте основні етапи завершення об’єднання Німеччини. Які події після революції 1848–1849 рр. були знаковими на цьому шляху?
5. Складіть «портрет» Німецької імперії за конституцією 1871 р.

§ 8. Об’єднання Італії
1. Італія після революції 1848 р.
Головною подією в історії Італії XIX ст. стало політичне об’єднання країни. Упродовж декількох століть на території Італії вирували загарбницькі війни
європейських держав, у результаті яких на Апеннінському півострові панувала
Австрія. Через збереження феодальних порядків та іноземне панування на початку XIX ст. Італія була поділена на декілька держав. Власне, територія, яку минині називаємо Італією, ще в се­редині XIX ст. була більшою мірою географічним поняттям, закутком Європи.
На відміну від Німеччини, на території якої існувала велика європейська
держава — Пруссія, що змогла стати центром об’єднання країни, в Італії такого
об’єднавчого центру не було. Сардинське королівство, хоч і вирізнялося з-поміж
інших, усе ж не могло претендувати на статус великої держави. За принципом
75

Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
«ворог мого ворога — мій друг» ситуативним союзником
італійських націоналістів в їхній боротьбі за об’єднання
була Франція, адже обидві держави мали спільного ворога — Австрію. Для Франції підтримка Італії була проявомне благородства, а винятково тверезого розрахунку й бажання мати природного союзника по той бік Альп.
До революції 1848 р. чимало політиків і простих людей мали надії на те, що лідером Рисорджименто, постаттю, довкола якої можуть згуртуватися прихильники
об’єднання, буде Папа Римський.
Однак у ході революції, а надто після неї, ці очікування
зійшли
нанівець. Пій IX, який на початку свого правління
Папа Римський
виголосив
багато ліберальних обіцянок, усе більше відходив
Пій IXвід них, засуджував нові явища не тільки в житті, а й у філософії та інших науках. Папа навіть проголосив, незважаючи на незгоду багатьох
єпископів, догмат про непогрішність Папи Римського щодо віри й моралі.
Отже, об’єднання Італії могло відбутися або під керівництвом Савойської
династії в особі короля Сардинського королівства Віктора Еммануїла ІІ, або підпрапором республіки. За республіканське об’єднання Італії виступали Дж. Мадзіні й Дж. Гарібальді, однак серед їхніх прибічників уже не було одностайності.
Частина з них почала схилятися до думки, що об’єднання країни під силу тільки Сардинському королівству (інша назва — П’ємонт). Повстанська тактика
Дж. Мадзіні зазнала поразки. На противагу йому та його прибічникам частина
демократів, зокрема Дж. Гарібальді, дійшла висновку про необхідність союзу
демократичних сил з лібералами й Савойською монархією.
Об’єднання Італії було б значно складнішим і тривалішим, якби не позиція
Віктора Еммануїла II. Усвідомлюючи, що Італії потрібен єдиний сильний правитель, він змусив народ (особливо дрібну буржуазію) повірити, що саме він іповинен ним стати.
2. Сардинське королівство за уряду К. КавураНа початку 1850-х років король Віктор Еммануїл ІІ призначив першим мініст­ром Камілло Кавура, здібного й енергійного політика.

О с о бист ост іКамілло Кавур (1810–1861) — італійський політичний
діяч. Походив з однієї з найбагатших і найвпливовіших
родин П’ємонту; його хрещеною матір’ю була сестра
Наполеона Бонапарта. Закінчив військову академію,служив у війську. Лідер ліберальної течії італійського
національно-визвольного руху. Виступав за ліквідацію
роздробленості Італії, проти австрійського панування таза створення єдиної національної італійської держави.
Під час революції 1848–1849 рр. був депутатом сардинського парламенту; обіймав пости міністра землеробствай торгівлі, міністра фінансів. Упродовж 1852–1861 рр. —прем’єр-міністр Сардинського королівства.

Сл о в никРисорджименто (від італ. risorgere — відроджуватися, воскресати, підніматися
знову) — рух за об’єднання Італії.

76

§ 8. Об’єднання Італії

Авторитету К. Кавура й Віктора Еммануїла ІІ сприяли успішні внутрішні
реформи першого міністра. К. Кавур ліквідував у Сардинському королівстві
фео­дальні пережитки, перебудував його економіку, активно залучаю­чи до державного управління освічених людей. У своїй економічній політиці К. Кавур
дотримувався принципу невтручання держави в економіку й провів низку
успішних реформ.
Напрями й ефективність економічної політики К. Кавура
• Для підвищення ділової активності в країні в 1852 р. було модернізовано
систему зв’язку; за рахунок урядових субсидій побудовано телеграфну лінію Турин–Генуя й розгорнулося телеграфне будівництво по всьому королівству.
• Завдяки здешевленню поштових марок державна пошта після тимчасового спаду почала давати прибуток.
• Розпочалося будівництво мережі залізниць, що стало потужним поштовхом для всієї економіки. За роки перебування К. Кавура при владі їх протяжність у королівстві зросла майже вдесятеро.
• Знижено митні тарифи, що пожвавило торгівлю.
• Скорочено частину податків для підприємців, землевласників та інших
великих власників.
• Сардинське королівство вийшло на перше місце в Італії за рівнем економічного розвитку.
Природжений дипломат, К. Кавур прагнув об’єднати Італію навколо Сардинського королівства (під егідою Савойської династії) шляхом династичних ідипломатичних угод. Заради того, щоб зробити Францію союзницею П’ємонту,К. Кавур запросив французького імператора Наполеона III на таємні переговори,і вони уклали військовий союз проти Австрії. Щоб належно підготуватися до неминучої визвольної війни з Австрією, уряд К. Кавура став активно шукати потенційних союзників у Європі та збільшив видатки на підготовку боєздатної армії.
К. Кавур уважав, що поразка революції 1848 р. не була випадковою, її зумовили низький рівень освіченості й відсутність організаційної єдності серед авторитетних політиків. Більшість італійців не поділяла республіканських ідей. Чутливо реагуючи на суспільні настрої, він був переконаний, що об’єднати країну йзвільнитися від іноземного панування можна лише «згори».
У політиці К. Кавур не поділяв поглядів з Дж. Мадзіні, котрий, перебуваючиза кордоном, продовжував беззастережно вірити в можливість соціальної революції в Італії. Що ж до іншого популярного серед італійців патріо­та — Дж. Гарібальді, то К. Кавур цілком з ним порозумівся та зробив своїм союзником. Віннавіть організував історичну зустріч Дж. Гарібальді з Віктором Еммануїлом ІІ,щоб налагодити між двома політичними вождями особистий контакт.

П огляд дослідника
•• Ознайомтеся з оцінкою діяльності італійської «трійці» відомого українського
дослідника О. Бочковського. На яких якостях і рисах Дж. Мадзіні, Дж. Гарібаль­ді й К. Кавура, важливих для об’єднання Італії, він наголошує?
«Італія дала Європі в цей час не тільки видатного ідеолога національної боротьби... Дж. Мадзіні… Одночасно Італія дала зразкові приклади діячів на двох інших
головних напрямках національної боротьби. Дж. Гарібальді — це ідеал воя­ка в національній революції; ідеал шляхетної справи національного визволення, відда-77Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
ний революціонер… А К. Кавур — рідкісний приклад надзвичайно талановитого
дипломата на початку політичної кар’єри народу, що зриває пута чужої неволі.
Згадана італійська “трійця” — це справді майже винятковий приклад щасливої
гармонії головних чинників визвольної боротьби. В історії він майже не повторюється».
Ольгерд Бочковський, український і чеський дослідник (Вступ до на­ціології. — Мюнхен : УТГІ, 1991–1992. — С. 24)

3. Військовий шлях об’єднання Італії «згори». Походи Дж. Гарібальді
Завдяки успішній внутрішній політиці К. Кавур здобув прихильність лібералів в інших частинах Італії, а участю в Східній (Кримській) війні в антиросійській коаліції привернув на сторону Сардинії правителя Франції Наполеона III.
К. Кавур навіть уклав з ним таємну угоду, пообіцявши поступитися Франції
Савойєю та Ніццою як винагородою за об’єднання Північної Італії.
Об’єднання Італії

78Райони, охоплені рухомза об’єднання Італії

Італійське королівство (1870)Похід Дж. Гарібальді •на Неаполь (1860)Кордони Італійського
королівства (1861)Місця й роки битв§ 8. Об’єднання Італії

Після цього К. Кавур, ігноруючи вимоги австрійського імператора ФранцаЙосифа І припинити озброєння армії, більше не вважав за потрібне приховувати підготовку до вій­ни з Австрією.
Навесні 1859 р. після оголошення антиавстрійською коаліцією війни Австрії
об’єднання Італії вступило у вирішальну фазу. Несподівано для самого К. Кавура в боротьбу проти австрійського панування включився не тільки П’ємонт,а й майже вся Італія. Війна з Австрією викликала патріотичне піднесення в усіхіталійських державах. Населення виганяло своїх правителів і оголошувало, щовизнає королем Віктора Еммануїла ІІ.
Коли ж австрійські війська рушили на П’ємонт, то на допомогу Віктору Еммануїлу ІІ прийшла французька армія під командуванням Наполеона III. У ходівійни австрійці зазнали дві серйозні поразки й змушені були відступити. У результаті кордони Італії на географічній карті набули майже сучасного вигляду.
Здавалося, ще одне незначне зусилля — й Австрія буде остаточно переможена. Проте Наполеон III, побоюючись, що у війну проти Франції може вступити
Пруссія, поквапився підписати з Францом-Йосифом І мирний договір. Згідноз договором, Австрія мусила поступитися Наполеону III Ломбардією, яку вінпередав Віктору Еммануїлу ІІ. Проте в іншій частині Італії все залишалося, як ібуло, — Австрія й надалі панувала на Апеннінському півострові.
Дж. Гарібальді, який після провалу спроби революції втік із Сицилії до Сардинського королівства, активно включився у визвольну боротьбу. Зі своїми
«альпійськими стрільцями» він здобув улітку 1859 р. кілька незначних перемогнад австрійцями. Після укладення мирного договору Дж. Гарібальді, незадоволений результатами війни, почав діяти на власний розсуд.
У квітні 1860 р. повстала Сицилія. Дж. Гарібальді сподівався поширити
повстання на інші території з метою здобуття Папської області й Неаполя таподальшого об’єднання Італії. Однак політична ситуація була несприятлива,і п’ємонтський уряд не дав йому дозволу на такі дії. На знак протесту Дж. Гарібальді, який був депутатом туринського парламенту, демонстративно відмовився від свого депутатства.
У травні 1860 р., незважаючи на те, що Дж. Гарібальді пильнував неаполітанський флот, він разом із добровольцями («тисяча Гарібальді») висадився наСицилії, де його радо вітало населення. Загін «червоносорочечників», як називали гарібальдійців за колір їхніх сорочок, швидко збільшився за рахунок нових
добровольців.
Сицилійська експедиція Дж. Гарібальді стала вагомим внеском в об’єднання
Італії. У найкоротший термін він звільнив острів від неаполітанських військ, створив новий уряд і видав низку указів з метою військового й адміністративного впорядкування ситуації.
Із Сицилії Дж. Гарібальді зі своїм загоном перебрався до Південної Італії. Тут він також мав вражаючий успіх і у вересні 1860 р. вступив у Неаполь. Звідти
з 20-тисячним військом Дж. Гарібальді перейшов у наступ проти залишків військ неаполітанського короля.
Привертаючи на свій бік дедалі більше людей, Дж. Гарібальді неочікувано для багатьох звільнив більшу
частину Італії від влади австрійців і відразу став націо­нальним героєм.
Щойно з’явилися повідомлення про похід Дж. Гарібальді, першим бажанням Віктора Еммануїла ІІ
Д. Уголіні. Віктор
було заборонити йому подальше продовження розпоЕммануїл II. ХІХ ст.
чатої справи. Він побоювався, що дії Дж. Гарібальді
79Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
приведуть до утворення на півдні Італії окремої республіки або й до громадянської війни. Проте згодом король змінив свою думку й вирішив скористатися
перемогами народного улюбленця для приєднання до Сардинії Неаполя та Сицилії. Із цією метою Віктор Еммануїл ІІ послав своє військо до неаполітанських
володінь. Із Сардинії на допомогу гарібальдійцям регулярно відправляли транспорт зі зброєю й вояками.
Дж. Гарібальді привітав Віктора Еммануїла ІІ як загальноіталійського короля, а на початку листопада 1860 р. вступив разом з ним у Неаполь. Більша
частина Італії була об’єднана. За декілька днів, відмовившись від будь-якої винагороди, Дж. Гарібальді залишив місто.
4. Утворення Італійського королівства. Завершення об’єднання Італії
Питання про приєднання до Сардинії вирішувалось у Центральній Італії всенародним голосуванням (як і питання про приєднання Савойї та Ніцци до Франції). У такий же спосіб вирішувалося питання статусу Сицилії в Південній Італії,де влада фактично належала Дж. Гарібальді, який прийняв титул диктатора. Більшість сицилійців висловилася за приєднання до Сардинії, і Дж. Гарібальді склавіз себе повноваження диктатора й передав владу над Південною Італією Віктору
Еммануїлу ІІ. Отже, у 1860 р. було утворено Італійське королівство.
На початку 1861 р. зібрався перший загальноіталійський (крім Папської таВенеціанської областей) парламент, який у березні проголосив Віктора Еммануїла ІІ «Божою милістю й волею народу королем Італії». Об’єднання Італії
фактично визнали Пруссія, Велика Британія, Франція (за декілька днів до цієїподії раптово помер К. Кавур), Швейцарія, США, Швеція, Данія, Норвегія, латиноамериканські країни й навіть Австрія.
Після цього Дж. Гарібальді в 1860-х роках здійснив дві спроби завоюватиРим і Папську область. Першого разу його добровольців зупинили війська Вік­тора Еммануїла ІІ, а наступного разу він зазнав поразки від французів.
Віктор Еммануїл ІІ розумів, що час для завоювання Рима ще не настав, томувирішив спочатку приєднати Венецію. У 1866 р. Італія взяла участь в австропрусській війні на стороні Пруссії. Для Віктора Еммануїла ІІ війна виявилася
невдалою, але при укладенні миру Австрія поступилася Наполеону III Венецією, яку він передав Італії.
Оскільки розрахунок на Наполеона III виявився резонним лише наполовину, багато що залежало від приєднання до Італії Папської області. Однак Франція, побоюючись, що спроба Сардинського королівства приєднати Папську область силою зброї спричинить новий європейський конфлікт, заявила, що Римможе належати тільки Папі Римському.
Віктор Еммануїл II, не маючи сил протидіяти сильнішій Франції, спочатку
погодився з цією умовою й зупинив Дж. Гарібальді, який намагався повести людей на Папську область. Проте з початком франко-прусської війни він радо змінив своє рішення. Ослаблена Франція виводила гарнізони звідусіль, аби якось
протистояти прусським військам О. фон Бісмарка. Віктор Еммануїл II блискавично цим скористався — тільки-но французи залишили Рим, він негайно ввівдо Вічного міста військо й був у Римі вдруге коронований уже як король Італійського королівства. Папська область була включена до складу єдиного Італійського королівства. З літа 1871 р. Рим став столицею держави, як про це мріяв
К. Кавур. Отже, у 1870 р. об’єднання Італії було завершено.
Запорукою успішного завершення процесу об’єднання Італії стало те, що цього прагнула абсолютна більшість італійців. І простолюдини, й аристократи згадували славні часи Римської імперії й мріяли про початок нової історії незалежної
Італії. Незважаючи на відмінності в поглядах і способі життя між жителями різ80§ 9. Російська імперія в першій половині XIX ст.

них регіонів, залагоджуючи локальні конфлікти, вони долучилися до боротьби заєдину державу. Немало з них заплатили за це кров’ю й життям.

1860 р. — створення Італійського королівства.
1870 р. — завершення об’єднання Італії.

За питання т а завдання
1. Якою була ситуація в країні після Італійської революції 1848 р.?
2. Назвіть лідерів і політичні сили, які відігравали
голов­ну роль у політичному житті країни.
3. Розгляньте карикатуру на «фермера» К. Кавура. Яким, на Вашу думку, було ставлення автора
малюнка до К. Кавура: позитивним чи негативним? Які економічні реформи провів «фермер»К. Кавур та як вони вплинули на авторитет Сардинського королівства як об’єднавчого центру?
4. Розгляньте політичну карикатуру «Добра пропозиція», на якій Дж. Гарібальді закликає ПапуРимського Пія IX дати свободу Італії (Liber­ty означає «свобода»). Чому Папу доводилося вмовляти взяти участь в об’єднанні Італії, не кажучи вжепро те, щоб очолити цей рух?
5. Як Ви оцінюєте загальний внесок в об’єд­нання Італії Дж. Гарібальді, К. Кавура та Віктора
Еммануїла ІІ? Які сильні риси мав кожен із цихполітиків? Що зробило цих людей природними
союзниками?
6. Яку роль відіграли військові походи Дж. Гарібальді, зокрема похід «тисячі» на Сицилію,у створенні Італійського королівства й завершенні об’єднання Італії?
7. Проведіть історичну паралель між об’єднанням Німеччини й об’єднанням Італії. Що було спільного, а що відмінного в цих двох історичних подіях?

§ 9. Російська імперія в першій половині XIX ст.
П рига дайт е•• У чому полягали особливості «освіченого» правління Катерини ІІ?
•• Які чинники гальмували розвиток мануфактурного виробництва?

1. Росія в першій чверті XIX ст.
У той час коли політичний устрій західноєвропейських держав змінювавсяв напрямі становлення парламентських форм правління та виборності, Російська імперія продовжувала залишатись останнім оплотом абсолютизму, а влада
царя не обмежувалася жодними виборними органами.
81Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Схема державного управління в Росії в першій чверті XIX ст.
Імператор (цар)(вища законодавча•та розпорядча влада)Державна рада•(дорадчий орган)Сенат •
(вищий адміністративносудовий орган)Рада міністрів (уряд)(вищий виконавчий орган)Міністерства•(імперські виконавчі
установи)В управлінні країною російський цар спирався на централізований і впорядкований бюрократичний апарат, створений ще в XVII ст.: міністрів, призначених царем радників, вищу знать і бюрократію. У країні звичним явищем булачаста зміна складу уряду. Державна рада була дорадчим законодавчим органом,її члени призначалися пожиттєво. Виконавчий орган — Рада міністрів — мавдорадчі функції. Сенат, створений ще за Петра І, виконував функції Верхов­ногосуду, а сенатори, призначені пожиттєво царем, мали ознайомлювати громадськість з новими законами, тлумачити їх і контролювати виконання.
Цар Олександр І (1801–1825) на початку свого правління намагався справити враження реформатора: надав право купівлі землі представникам купецтва,міщанам, вільним селянам; узаконив право відпускати селян на волю за обопільною згодою поміщика й селянина; обмежив кріпосне право в Балтії; скасував право засилати селян у Сибір; розширив мережу шкіл з безкоштовною
початковою освітою.
Великим випробуванням для Росії стала війна 1812 р. з Наполеоном, який натой час завоював майже всю Європу. У червні 1812 р. 600-тисячна багатонаціо­нальна армія французького імператора вступила на територію Росії. Три російські армії перебували на значній відстані одна від одної (армія, розміщена натериторії України, узагалі не могла брати участь у війні, бо Наполеон не пішовв Україну). Дві російські армії, уникаючи вирішального бою з французами, почали відступати в глиб Росії й на початку серпня з’єдналися під Смоленськом.
Тут російські війська зазнали поразки й мусили продовжити відступ.
Наприкінці серпня під селищем Бородіном, поблизу Москви, нарешті відбулася генеральна битва, унаслідок якої росіяни здали свою столицю французам, підпаливши її. Не дочекавшись від Олександра I пропозиції про укладення
мирного договору, у жовтні Наполеон залишив Москву й переслідуваний російською армією почав відступати до західного російського кордону. Французи
потерпали від лютих морозів, голоду й нападів російських партизанів. У грудні
1812 р. Олександр I видав маніфест про перемогу Росії. 1814 р. Наполеон бувостаточно розбитий військами антифранцузької коаліції й зрікся французького
трону.
Після війни 1812 р. в Росії настав період реакції. Було поновлено право поміщиків засилати селян у Сибір, заборонялася діяльність таємних організацій, почався
82

§ 9. Російська імперія в першій половині XIX ст.

А. Адам. Наполеону палаючій Москві.
1841 р.

контроль за друком (чимало видавництв було закрито), переслідували вільнодумство й ліберально налаштовану професуру в університетах.
2. Суспільні рухиПісля закінчення війни стала очевидною величезна прірва в рівнях розвит­ку Росії та Європи. У другій половині свого царювання Олександр I фактично
правив країною опосередковано, через свого помічника — реакційного генерала О. Аракчеєва. З метою зменшення витрат скарбниці на утримання армії вінстворив поселення, у яких, крім військової муштри й суворої дисципліни, селяни змушені були займатися господарством для свого утримання. Це була найгірша форма кріпацтва.
Війна 1812 р., її підсумки, закордонні походи зумовили патріотичне піднесення в армії. Тривале перебування в Європі ознайомило частину російського офіцерства з європейськими ідейними течіями. Філософія Просвітництва йФранцузька революція на тлі російської кріпосницької дійсності сприяли зародженню ідеології декабристського руху. Повернувшись після походу в Європу впригнічену кріпацтвом і аракчеєвщиною Росію, група офіцерів утворила «Союзпорятунку». Організація з 30–50 осіб мала на меті знищення кріпацтва й ухвалення конституції.
У 1818 р. «Союз порятунку» був перейменований на «Союз благоденства»,що проіснував три роки. Замість нього утворилися два таємні союзи: Північне товариство в Петербурзі й Південне товариство в Україні. Інша організація — Товариство об’єднаних слов’ян, що мало на меті створення федеративної
респуб­ліки всіх слов’янських народів, об’єдналося з Південним товариством.
У листопаді 1825 р. раптово помер Олександр I. Ця подія стала сигналом длячленів Північного товариства до повстання. 14 грудня 1825 р., у день прийняття
присяги новому імператору Миколі I (1825–1855), у Петербурзі повстали окремі
військові частини, у яких діяли члени Північного товариства. Його метою булоне допустити до влади нового царя й домогтися скасування самодержавства. Вишикувавшись на Сенатській площі, майже 3 тис. заколотників, оточені урядовими військами, очікували наказу про подальші дії. Відсутність чіткого плану, зрада
окремих керівників повстання й нерішучість повсталих призвели до краху. У результаті заколоту загинули понад 1000 осіб; керівників повстання стратили нашибениці; багатьох інших учасників повстання було ув’язнено, заслано в Сибірчи на Кавказ (там вони брали участь у Кавказькій війні).
Уже після того як повстання в Петербурзі зазнало поразки, на початку січня 1826 р. в с. Трилісах, неподалік Фастова на Київщині, повстала одна з ротЧернігівського піхотного полку, а потім і весь полк. Повстання очолив членПівденного товариства Сергій Муравйов-Апостол. Повсталі зайняли м. Васильків, але не дочекалися підтримки інших військових частин. Через тиждень
83Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...

К. Кольман. Повстання
14 грудня 1825 р.
на Сенатській площі.
1830-і рокипоблизу Білої Церкви повстанців оточили урядові війська й розстріляли з гармат. Керівників повстання згодом стратили чи відправили на заслання.
Після розправи над декабристами (від рос. назви місяця — декабрь) усе громадське життя Росії було поставлене під жорсткий контроль державою.

По гляд сучасника
•• Наскільки, на Вашу думку, може бути дієвою система державного управлін­ня, що ґрунтується не на правдивій інформації, а тільки на приємній для керів­ника?
«Що б я сказав на це імператорові?! Але ж я не дурень! Якби я почав говорити
йому правду, він би мене викинув за двері, а більше нічого б із цього не вийшло».
З діалогу двох придворних аристократів щодо інформування Мико­ли I (История дипломатии. — М. : Политиздат, 1959. — Т. 1. — С. 645)Проте й у цих складних умовах існували політичні рухи. У 1830–1840-х роках виокремилися три ідейно-політичні напрями: реакційно-охоронний, ліберальний і революційно-демократичний.
Принципи реакційно-охоронного напряму озвучив міністр освіти С. Уваров: самодержавство, кріпацтво й православ’я — найважливіші засади й гарантія від «потрясінь» і «смут» у Росії.
Ліберально-опозиційний рух був представлений громадськими течіями західників і слов’янофілів. Центральна ідея слов’янофілів — «особ­ливий» шляхрозвитку Росії. Вони закликали повернутися до допетровської патріархальностій «істинно православної віри».
Західництво виникло в 1830–1840-х роках у середовищі дворянства й інтелігенції. Основна ідея — спільність історичного розвитку Європи та Росії.
Ліберальні західники виступали за конституційну монархію з гарантуванням
свободи слова та друку, гласного суду й демократії. «Батьком» російського со-Сл о в никЗахідники та слов’янофіли — представники двох основних напрямів російської громадської думки в 1840–1850-х роках. Західники виступали за розвиток
Росії за західноєвропейським зразком, а слов’янофіли наполягали на особливому, відмінному від західноєвропейського шляху історичного розвитку Росії. Вонивбачали її самобутність у відсутності боротьби соціальних груп, у селянській громаді, православ’ї.

84§ 9. Російська імперія в першій половині XIX ст.

ціалізму був Олександр Герцен, який уважав осередком майбутнього суспільства
селянську громаду.
3. Росія — «жандарм Європи»Після перемоги антифранцузької коаліції над Наполеоном уряди Європи
(насамперед Росії, Австрії та Пруссії), згуртувавшись у Священний союз, активно боролися з революційними ідеями й національними рухами. Росія, за якоюзакріпилася назва «жандарм Європи», у першій половині XIX ст. продовжувала
реакційну політику щодо багатьох європейських народів, зокрема й українського. На початку століття Україну було поділено на дев’ять губерній, що входилидо трьох генерал-губернаторств на чолі з військовими генерал-губернаторамиз необмеженими повноваженнями. Були зроблені спроби придушити будь-якіпрояви національної самосвідомості українців; політико-географічне поняття
«Україна» було заборонено, а мову зневажали.

П огляд дослідника
•• Визначте, які ще, крім названих вище, антиукраїнські заходи вживалися росій­ською владою та якою була їх мета.
«Поступово звужувалася сфера дії традиційного українського судочинства й права, аж поки в 1831–1835 рр. скасовано магдебурзьке право в Києві, а в 1842 р. —судочинство за Литовським статутом і запроваджено в усіх сферах систему російських законів і судів».
Іван Дзюба, український літературний критик і громадський діяч (Нагні­тання мороку: від чорносотенців початку ХХ ст. до українофобів почат­ку ХХІ ст. — К. : ВД «Києво-Могилянська академія», 2011. — С. 411)

Було ліквідовано греко-католицьку церкву на Правобережжі, цензура забороняла друкувати українською мовою проповіді. Також русифікувалися культурай освіта.

П огляд сучасника
•• Як, на Вашу думку, висловлювання російського імператора характеризує того­часну політику щодо України?
«Це моє творіння [Київський університет], але я перший покладу на нього руку,якщо виявиться, що він не відповідає своєму призначенню й добрим планам уряду. А призначення університету — поширювати російську культуру й російську народність у спольщеній Західній Росії».
Микола I, російський імператор (Крип’якевич І. П. Історія України. —Львів : Світ, 1990. — С. 253–254)

На випадок повстання в Україні було розміщено російську армію, а також
створено майже два десятки військових поселень.
Липнева революція 1830 р. у Франції, що покінчила з монархією Бурбонів,налякала Миколу I. Він мав намір відправити в Західну Європу російську армію, але повстання в Польщі 1830 р. перекреслило ці плани. Польська армія
мала 50–60 тис. вояків, а Микола I зосередив проти неї майже 120 тис. солдатів.
У лютому 1831 р. польська армія зазнала поразки й відступила. На початку
вересня російські війська після дводенного штурму взяли Варшаву. Повстання було придушено. Після розгрому повстання Микола I знищив «даровану»85Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
раніше польську конституцію. У листопаді 1831 р. він створив Тимчасовий урядПольщі на чолі з генералом І. Паскевичем. Польський сейм (парламент) бувзнищений, особлива коронація російського царя у Варшаві скасована. У 1832 р.
Польщу проголосили частиною Російської імперії.

По гляд дослідника
•• Визначте спільні ознаки в русифікаторській політиці щодо українців і поляків.
«Стратегія русифікації вдосконалювалася в боротьбі з польськими революціями.
Після придушення повстання 1830–1831 рр. було закрито Варшавський університет, Політехнічний інститут та інші навчальні заклади. Шкільні програми булозатверджено відповідно до російських. Скасовано викладання історії Польщі якокремого предмета, вона стала частиною курсу російської історії. Викладанню
російської мови приділялося багато уваги, а знання її стало обов’язковим для чиновників, було запроваджено курси для її вивчення».
Іван Дзюба (Нагнітання мороку: від чорносотенців початку ХХ ст.
до українофобів початку ХХІ ст. — К. : ВД «Києво-Могилянська
академія», 2011. — С. 414)

Побоюючись виникнення в Європі революційних заворушень, Микола Іпрагнув зближення з Австрією та Пруссією, з якими підписав договір про взаємодопомогу в разі революції та воєн (крім воєн на Сході). По суті, це знаменувало відновлення Священного союзу. Росія стала об’єктом страху, ненависті йглузувань з боку ліберальної частини європейців, а сам Микола I здобув репутацію жандарма Європи. У 1846 р. Росія допомогла Австрії придушити повстанняв Польщі. Але найвиразніше нова роль Росії проявилася в період європейських революцій 1848–1849 рр. Особ­ливе занепокоєння в Миколи I викликали події в Австрійській імперії, де повстала Угорщина. Цар побоювався,що за прикладом Угорщини піде Польща, тому в Угорщину було направлено
російські війська. Упродовж літа 1849 р. угорська армія була розбита й влада
австрійського імператора відновлена. Росія виділила Австрії значні коштидля боротьби з визвольним рухом в Італії.
Придушення революцій в Європі розв’язало руки урядам європейських країн. Знову між ними загострилися суперечності, зокрема на Балканах і Близькому Сході.
4. Східна (Кримська) війна 1853–1856 рр.
Це було наймасштабніше в період між наполеонівськими війнами та Першою світовою війною (1914–1918) збройне зіткнення в Європі за домінуванняна Близькому Сході та в Середземномор’ї між Росією й Туреччиною та її союзниками: Англією, Францією й Сардинією.
Хоча назва війни безпосередньо пов’язана з українським півостровом, однак
бойові дії відбувалися не лише в Криму, а й на Кавказі, на Чорному, Балтійському й Білому морях, навіть на Тихоокеанському узбережжі Росії. Це був глобальний конфлікт одразу на декількох фронтах. Війна розпочалася на Балканах і вТуреччині, а Крим опинився в її епіцентрі лише після висадки у вересні 1854 р.
на півострів військ антиросійської коаліції.
Росія в Східній (Кримській) війні діяла переважно силами вояків-українців.
Якщо лише взяти до уваги українські прізвища, то майже половину війська імперії становили солдати й офіцери українського походження, а матроси-українці — до 2/3 особового складу Чорноморського флоту.
86§ 9. Російська імперія в першій половині XIX ст.

Східна (Кримська) війна 1853–1856 рр.

Дії англо-французького флотуДії російського
флотуТериторія, утрачена
Росією за Паризьким
договором (1856)Вторгнення російських військ у Молдавію та Валахію (1853)Оборона Севастополя
(13.IX.1854–27.VIII. 1855)Виведення •російських військ зМолдавії та Валахії
(1854)

Розташування російського війська та йогодіїРозташування турецького війська та його діїТакож це була перша війна, з якої журналісти завдяки телеграфу швидко на­д­силали до редакцій свої матеріали з описом побаченого на полі бою. Завдяки «Севастопольським оповіданням» став відомим російський письменник Лев Толстой.
Причиною війни було загострення наприкінці 1840-х років на Близькому
Сході суперечностей між Англією й Францією, з одного боку, і Росією — з іншого. В умовах ослаблення Османської імперії Росія вирішила більше не зважатина міжнародну заборону на прохід військових кораблів усіх держав у мирнийчас чорноморськими протоками Босфор і Дарданелли.
Англія й Франція розраховували ослабити позиції Росії в Чорноморському
регіоні. Туреччина плекала надію відновити за рахунок Росії свої зовнішньополітичні позиції на Чорному морі, зокрема на Балканах.
Приводом до війни став конфлікт між католицькою й православною церквами за право володіння «святими місцями» — ключами від Вифлеємського
храму та Гробом Господнім у Єрусалимі. У конфлікті на стороні православних
виступала Росія, а на стороні католиків — Франція, яку підтримала Велика Британія. У 1852 р. Росія в ультимативній формі зажадала від Туреччини визнати
російського імператора покровителем усіх православних Османської імперії йвідновити привілеї православної церкви в Палестині.
На першому етапі війни російські війська окупували дунайські князівства
Молдавію та Валахію, а в жовтні Росія оголосила війну Туреччині. До квітня
1854 р. бойові дії велися між російськими й турецькими військами на Дунайському та Кавказькому фронтах. У цей період турецький флот зазнав поразки вСинопській бухті (листопад 1853 р.), а на Кавказі бойові дії були перенесені натурецьку територію.
Після провалу переговорів про посередництво Англії та Франції в російсько-турецькій війні ці країни разом з Туреччиною й Сардинським королівством утворили коаліцію проти Росії й оголосили їй війну.
Другий етап війни розпочався у вересні 1854 р. висадкою в районі м. Євпаторії 61-тисячного англо-франко-турецького десанту. Після розгрому на р. Альмі
34-тисячної російської армії в жовтні союзники розпочали облогу Севастополя,яка тривала 11 місяців.
87Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...

В. Сімпсон. Британські кораблі в Балаклавській бухті.
Літографія. 1855 р.

Головною базою французів стала Комишева бухта, а англійського флоту —Балаклавська. Англійці значно осучаснили бухту: вони збудували 13-кілометрову залізничну колію від Балаклави до Севастополя, облаштували набережну йоборонні редути (які збереглися донині). У Балаклаві був розташований голов­ний шпиталь англійців, у якому про поранених активно піклувалась англійська
аристократка Флоренс Найтінгейл — засновниця комітету Червоного Хреста.
У Севастополі героїчно відзначилися головний хірург оточеного міста Микола Пирогов і сестра милосердя, відома як Даша Севастопольська.
Контрудари російської армії з метою прориву кільця оточення довкола Севастополя виявилися невдалими, і черговий штурм міста наприкінці серпня
1855 р. завершився падінням фортеці.
Сили як коаліції, так і Росії були виснажені; війна на той час уже забрала життя півмільйона людей. Завершенням війни став Паризький конгрес 1856 р., у якому взяли участь Росія, Англія, Сардинія, Туреччина, Франція, а також Австрія йПруссія — країни, що дотримувалися лояльного до коаліції нейтралітету. У ходіконгресу наприкінці березня було підписано Паризький мирний договір.
Після поразки в Криму Росія опинилась у складному фінансовому становищі. Для виплати боргів і покриття збитків від війни вона змушена була продатиСША за декілька мільйонів доларів Аляску. Поразка Росії в Східній (Кримській) війні була поразкою російської зовнішньої політики, орієнтованої наСвященний союз, на підтримку європейської реакції. Замість статусу великої

Флоренс Найтінгейл

88Даша Севастопольська

§ 9. Російська імперія в першій половині XIX ст.

європейської держави, на який претендувала Росія, вона отримала ганебну поразку, після якої мусила не тільки шукати нові орієнтири в зовнішній політиці,а і своє місце в Європі.
Основні положення Паризького мирного договору 1856 р.
• Припинення війни між Росією, з одного боку, й Англією, Францією, Туреччиною та Сардинією — з іншого;• взаємне звільнення територій, захоплених у ході війни;• амністія всім, хто був звинувачений у співпраці з окупантами (колабораціонізм);• обмін військовополоненими;• визнання незалежності й цілісності Османської імперії;• Чорне море проголошувалося нейтральним і відкритим для вільної торгівлі;• Росія й Туреччина мали вивести війська з Чорноморського узбережжя;• Південна частина Бессарабії й землі в гирлі Дунаю приєднувалися доМолдови;• Сербії й дунайським князівствам було надано внутрішню автономію.

Грудень 1825 р. — січень 1826 р. — повстання декабристів.
1853–1855 рр. — Східна (Кримська) війна.

За питання т а завдання
1. Скориставшись схемою державного управління в Росії (с. 82) і рубрикою «Погляд сучасника» (с. 84), охарактеризуйте модель державного управління в Росії.
2. Які суспільні течії існували в Росії в першій половині XIX ст.? Поясніть, у чому, наВашу думку, полягала основна відмінність у світоглядах західників і слов’янофілів.
3. Серед українців є прихильники як загальноєвропейського, так і особ­ливого
українського шляху розвитку. Чия точка зору видається Вам правильною? Аргументуйте Вашу позицію з цього питання.
4. Як Ви оцінюєте виступ декабристів: як революцію чи спонтанне повстання?•Порівняйте дії декабристів з європейськими революціями XVIII–XIX ст.
5. Що означає термін «жандарм Європи»? Кого в першій половині XIX ст. називали «жандармом Європи»? Які європейські нації, на Ваш погляд, найбільше страждали від «жандарма Європи»? Аргументуйте відповідь.
6. Заповніть у зошиті таблицю за поданою формою.
Східна (Кримська) війна 1853–1855 рр.
Причини
Країни-учасниці
Основні події
Результати

89Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...

§ 10. Сполучені Штати АмерикиПр игадайт е•• Якими були політичні й економічні наслідки Війни за незалежність США?

1. Державний устрій та особливості розвитку
Політичне згуртування Сполучених Штатів Америки збіглося із завершенням індустріального становлення країни. США жили за конституцією 1787 р.,яка врівноважувала автономію штатів і сильну центральну владу. Законодавча
влада належала конгресу, який складався з двох палат. Палату представників
обирало населення штатів, а членів сенату обирали парламенти штатів. Палата
представників і сенат мали рівні права.
Головою виконавчої влади був президент, який обирався на чотирирічний
термін загальним голосуванням у всіх штатах і міг бути обраний удруге. Він бувглавою держави й очолював уряд. Також президенту доручалося верховне командування збройними силами країни. У разі обґрунтованого звинувачення взраді, хабарництві й інших тяжких злочинах президент міг бути усунутий відвлади. Це правило поширювалося й на міністрів уряду.
Третьою гілкою влади в США був суд. Паралельно із судами штатів діяла
федеральна судова система, що складалася з районних та окружних судів. Конгрес надав Верховному суду право скасовувати будь-який закон, що порушував
конституцію, а також видавати накази, обов’язкові для органів виконавчої влади, уключаючи президента й міністрів.
Особливістю США в першій половині XIX ст. було співіснування на території однієї країни рабоволодіння на півдні й капіталізму на півночі.
Система органів державної влади в СШАЗаконодавча влада
Конгрес

СенатПалата представників
Виконавча влада

Президент
Адміністрація президента,віце-президент

Міністерства

Судова влада
Верховний судАпеляційний суд, окружні й інші суди90

§ 10. Сполучені  Штати  АмерикиУ північних штатах розвивалися фермерське сільське господарство й промисловість, а в південних штатах панувала рабовласницька система. Наприкінці XVIII ст. американець Е. Вітні запатентував бавовноочищувальну машину,що здійснило революцію у виробництві бавовни за допомогою значного прискорення процесу видалення насіння з бавовняного волокна. Отже, плантатори
отримували значно більші прибутки, що спонукало їх розширювати площі посівів бавовни. Відповідно, потрібно було більше рабів для роботи на плантаціях. На відміну від північних штатів, де рабство було скасоване ще на початку
XIX ст., на півдні країни в 1860 р. налічувалося 4 млн темношкірих рабів.
Ставлення до рабства в багатьох випадках було вирішальним не тільки дляокремих штатів, а й для держави загалом. Так, у першій третині ХІХ ст. в урядових колах виник­ла суперечка щодо обмеження рабства в новоствореному штаті Міссурі. Конфлікт пощастило залагодити, ухваливши компромісне рішення: штат Міссурі був прийнятий до складу США як рабовласницький, а штатМен — як вільний. Усі території, розташовані на північ від Міссурі, проголошувалися вільними від рабства. «Міссурійський компроміс» дав змогу зберегти
союз, але проблема різного ставлення американців до рабства нікуди не зникла.
Час від часу в країні спалахували повстання темношкірих рабів, які, щоправда, не були масовими. Найвідомішим і найкровопролитнішим було повстання
рабів під проводом Ната Тернера в штаті Вірджинія в 1831 р. Повстанці, якихналічувалося понад 70 осіб, убили за два дні 60 білих американців. Зрештою
війська й місцеве ополчення впродовж двох днів придушили повстання. Н. Тернера й ще 20 його соратників стратили, решту покарали іншим способом.
Наприкінці XVIII ст. на півночі США поширився суспільний рух за скасування
рабства — аболіціонізм. Його очолили колишній раб Фредерік Дуглас і білі американці — видавець Вільям Гаррісон і письмен­ниця Гаррієт Бічер-Стоу (авторка роману «Хатина дядька Тома»). Аболіціоністи створили «підземну залізницю» — мережу
схованок і притулків для рабів-утікачів, яка постійно розширювалася. До початку
1860-х років «підземна залізниця» допомогла звільнити від 40 до 100 тис. рабів.
У 1850-х роках боротьба проти рабства активізувалася. У штаті Канзас булаутворена Республіканська партія, яка об’єднала промисловців і фермерів —противників рабства.
Північ і південь США були двома різними цивілізаціями, різними світами вмежах однієї держави. Історично вони відрізнялися за соціальним складом населення: на півночі оселялися здебільшого бідняки, які прибували до США в пошуках кращої долі й займалися в колоніях полюванням, рибальством, дрібною
торгівлею (наприклад, скуповували в індіанців хутро), а також контрабандою.
На півночі виникли дрібні фабрики, майстерні, суднобудівельні верфі. Натомість
південь уважався «землею джентльменів»: сюди переселялися нащадки знатних
родів, які з різних причин, зокрема рятуючись від революцій чи релігійних переслідувань, залишали Європу. Ці люди з певною зверхністю ставилися до «простолюдинів» з півночі. Інтелектуальна еліта, бібліотеки, наукові лабораторії, література, філософія — це також переважно південь.
Між рабовласницькими південними й промисловими північними штатами всевиразніше проявлялися взаємна нетерпимість і відчуженість. Конфлікт між нимибув справою часу.

С ло в никАболіціонізм (від латин. abolitio — скасування) — суспільний рух у США за скасування рабства.

91Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Збільшення території США в ХІХ ст.

2. Територіальне зростання. «Доктрина Монро»Війна американців за незалежність 1775–1783 рр., унаслідок якої утворилися суверенні США, величезна територія й колонії по всьому світу змусили
англійців змиритися з неможливістю упокорити Америку. До того ж постачання
британської армії було вкрай ускладнене, оскільки Америку з двох боків омивають океани. Важливу роль відіграли й успішні дії американської дипломатії, щовикористовувала суперечності між старими колоніальними державами. «Батьки-засновники» уявляли Америку державою, що має «особливе призначення» усвіті. Сприятливі природні умови й географічне положення країни, яка не маласпільних кордонів на суходолі із сильним суперником, допомагали економічному зміцненню й територіальному розширенню США.
Скориставшись тим, що наприкінці XVIII ст. Європу охопили затяжні війни,які надовго відволікли увагу провідних європейських держав, США (де — за допомогою зброї, а де — завдяки грошам) стрімко розширили свою територію. Зокрема, завдяки придбанню у Франції за 15 млн дол. Луїзіани на захід від р. Міссісіпі,територія США збільшилась удвічі. Після цього американці змусили Іспанію поступитися Флоридою; а в 1846 р. приєднали великий за територією Орегон. Підвійськовим тиском Сполучених Штатів Мексика була змушена передати НовуМексику, Північну Каліфорнію й Техас, загальна площа яких дорівнювала площі
Франції. У 1848 р. в Каліфорнії виявили значні поклади золота, і країну охопила
«золота лихоманка»: тисячі американських родин вирушили на «дикий Захід».
У 1867 р. за 7 млн дол. США купили в Росії Аляску.
Президент США Дж. Монро для того, щоб закрити Американський континент для європейської колонізації, ще в 1823 р. проголосив «доктрину Монро»,автором якої був державний секретар (міністр закордонних справ) Дж. Адамс.
92

§ 10. Сполучені  Штати  АмерикиП огляд сучасника
•• Як Ви вважаєте, для кого був вигідніший принцип обопільного невтручанняСША та країн Європи у внутрішні справи одне одного, проголошений «доктри­ною Монро»?
«Громадяни Сполучених Штатів мають дружні почуття до своїх побратимів по тойбік Атлантичного океану, до їхньої свободи й щастя. Ми ніколи не брали участі увійнах європейських держав, що стосуються них самих, і це відповідає нашій політиці. …Тому в інтересах збереження щирих і дружніх відносин, що існують міжСполученими Штатами й цими державами, ми зобов’язані оголосити, що розглядатимемо їхню спробу поширити свою систему на будь-яку частину цієї півкуліяк таку, що становить загрозу для нашого світу й безпеки. Ми не втручалися йне втручатимемось у справи вже існуючих колоній або залежних територій будьякої європейської держави. Що стосується урядів країн, які проголосили й зберігають свою незалежність, і тих, чию незалежність… ми визнали, ми не можемо
розглядати будь-яке втручання європейської держави з метою пригнічення цихкраїн або встановлення будь-якого контролю над ними інакше, як недружній прояв щодо Сполучених Штатів».
З послання президента Джеймса Монро до Конгресу США 2 грудня
1823 р. (http://millercenter.org/president/monroe/speeches/speech-3604)

Зміцнення військово-морської могутності США стало важливим чинником
забезпечення «доктрини Монро», розширення сфери застосування якої на багато
років наперед стало основним напрямком американської зовнішньої політики.
3. Громадянська війна (1861–1865)Приводом до громадянської війни між північними й південними штатами
стало обрання в 1860 р. президентом США Авраама Лінкольна, одного з керівників Республіканської партії та прибічника скасування рабства.

О с обис тост іАвраам Лінкольн (1809–1865) — президент США (1861–1865). З дитинства працював на фермі батька. Самостійно навчився читати й писати. Перш ніж стати успішним
адвокатом, працював на різних роботах. Займався по­літикою. Виступав проти рабства.
Був обраний президентом США у важкий для країни
час. Перший в історії країни президент-республіканець.
У 1862 р. оголосив про звільнення рабів. Був обраний
президентом на другий термін. Убитий у 1865 р.

Плантатори південних штатів на своєму з’їзді прийняли рішення про вихідзі складу союзу й розпочали підготовку до війни. У 1861 р. 11 рабовласницьких штатів оголосили про вихід зі складу США та створення нової держави —С ло в никГромадянська війна — військова боротьба між громадянами одного суспільства чи країни або, рідше, між двома країнами, створеними на уламках раніше
єдиної держави.

93Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Конфедеративних Штатів Америки (Конфедерації). Ці
11 штатів ухвалили конституцію й обрали президентом
Джефферсона Девіса.
Бойові дії між південними штатами (Півднем) і північними штатами (Північчю) почалися з обстрілу конфедератами форту Самтер 12 квітня 1861 р. У відповідь А. Лінкольн оголосив південні штати в стані заколоту, а також
запровадив морську блокаду їхнього узбережжя.
Це була незвична й небачена раніше війна, дискусії проДжефферсон Девіс
причини, перебіг і наслідки якої тривають серед американців донині. Прибічники різних поглядів визнають, що в 1861 р. склалася ситуа­ція, яку вже неможливо було розв’язати мирним шляхом. Конфедерати називали конфлікт по-різному: війна між штатами, війна непокори, війна за вихід,Війна за незалежність Півдня, проте найпоширенішою є назва Громадянська
війна.
Справді, сутичка між американцями, які проживали в різних частинах країни, була зумовлена не класовими причинами, а низкою складних політичних,економічних, соціальних і психологічних обставин. Незвичність війни полягалав тому, що її метою було не підкорення, не захоплення території чи трофеїв. Цебула боротьба за право жити так, як кожна сторона вважала правильним; вій­націнностей.
Війна мала два етапи. Основним завданням на першому етапі (квітень
1861 р. — квітень 1863 р.) жителі півночі вважали відновлення союзу всіх штатів і недопущення поширення рабства на нові регіони. Після кількох військових невдач уряд А. Лінкольна оголосив набір добровольців, зокрема й з числа
афроамериканців. Багато рабів тікало з півдня й вступало до лав армії північних штатів. Армія поповнювалася тисячами нових бійців, потім була введена військова повинність. Загалом за роки війни до армії Півночі вступили
2,2 млн, до армії Півдня — 1,1 млн осіб.
•• Проаналізуйте діаграму. Оцініть потенціал і шанси на перемогу у війні обох сторінз урахуванням їхнього людського й економічного потенціалу.

Співвідношення потенціалу південних і північних штатів
перед початком війни

92 %
86 %
71 %
8%
14 %
29 %
32 %

71 %
68 %
Північ

Південь
кількість штатів

кількість жителів

залізниці

промислове обладнання

промислові робітники

94§ 10. Сполучені  Штати  Америки

Велике значення для успіху Півночі мав прийнятий в 1862 р. закон про гомстеди (земельні наділи).
Згідно з ним, кожен громадянин США, котрий досяг 21 року й не воював проти Півночі, міг отримати наділ до 65 га після сплати 10 дол. митного
збору. Після п’яти років проживання ділянка тазабудови на ній ставали приватною власністю.
У 1862 р. було підписано урядову заяву про звільнення рабів. Десятки тисяч колишніх рабів записувалися добровольцями в армію Півночі.
У 1863 р. указом А. Лінкольна в повсталих штатах було скасовано рабство. Ця подія остаточно схилила шальки терезів на користь Півночі. Заборона
рабства була закріплена 13-ю поправкою до констиВербувальна листівка длятуції США, яка набрала чинності в 1865 р. Багато
призовниківбілих американців вітали скасування рабства, але неафроамериканців. 1862 р.
бракувало й расистів, які чинили спротив зрівнянню в правах афроамериканців і білих американців.
На другому етапі війни (травень 1863 р. — квітень 1865 р.) військова ініціатива перейшла до Півночі. У 1864 р. війська під командуванням Вільяма Шермана зайшли в тил армій Півдня. Війська генерала Улісса Гранта, який у 1864 р.
був призначений головнокомандувачем армії Півночі чисельністю 115 тис. бійців, навесні 1865 р. перейшли в наступ. У командувача армією Конфедерації генерала Роберта Лі залишалося трохи більше 50 тис. вояків, тому 2 квітня вінвідвів війська з м. Річмонда — столиці Конфедерації. Відступаючи з боями, затиждень залишки армії південних штатів здалися У. Гранту.
•• Проаналізуйте дані таблиці. Дайте загальну оцінку людських втрат американ­ського народу в Громадянській війні. Якою, на Вашу думку, була ціна, що її до­велося заплатити американцям за свій вибір?
Сторони, які воювали

Населення в Мобілізовано, Убито й померло Поранено,1861 р., млнмлнвід ран, тис.
тис.

Сполучені Штати
Америки (Північ)

22,3

2,8

360

275

Конфедеративні Штати
Америки (Південь)

9,1

1,0

258

137

Разом

31,4

3,8

618

412

Капітуляція армії Конфедерації тривала до кінця травня 1865 р. Після ареш­ту Дж. Девіса та членів його уряду Конфедерація припинила своє існування.
Найбільш кровопролитна в історії США війна, у ході якої відбулося майже
2 тис. боїв і битв, закінчилася.
Перемога Півночі забезпечила територіальну єдність країни, скасування
рабства, демократичне вирішення земельного питання на заході країни, перемогу фермерського шляху розвитку сільського господарства на більшій частині
території США, створення єдиного національного ринку й розширення демократичних прав громадян.
Звісно, війна не вирішила всіх проблем. Деякі з них були розв’язані в ході відбудови (реконструкції) Півдня, інші, зокрема й надання афроамериканцям рівних прав з білими, залишалися невирішеними впродовж наступного століття.
95Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
4. Реконструкція Півдня (1865–1877)Афроамериканці зробили значний внесок у перемогу Півночі. Майже
186 тис. з них воювали в армії союзу, 36 тис. загинули на війні. Наприкінці вій­ни переможений Південь лежав у руїнах. Причому йдеться не тільки про зруйновані будівлі, дороги, знищене майно, а й про зміну усталеного способу життя,заснованого на рабстві.
Федеральний уряд ухвалив політику надання орних земель колишнім рабам. На останніх етапах війни вони звільнялися від рабства в міру просування
федеральних військ територіями, які раніше контролювалися Конфедерацією.
За наказом В. Шермана колишні раби мали отримати по 40 акрів землі й мула.
Проте накази генерала не означали, що такою була офіційна політика уряду
Сполучених Штатів щодо всіх колишніх рабів. Ендрю Джонсон, який став президентом після вбивства А. Лінкольна, скасував розпорядження В. Шермана йповернув землю, якою встигли наділити вільновідпущеників, її попереднім білим власникам.
Уряд опікувався афроамериканцями південних штатів через «Бюро Фрідмена», яке допомагало колишнім рабам у судових справах, в укладанні трудових
договорів з приватними землевласниками, у пошуках рідних, а також продуктами харчування, житлом тощо.
Найбільшими були досягнення бюро у сфері освіти, адже до початку війни вжодному південному штаті не було державної освіти для дітей афроамериканців.
Співробітники бюро неодноразово піддавалися нападам через те, що вони нібито
«підбурювали негрів проти колишніх господарів». У таких умовах, не маючи підтримки федеральної влади, бюро поступово припинило свою роботу.
Після завершення Громадянської війни федеральні закони формально захищали права афроамериканців Півдня — колишніх рабів, які відтепер стали
вільновідпущениками.
Президент А. Лінкольн почав реконструкцію південних штатів ще до того, якзакінчилася війна. Бажаючи створити на півдні країни сильну Респуб­ліканську
партію, а також аби підсолодити гіркоту поразки для населення Півд­ня, він випустив на початку грудня 1863 р. прокламацію про амністію й реконструкціюдля тих областей Конфедерації, у яких перебували війська союзу. А. Лінкольн
запропонував амністію (за незначними винятками) конфедератам, які пообіцяли б підтримувати конституцію та союз.
Мета реконструкції полягала в проведенні в південних штатах демократичних перетворень та обмеженні влади колишніх рабовласників. Уся повнота влади тимчасово передавалася федеральним військам. Однак у 1870-х роках демократи поступово повернулися до влади в південних штатах. Заради підтримки
•• Розгляньте політичну карикатуру, якасаркастично представляє колишніх ра­бовласників, котрі стверджували, щокінець рабства — це звільнення білих
рабовласників від виконання тяжкого
обов’язку «догляду» за своїми рабами.
Що, на Вашу думку, хотів сказати циммалюнком автор?

Політична карикатура з американської газети. Плантатор промовляє до колишнього
раба: «Раніше ми піклувалися про вас,а тепер ви мусите працювати!» 1865 р.

96§11. Утворення незалежних держав  у Латинській Америціна президентських виборах уряд у 1877 р. вивів з південних штатів федеральні
війська, після чого білі демократи відновили свою політичну владу в усіх безвинятку південних штатах. Виведення федеральних військ означало завершення реконструкції Півдня. Невдовзі в південних штатах були ухвалені расистські закони, які проголошували роздільне проживання білих і афроамериканців
(сегрегація). Політичне переважання білих ознаменувалося створенням расистських організацій, на кшталт Ку-клус-клана, члени яких тероризували колишніх рабів і прихильників аболіціонізму.
Загалом реконструкція мала важливе значення для США. Насамперед булистворені умови для розвитку на півдні країни ринкових відносин, завершився
процес формування єдиного національного ринку. Найважливішим же досягненням було згуртування «розділеного» напередодні й у ході Громадянської
вій­ни суспільства в єдину політичну американську націю.

1861–1865 рр. — Громадянська війна.
1865–1877 рр. — реконструкція Півдня.

За питання т а завдання
1. Порівняйте державний устрій США (див. схему на с. 90) з тогочасним державним устроєм Великої Британії, Франції, Німеччини чи Росії (на вибір). Наскільки,на Ваш погляд, устрій США був більш демократичним порівняно з іншими державами?
2. У чому полягали відмінності й особливості порядків у південних і північних штатах у першій половині XIX ст.? Якою, на Вашу думку, була причина цих особливостей і відмінностей?
3. Хто такі аболіціоністи й чого вони домагалися?
4. Використовуючи історичну карту (с. 92), охарактеризуйте перебіг процесу
терито­ріального розширення США в першій половині XIX ст.
5. Пригадайте, що таке «доктрина Монро». Коли, за яких обставин та з якою метою вона була проголошена?
6. Охарактеризуйте причини, основні події та результат Громадянської війни в США.
7. Наскільки вагомим був внесок афроамериканців у перемогу США над Конфедерацією? Як позначилося скасування рабства на ході й результатах війни?
8. Охарактеризуйте здобутки й прорахунки в здійсненні реконструкції Півдня.

§11. Утворення незалежних державу Латинській АмериціП рига дайт е•• Як відбувалася колонізація Латинської Америки європейцями?

1. Народи Латинської Америки на початку XIX ст.
Під назвою Латинська Америка мають на увазі сукупність країн, розташованих у Південній, Центральній і частково Північній Америці й на островах
97Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Вест-Індії, — усього понад 30 країн. Історію цих країн, незважаючи на їхню певну регіональну відокремленість, варто розглядати як невід’ємну складову історії
західного світу. Ланкою такого єднання є католицизм і перенесена з Європи «габсбурзька модель» державного устрою. І це не випадково, адже першими європейськими країнами, які заснували колонії в Латинській Америці, були Іспанія таПортугалія. Відтоді все життя в колоніях підпорядковувалося інтересам і потребам метрополій. Латинська Америка для іспанців і португальців була насамперед
постачальником коштовних і кольорових металів, джерелом отримання продукції плантаційного господарства: бавовни, цукру, рису, прянощів тощо.
Країна (сучасна назва)Колоніальна економічна спеціалізація

Кубацукрова тростина

Аргентина

м’ясо, вовна, пшениця

Бразилія

кава, каучук

Болівія

олово

Чилі

мідь

Перу

кольорові метали

Мексика

срібло, нафтаУ латиноамериканських колоніях швидко розвивалася добувна промисловість, особливо королівські копальні. Натомість обробна промисловість майжене розвивалася, до того ж була заборонена торгівля між самими колоніями.
У політичному плані в колоніях панував деспотизм влади, жорстка ієрархіяміж колонізаторами, з одного боку, і місцевим населенням — з іншого. Ідеї демократії й лібералізму не пустили глибокі корені у свідомість більшості населення
континенту; авторитет сили домінував над авторитетом колективного рішення.
Ці особливості витворили в регіоні незвичну й неповторну державну модель,яку умовно можна назвати латиноамериканізмом. Латиноамериканський лібералізм не привів до докорінних суспільних змін. Основна маса населення, які раніше, не брала участі в політичному житті; ліберальна політична традиція
перепліталася з консервативною, чим пояснювалася відсутність серйозних соціальних конфліктів.
2. Війна за незалежність іспанських колоній (1810–1826)У процесі становлення іспанських колоній у Латинській Америці (їх ще називали Іспанською Америкою) зростала потреба в зовнішній торгівлі. Креолипоміщики, власники копалень і плантацій, купці пов’язували економічні реформи з відокремленням від Іспанії й готувалися до боротьби за незалежність. Іншіверстви населення також домагалися звільнення від колоніальної залежності йпроведення соціально-економічних перетворень. До внутрішніх причин додалися сприятливі зовнішньополітичні обставини — ослаблення Іспанії внаслідок
вторгнення в країну наполеонівських військ. Поєднання внутрішніх і зовнішніх
чинників призвело до національно-визвольної війни іспанських колоній 1810–
1826 рр.
Прикладом для латиноамериканських народів став рух рабів-афроамериканців французької колонії Сан-Домінго на Карибських островах у Північній
Америці, що виник ще наприкінці XVIII ст. Очолював повстанців колишнійраб Туссен-Лувертюр. Як представник революційного уряду Франції, він оголосив про звільнення рабів і розпочав демократичні реформи. Після наполеонівського перевороту Туссен-Лувертюр був заарештований і помер у французькій
98§11. Утворення незалежних держав у Латинській Америці

Утворення незалежних держав у Латинській Америці

Антиіспанське повстання
(1810)
Визвольний похід •Х. Сан-Мартіна (1810)Визвольний похід •С. Болівара (1819–1825)Утрачені Мексикою •території (1846–1853)Територія Мексики•після 1853 р.
Території, приєднані •в другій половині ХІХ ст. до:Бразилії
Аргентини
ЧиліКолумбії
Болівії

в’язниці. Проте через два роки після його смерті, у 1804 р., була проголошена
незалежна республіка Гаїті.
На першому етапі війни за незалежність іспанських колоній у великих містах Іспанської Америки креоли створили хунти — повстанські організації йзахопили владу в багатьох колоніях. У 1810–1815 рр. визвольний рух набрав
розмаху в провінціях Ла-Плати. Наприкінці травня 1810 р. тут було створено
тимчасовий уряд, який розгорнув збройну визвольну боротьбу. У 1813 р. від ЛаПлати відокремилася республіка Парагвай, а в 1816 р. конгрес представників
проголосив створення незалежної республіки — Сполучені провінції Ла-Плати.
Через десять років республіка отримала назву Аргентина. У 1815–1817 рр.
99Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
армія повстанців під керівництвом Хосе Сан-Мартіна перейшла через Анди йздобула перемогу над військами іспанської метрополії в Чилі.
Із самого початку боротьби за визволення військові дії розгорнулися на півночі Південної Америки, де на чолі учасників визвольного руху став генерал
Симон Болівар.

О с о бист ост іСимон Хосе Антоніо Болівар (1783–1830) — герой
воєн з Іспанією за незалежність країн Південної Америки (Венесуели, Колумбії, Еквадору, Панами, Болівії йПеру), їхній перший президент. Походив з родини багатих басків, яка мала до двох тисяч рабів. Рано залишився
сиротою. Від гувернера дізнався про ідеї Руссо й Вольтера. Навчався у військовій академії у венесуельській
столиці м. Каракасі, потім певний час жив у Європі. Виступав за об’єднання всіх латиноамериканських державу конфедерацію.

У 1819 р. іспанців вигнали з Нової Гранади (нинішня Колумбія), за кілька років — з Венесуели й Еквадору. Усі звільнені землі були об’єднані в Колумбійську
республіку; головою уряду був проголошений С. Болівар.
Водночас у південній частині Латинської Америки також розвивався визвольний рух. У 1818 р. була проголошена незалежність Чилі. Звідси креольська
армія під командуванням генерала Сан-Мартіна ввійшла до Ліми й проголосила незалежність республіки Перу (1821). Останнім оплотом сил метрополії булоВерхнє Перу. Після декількох років боротьби в грудні 1824 р. біля м. Аякучо
армія С. Болівара здобула важливу перемогу. Ще за два роки капітулював гарнізон останнього опорного пункту іспанської метрополії в Америці. Майже всііспанські війська були знищені повстанцями, а ті, кому пощастило вціліти, покинули країну. Верхнє Перу було проголошено незалежною республікою. Начесть С. Болівара країну назвали Болівія, а національну валюту Венесуели — болівар.

По гляд сучасника
«Він [С. Болівар] завжди ставився до смерті як до неминучого професійного ризику. У всіх війнах він постійно наражався на небезпеку, але не отримав жодної подряпини й діяв під перехресним вогнем із таким вражаючим спокоєм, що навіть йогоофіцери зрештою погодилися з простим поясненням: він, певно, невразливий. Вінзалишився неушкодженим після численних спроб убити його, а кілька разів йомурятувало життя те, що він не ночував у своєму ліжку. Він ходив без охорони, їв і пивбез жодної перестороги, що й хто б йому не запропонував. …Його байдужість — небездумність чи фаталізм, а сумна впевненість у тому, що він помре у своєму ліжку,голий і осиротілий, ні від кого не чуючи подяки й розради».
Габріель Гарсіа Маркес, колумбійський письменник (Гене­рал у своєму лабіринті. — http://royallib.read/markes_gabriel/
general_v_svoyom_labirinte.html#0)

У Мексиці визвольний рух тривалий час не міг здобути перемоги, і тільки в
1821 р. країна зрештою відокремилася від Іспанії, а ще за три роки була проголошена республікою.
100

§11. Утворення незалежних держав у Латинській Америці

Війна за незалежність латиноамериканських народів, здобуті ними перемогий утворення самостійних держав мали прогресивне історичне значення. Хоча вновостворених державах корінне населення — індіанці, а також афроамериканцій надалі перебували в залежному становищі, однак у жодній з них не існувало узаконеної расової дискримінації.
У ході Війни за незалежність були утворені дві федерації країн Латинської
Америки, які виявилися недовговічними. Країни, що входили до цих об’єднань,вийшли з них і стали незалежними державами: Венесуела, Еквадор, Колумбія,Гватемала, Коста-Рика, Нікарагуа, Гондурас і Сальвадор.
3. Результати та значення визвольної війни
Унаслідок Війни за незалежність 1810–1826 рр. були скасовані подушні податки й трудова повинність, у багатьох країнах заборонили рабство, ліквідували
інквізицію, скасували дворянські титули й інші феодальні атрибути. Усі новідержави, утворені на теренах іспанських колоній, стали республіками, у нихбули прийняті демократичні конституції. Водночас в економічній і соціальній
сферах війна не вирішила багатьох важливих проблем: залишилося велике землеволодіння, поміщики-латифундисти й католицька церква повністю зберегли
свою власність.
Однак найвагомішим результатом визвольної війни в Латинській Америці
стала поява на політичній карті світу нових незалежних держав. Було ліквідовано торговельні монополії, які заборонами й обмеженнями стримували економічний розвиток колишніх колоній. Це створювало сприятливіші умови длястановлення в Латинській Америці індустріального суспільства та включення
континенту в систему світового господарства. Боротьба за незалежність сприя­ла зростанню національної самосвідомості місцевого населення й прискорила
процес формування латиноамериканських націй.
4. Країни Латинської Америки в другій половині XIX ст.
Із середини XIX ст. кожна латиноамериканська країна йшла своїм шляхом,час від часу вступаючи в прикордонні конфлікти із сусідами. Іспанія залишила свої колишні колонії погано підготовленими до самоврядування. Нечисленні привілейовані групи європейців і метисів (нащадків від шлюбів європейцівта індіанців) намагалися утримати владу, але це ставало дедалі складніше. Цігрупи, які жили за рахунок примусової праці неписьменних селян, установили
олігархію як форму політичної системи. Століття авторитарного правління Іспанії не навчили місцевих олігархів перебирати владу один від одного мирним
шляхом. Як наслідок, у регіоні панував політичний хаос, амбіції жорстоких лідерів, яких називали каудильйо (від ісп. сaudillo — ватажок), створили жорстку
систему влади. Каудильйо, наділені фактично необмеженими повноваженнями
вищого політичного й державного керівництва («каудильйо відповідальний перед Богом та історією»), зазвичай були вихідцями з армії. Вони стали ознакою
політичного життя латиноамериканських країн.
Для новоутворених держав Латинської Америки був характерний жорст­кийдержавний контроль над економікою. Держава також виступала в ролі третейського судді в стосунках між роботодавцями й робітниками. Панування католицизму сприяло встановленню державного контролю над сім’єю. Цим пояснюється сприйняття населенням диктаторських методів керівництва як цілком
природного способу зміцнення держави. Цементуючим чинником держави традиційно вважався сильний лідер — каудильйо.
Наприкінці XIX — на початку ХХ ст. до латиноамериканських країн посилився потік емігрантів з європейських країн. Перші українці — емігранти з Га101Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
личини — почали прибувати до Аргентини в останнє десятиліття ХІХ ст. Вониоселялися переважно в північних районах. Уже в перші десятиліття проживання в країні українці, незважаючи на складні умови життя, засновували українські церкви, школи, культурно-просвітницькі організації. Нині найбільше вихідців з України проживає в Аргентині та Бразилії.
Час від часу на континенті спалахували повстання, відбувалися революційні
виступи. Республіканський устрій багатьох країн тяжів до авторитаризму. Нерідко президенти цих країн приходили до влади в результаті кривавих військових переворотів чи змов. Значні привілеї мали великі землевласники (латифундисти) і католицька церква.
В економічному плані країни Латинської Америки залишалися переважно
«господарським двором» США. За окремими територіями зберігався статус
колоніальних і залежних володінь Великої Британії, Нідерландів, Франції та
США. Водночас процеси індустріалізації відбувалися певною мірою й у країнах
Південної та Центральної Америки, зокрема в найбільш розвинених з них —Бразилії, Аргентині, Венесуелі, Чилі.
Початок XX ст. вніс суттєві зміни в господарське життя Латинської Америки. Основною ознакою стало економічне, зокрема фінансове, проникненняна континент індустріальних держав. Це явище було неоднозначним. З одного
боку, установлювався контроль США та Західної Європи, насамперед Великої
Британії, над господарським життям латиноамериканських країн, а уряди держав регіону, не маючи власних вільних коштів для модернізації промисловості,самі були зацікавлені в іноземних інвестиціях.
З іншого боку, проникнення іноземного капіталу мало також і позитивні
наслідки: розвивалася приватна ініціатива й розширювався приватний сектор,розвивалися підприємства комунального господарства, сфери обслуговуванняй туризму, з’являлися нові робочі місця. Іноземні інвестиції стимулювали формування національних підприємницьких кіл.

1810–1826 рр. — Війна за незалежність у Латинській Америці.

За пи т ання т а завданн я
1. У чому полягали особливості  ситуації в Латинській Америці на початку ХIХ ст.?
2. Ознайомтеся з висловлюванням лауреата Нобелівської премії Г. Г. Маркеса.
Чому, на Вашу думку, він назвав свою нобелівську промову «Самотність Латинської Америки»? Висловте припущення, у чому полягала самотність Латинської
Америки, про яку говорив письменник.
«Мені здається, що далекоглядні європейці, що борються за справедливе й гу­манне правління, допомогли б нам значно більшою мірою, якби поглянули на насіншими очима. Завдяки лише солідарності з нашими прагненнями, яка не пере­ростає в практичну та юридично обґрунтовану допомогу народів усього світу,які шукають місце під сонцем, ми не уникнемо своєї самотності. …Нескінченні
страждання й насилля, на яких замішана вся наша історія, є наслідком багато­вікової несправедливості й накопиченої запеклості…»
Габріель Гарсіа Маркес (Самотність Латинської Америки (Но­белівська лекція, 1982) — http://1576.ua/uploads/files/6424/
markes_Nobellekcia_1576ua.txt)

102Узагальнення до розділу I і розділу ІІ
3. Назвіть основні внутрішні причини та зовнішні обставини, що стимулювали початок Війни за незалежність народів іспанських колоній у Латинській Америці.
4. За допомогою історичної карти (с. 99) охарактеризуйте основні етапи Війни занезалежність у Латинській Америці.
5. Назвіть результати й оцініть значення визвольної війни 1810–1826 рр.
6. Охарактеризуйте особливості розвитку країн Латинської Америки в другій половині XIX ст.
7. Якими були позитивні й негативні наслідки впливу іноземних держав на країни
Латинської Америки? Які, на Вашу думку, наслідки переважали: позитивні чи негативні? Аргументуйте Вашу точку зору.

Узагальненнядо розділу I «Європа в час Французької революції танаполеонівських воєн» і розділу ІІ «Європа й Америка в добуреволюцій та національного об’єднання
(1815–1870)»
Період з кінця XVIII до 70-х років XIX ст. був періодом видатних відкриттіві змін у всіх сферах суспільного життя. Це був час утвердження індустріального
типу цивілізації й досягнення його зрілості. Саме в перші дві третини XIX ст.
відбувалося формування ядра держав, які й у наш час посідають передові позиціїу світі й багато в чому визначають долю всієї планети. Цей тип цивілізації ставнаслідком трьох визначних подій: Війни за незалежність північноамериканських колоній, індустріальної революції, що розпочалася в Англії у XVIII ст.,і Французької революції.

П огляд дослідника
«Від початку промислової революції аж до Першої світової війни визначальною
психологічною рисою західного середнього класу (на відміну від робітничого класу) — людей як фізичної, так і канцелярської праці — була жадоба роботи».
Арнольд Тойнбі, англійський історик (Дослідження історії. —К. : Основи, 1995. — Т. 2. — С. 306)Індустріальна революція також змінила ментальність людей, систему їхніх
цінностей. Зокрема, приватну ініціативу окремих людей та їхній успіх схвально
оцінювало населення, оскільки зазвичай результати таких ініціатив були на користь суспільства, країни чи навіть людства. Індивідуальний успіх і досягнення
однієї особистості ставали успіхом і надбанням усіх.

П огляд дослідника«У багатому природному середовищі індивідуальний успіх мав тенденцію бутивигідним для нової громади загалом. Навіть коли на зміну початковій стадії при­йшов тріумф технологій, винахід однієї людини не лише забезпечував її благополуччя, а й примножував можливості багатьох. У XVIII і XIX ст. вплив панівної релігії,стихійний відбір людей, здатних до самоутвердження, і багате природне середо­вище приводили до спільного результату й підсилювали одне одного, формуючита концентруючи до крайнощів систему індивідуальних цінностей».
Богдан Гаврилишин, український, канадський і швейцарський
економіст (До ефективних суспільств. Дороговкази в майбут­нє. — К. : Пульсари, 2013. — С. 307)103Розділ ІI. Європа й Америка в добу революцій...
Індустріальна революція докорінно змінила соціальну структуру су­спіль­ства, спричинила суттєві політичні зміни.
Ознаки сучасної цивілізації, що сформувалися
внаслідок індустріальної революціїУ галузі наукий техніки

Упровадження наукових відкриттів і винаходів у промислове виробництво й сільське господарство; використання парової машини; створення двигунів (водяна й парова турбіни, двигун внутрішнього згоряння); розвиток мережі залізниць; розвиток океанського пароплавства; винахід радіо, телеграфу, телефону; створення автомобіля йлітака, розвиток електроенергетики.

У військовій сфері

Удосконалення військової техніки: вогнепальна зброя, бездимний
порох, далекобійна артилерія, створення парових і дизельних броньованих кораблів.

У соціальній сфері

Демократичні революції в ряді країн Європи й Америки; формування
нових основних класів індустріального суспільства: буржуазії, середнього класу, найманих робітників, їхня співпраця й протистояння;поява інтелігенції.

У духовній сфері

Ослаблення впливу традиційних релігій, зростання нетрадиційних
ідеологій, формування політичних партій.

У формах
державного
правління

Утворення республік і конституційних монархій.

У міжнародних
відносинах

Боротьба за переділ колоній; збройне суперництво держав, що супроводжувалося війнами з великими руйнуваннями й людськими втратами.

Внутрішня міграція й зростання чисельності міського населення стали вХІХ ст. масовим явищем. Зокрема, з 1800 по 1850 р. населення Парижа майже
подвоїлося, а населення Манчестера з 1790 по 1900 р. зросло в 10 разів.
Подією світового масштабу стала Французька революція 1789–1794 рр.

По гляд дослідника
«Легко підпадаючи під сторонні впливи, Людовік XVI не зміг виконати покладені нанього часом функції реформатора… Усе це підірвало в очах підданих ще сильну
в 1770-і роки віру в спроможність королівської влади реформувати суспільство
“згори” і не дозволило монархічному режиму уникнути наступної катастрофи…
Королівська влада не змогла скористатися наданим Франції шансом еволюційних змін і нейтралізувати таким чином соціальний вибух, революцію. Отже, Французька революція не створила нового суспільства на базі старого й обмеженого.
Вона щонайбільше стала переломним моментом, продовженням процесу перетворень, блокованого політичною нездатністю французької монархії керувативже розпочатими реформами».
Жан-Бернар Дюпон-Мельниченко, французький історик, Ва­дим Адауров, український історик (Французька історіографіяXX ст. — Львів : Класика, 2001. — С. 78)

У XIX ст. відбувалося становлення парламентаризму, розпад та остаточна
ліквідація необмежених монархій. Іншим важливим явищем у житті Європи
104

Узагальнення до розділу I і розділу ІІстало посилення національних рухів, прагнення до об’єднання народів та їхнєзвільнення з-під гніту іноземних держав.
У 1848–1849 рр. Європою прокотилася хвиля революцій. Важливою ознакою «весни народів» була одночасність революцій одразу в декількох європейських країнах.
У другій половині XIX ст. постали нові національні держави. У цей період
сталися важливі події: утворилося Італійське королівство (1860), відбулися вій­на Пруссії з Австрією за першість у Німеччині (1866), франко-прусська війна йутворення єдиної Німецької імперії (1870–1871), Громадянська війна в США(1861–1865).
У XIX ст. поширився політичний лібералізм. Держава, на думку лібералів,покликана утверджувати принципи демократії, народного суверенітету, свободу особистості, її політичні й громадянські права.
Ліберальним поглядам протистояли революційні течії, зокрема утопічний соціалізм та анархізм. Різко критикуючи тогочасні суспільно-економічні порядки,утопічні соціалісти (А. Сен-Симон, Ш. Фур’є, Р. Оуен) закликали до побудови
соціалістичного суспільства, заснованого на плановому суспільному виробництвій справедливому розподілі продуктів праці, а також до припинення воєн.
У 1840-х роках виник марксизм, який здобув чимало прихильників. КарлМаркс і Фрідріх Енгельс, засновники цієї течії, уважали, що утвердження су­спільної власності забезпечить безмежний розвиток виробництва, установить
соціальну справедливість і гарантуватиме загальний достаток. Держава, виконавши свої функції, перетвориться на асоціацію самоврядних громад — лад,який вони називали «комунізмом».

П огляд дослідника
«Щоб справедливо судити про Маркса, треба визнати його щирість… Він мав палке бажання допомогти пригніченим і цілком усвідомлював потребу проявитися нелише на словах, а й у дії. Головним серед його талантів був талант теоретика… Навіщо ж у такому разі критикувати Маркса? Попри його чесноти, я вважаю Маркса
лжепророком. Він був пророком, котрий указував основний напрям розвитку історії, однак пророцтва його не справдилися; утім, це не головне з моїх звинувачень.
Набагато більше важить те, що він увів в оману велику кількість… людей».
Карл Поппер, австрійський і британський філософ і соціолог
(Відкрите суспільство та його вороги. — К. : Основи, 1994. —Т. 2. — С. 92–93)

Починаючи з 1870-х років у світі почали проявлятися нові тенденції.
Важливою ознакою став стрімкий технічний прогрес. Винаходи, утілені внових технологіях і товарах, давали людям нові можливості й нову якість життя. Відбувалося зростання виробництва й матеріального добробуту населення.
Слово «прогрес» ставало одним з найбільш уживаних.
Через економічні, політичні, національні й релігійні причини посилилася
міграція (переміщення) населення як між континентами (здебільшого з Європидо США й Канади, країн Латинської Америки, Австралії та Нової Зеландії), такі всередині континентів.
Це період домінування Європи у світі. З одного боку, саме європейські країни поділили майже всю планету на колонії та сфери своїх життєвих інтере­сів,з іншого — усі незалежні держави світу, за винятком США та Японії, були розташовані саме в Європі. Європейська цивілізація, на думку європейців, булаєдино можливою для всього людства формою цивілізації. Будь-які інші, відмінні
105

Узагальнення до розділу I і розділу II
від європейської форми облаштування суспільного й політичного ладу, розцінювалися європейцями як нецивілізовані та відсталі.
У політичному житті найбільш успішних країн Європи та в США утвердилися ліберальні порядки, засновані на повазі до громадянських прав людини,до приватної власності на засадах ринкової економіки. При цьому залишалася
дискримінація в політичному житті жінок, а також афроамериканців — у США.
Селянство в Західній Європі перетворилося на клас вільних дрібних власників, які активно включилися в ринкове господарство. Разом з дрібними міськими власниками вони стали опорою ліберального устрою.
Наймані робітники фактично стали впливовим п’ятим станом. Робітничийрух не був згуртованим; соціалістичні партії й тред-юніони (професійні спілки) однаковою мірою претендували на роль вождів робітництва. Проблема дляполітиків, які заявляли, що представляють інтереси робітників, полягала у вирішенні питання: чи можливо поліпшити становище робітників у рамках тогочасного ліберального устрою, чи для цього потрібно зламати його й замінити
іншим — соціалістичним. Життєздатними виявилися обидві точки зору, бо насправді чимало кваліфікованих робітників жило на рівні середнього класу, однак на іншому полюсі суспільства були робітники, які ледь животіли.
Загострилося національне питання. Теоретично право народів на самови­значення визнавалося за всіма націями, зокрема за українцями, поляками, чехами, словаками, однак на практиці жодна з імперій не бажала відмовлятися відсвоїх володінь.

По гляд дослідника
«Під час поділів Польщі, що відбулися між 1772 і 1795 роками, Україна також буларозділена: більша її частина відійшла до Росії, а Галичина дісталась Австрії. ...Жоден народ не боровся так тяжко, як українці, за свою незалежність; українська
земля просякнута кров’ю. Через багатства, чудовий клімат та унікальне розташування на перехресті світових шляхів Україна постійно ставала жертвою загарбників і гнобителів, її постійно ділили. Укладаючи союз то з однією державою, тоз іншою, сподіваючись у такий спосіб урятуватися від загибелі, Україна незмінно
була зраджена.
У 1812 р. українською проблемою цікавився Наполеон; Талейран радив йомустворити українську державу, яка б була названа на честь Наполеона, Перший
український національний рух Нового часу (1846) переслідував скромні федералістські цілі, однак був безжально придушений царською поліцією, його провідників заарештували й відправили на заслання. Від самого початку не припинялися
брутальні спроби викорінити національний дух із свідомості народу. Українська
література... і сама українська мова були обмежені, заборонялося дотримуватись елементарних народних звичаїв».
Ланселот Лоутон, один із засновників та активних членів ство­реного в 1935 р. у Великій Британії Англо-українського комітету
(Lawton Lancelot. The Ukrainian Question and its importance to GreatBritain. — London: The Serjeants Press, LTD., 1935. — p. 11–13)

Збільшувалося суперництво між провідними державами за створення
колоніа­льних імперій. Назрівала сутичка за переділ колоніальних володінь.
Слабкістю колоніальних імперій було, з одного боку, показове бажання мет­рополій поширювати ідеї «європейської цивілізації», пошук союзників серед
корінних народів, а з іншого — застосування жорстоких методів, аби втримати
корінне населення від участі в масовому національному русі за визволення з-підколоніального гніту.
106РОЗДІЛ ІІIМодернізація країн
Європи йЙ Америкив останній третині ХІХ —на початку ХХ ст.
«ПРОБУДЖЕННЯ АЗІЇ»На засадах компетентнісного підходу Ви будете:знати час парламентських реформ у Великій Британії,«великих реформ» у Росії, доби Мейдзі, Молодотурецькоїта Синьхайської революцій; дати утворення дуалістичної
Австро-Угорщини, першої російської революції, столипінських реформ;розуміти вплив результатів франко-прусської війни на су­спільний розвиток Франції та Німеччини; поняття «монополія», «картель», «синдикат», «трест», «домініон», «мілітаризація», «гомруль», «експансіонізм», «антимонопольне
законодавство», «фемінізм», «дуалістична монархія», «сегрегація», «дискримінація», «пробудження Азії»;уміти показувати на історичній карті напрямки експансії таколоніальні володіння Великої Британії, Франції й Німеччини, території незалежних держав на Балканах, Японію, Китай,Османську імперію; характеризувати тенденції суспільно-політичного й економічного розвитку країн Європи та Північної Америки, визначати причини й наслідки індустріалізації,монополізації провідних галузей економіки; пояснювати причини відмінностей у темпах розвитку країн Європи й Америки; пояснювати сутність революції Мейдзі, Молодотурецькоїта Синьхайської революцій; характеризувати парламентські
реформи у Великій Британії, «великі реформи» у Росії, особ­ливості розвитку Італії й Австро-Угорщини; визначати причини й наслідки переходу Німеччини до «світової політики»,запровадження антитрестовського законодавства в США, революції в Росії 1905–1907 рр., столипінських реформ, націо­нальних рухів слов’янських народів; висловлювати судження щодо діяльності королеви Вікторії, Олександра ІІ, Оттофон Бісмарка, Франца-Йосифа І, Теодора Рузвельта, Девіда
Ллойда Джорджа, Жоржа Клемансо, Сунь Ятсена.

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

§12. Основні тенденції соціально-економічногота політичного розвитку світу в останній
третині ХІХ — на початку ХХ ст.

Пр игадайт е•• Якими були основні пріоритети політичного й суспільного життя країн Європив другій половині XVII–XVIII ст.?

1. Прискорення економічного, технічного й інтелектуального прогресуВ останній третині XIX ст. темпи змін суттєво пришвидшилися, активно
впроваджувались у виробництво відкриття в галузі науки й техніки, оскільки
машинна індустрія потребувала безперервного технологічного оновлення.
Досягнення науки й техніки в цей період були грандіозними, вони означали
перехід до нового, другого, етапу науково-технічного прогресу (XIX — серединаXX ст.), етапу, що заклав підвалини індустріальної цивілізації (див. табл.).

Моторизація(з початку ХХ ст.)Електрифікація(із середини
1870-х років)Механізація
(з 1830-х років)Індустріальна
революція

Період

108Нові (оновлені)шляхи сполучення

Домінуючі
технології

Досягнення
наукиНові галузі
економіки

Технологіїна основі
водяного
двигуна

Класична
механіка йгідравліка
(І. Ньютон і
Б. Паскаль)Канали й водні
шляхи; магістралі; гідравлічна енергія
(удосконалений
водяний млин)Механізована
бавовняна промисловість; коване
залізо; машини

Зростання кількості найманих
робітників на селі;збільшення обсягута якості їжі;зміни в моді; новіявища в культурі

Технологіїна основі
парового
двигуна

Залізниці наТермоди­основі парових
наміка
(Дж. Джо­уль) машин; паровози; великі морські порти;склади й парусні
судна по всьому
світуПарові двигуни йобладнання; залізой видобуток
вугілля; залізниці;виробниц­тво залізничного рухомого
складу; використання енергії парив різних галузях
промисловості

Удосконалення
транспорту зробило можливим
пасажирські перевезення на великі
відстані; заселення раніше
малозаселених
територій

Технологіїна основі
використання електроенергії

Електро­Електричні
магнетизм
мережі (для про(М. Фарадей, мисловості й
Дж. Максвелл, освітлення насеГ. Герц, Н. Тес­ лених пунктів іла, Т. Едісон) помешкань)Електричні технології в промисловості; використання мідних кабелів у зв’язку;поява побутових
електроприладів

Полегшення умовпраці; зміна графіка роботи працівників; зміни вприватному житті;полегшення хатньої роботи

Технологіїна основі
використання двигуна внут­рішнього
згоряння

Машинобудування
(Н. Отто,Г. Даймлер,К. Бенц,брати Райт)Розгалужені
мережі залізниць, автомобільних доріг,портів і аеропортів; трубопровідні мережі

Автомобілі, автобуси, трактори,літаки, танки;паливо на основі
нафти й нафтопродуктів; нафтохімія
(синтетичні матеріали)Удосконалення
транспорту пришвидшило йзбільшило обсяг
вантажних і пасажирських перевезень на значні відстані

Соціальні зміни

§12. Основні тенденції соціально-економічного...

У текстильній промисловості наприкінці XIX ст. з’явився автоматичний
ткацький верстат. У сфері пошиття одягу та взуття, поліграфії відбувалася автоматизація виробництва. У консервному й сірниковому виробництвах впроваджено потокову систему. Важливу роль у розвитку машинобудування відіграло
винайдення конвеєра, завдяки якому стрімко зросли темпи складання автомобілів, що здешевило виробництво й зробило їх доступнішими. Загалом потокове
виробництво змінило характер заводського обладнання: відтоді деталі в машинобудуванні (гвинти, шайби, болти) виготовляють за допомогою спеціалізованих верстатів.
Наукові відкриття й технічні досягнення зумовили появу нових галузей
виробництва — хімічної, електротехнічної та ін. Створювалася обчислювальна
техніка, з’явилося виробництво синтетичних матеріалів. Ці досягнення стали
основою виробництва в наступному XX ст. Унаслідок індустріальної революціїу виробництві почали більше використовувати природні й нові хімічні ресурси,зокрема легкі метали, нові сплави й синтетичні матеріали (наприклад, пластмаси), а також нові джерела енергії. Водночас з’явилися розробки нового обладнання та інструментів, що сприяло появі автоматизованих фабрик.
Зазнало змін і право власності на засоби виробництва. Олігархічна власність, характерна для промисловості в першій половині XIX ст., поступилася
місцем ширшому розподілу власності шляхом придбання окремими людьми,страховими компаніями й іншими установами акцій заводів і фабрик, залізниць
тощо.
2. Монополізація економіки
Швидкими темпами відбулася концентрація капіталу й виробництва, створювалися монополії різного типу. Індустріальні методи виробництва сприяли зосередженню капіталу й розширенню підприємств. Заводи й фабрики
об’єднувалися у великі промислові групи, між якими виникала конкуренція, щозумовлювало подальший розвиток засобів виробництва й підвищення продуктивності праці.
На початковому етапі створювалися великі компанії — фірми й корпорації,з яких потім організовували картелі й синдикати, трести та концерни. Поява
таких об’єднань у 70–80-х роках ХІХ ст. сприяла збільшенню пропозицій натовари й послуги. Почав формуватися монопольний ринок: картелі й синдикати отримали більшу частину ринку збуту, а трести й концерни — значну частину виробництва. Завдяки зовнішній торгівлі трести й концерни встановлювали монопольні ціни на товари. Водночас монополії нещадно критикували заїхні прагнення до надмірної наживи.
Першими великими трестами були американські «Форд мотор компані»і сталевий гігант «Юнайтед Стейтс стіл корпорейшн». В Україні на початкуХХ ст. також виникли монополістичні об’єднання: синдикат цукрозаводчиків,«Продвагон», «Трубопродаж», «Продвугілля» та ін. Станом на 1914 р. таких
об’єднань в Україні було майже три сотні.
Характерною ознакою індустріального суспільства стала поява міжнародних монополій і транснаціональних корпорацій, які в гострій конкурентній боротьбі ділили між собою виробництво товарів і світові ринки збуту.

Сло в никМонополія — підприємство, об’єднання чи господарське товариство, що зай­має панівне становище на ринку.

109

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Типи монополістичних об’єднань

Картель —об’єднання кількох
підприємств однієї
галузі, учасники якого
укладають угоду пророзподіл ринків збутута ціни, зберігають
власність на засоби
виробництва й продукцію, мають комерційну самостійність.

Синдикат —об’єднання
підприємств,які виробляють однорідну
продукцію, щореалізується яквласність синдикату через
спеціальну •контору.

Трест —
об’єднання підприємств, позбавлених
виробничої та комерційної самостійності (їхні власники
передають тресту
засоби виробниц­тва й одержують
акції відповідно довнесеної суми паю).

Концерн —об’єднання підприємств різних
галузей господарства (торговельних фірм,банків, транспортних компаній) під спільним
фінансовим •керівництвом.

Інша характерна ознака другої половини XIX — початку ХХ ст. — бурхливий
розвиток міжнародної торгівлі. Наприкінці XIX ст. активізувалася торгівля з континентальними державами й колоніями, які відставали від метрополій за рівнем
розвитку. Наприклад, поки Англія монополізувала на світовому ринку збут певних важливих товарів, колоніальне питання не дуже її непокоїло. Коли ж після
1870 р. з’явилися країни-конкуренти (Німеччина, США та Бельгія), які швидко
розвивалися й навіть почали завойовувати внутрішній ринок Англії, проблема
ринків збуту загострилася. Необхідно було шукати нові ринки в неосвоєних країнах (переважно в тропіках), населення яких потребувало англійських товарів ібуло готове їх придбати.
У той час, коли конкуренти захоплювали території, щоб вивозити звідти сировину й збувати туди товари, перед Великою Британією постала загроза втратицих територій для своєї торгівлі. За допомогою дипломатії та зброї вона змушувала власників нових ринків вести справи з англійцями.
Обсяги міжнародної торгівлі з 1891 до 1910 р. зросли в півтора раза. Зміцнення й розширення міжнародних економічних зв’язків сприяло формуванню
світового господарства. Важливою ланкою цієї системи були біржі великих містсвіту, які щорічно реєстрували зміни світових цін, зумовлені коливанням світового попиту й пропозиції. Активізувався світовий рух не тільки товарів (міжнародна торгівля), а й робочої сили та капіталу.
Концентрація (тобто зосередження, збільшення) виробництва — основа
створення монополій у виробництві, а централізація капіталів — монополії банків. Початок XX ст. — це період активного об’єднання банківського й промислового капіталів. Концентрація виробництва потребувала централізації капіталу.
З одного боку, без вільного обігу капіталу й додаткових капіталовкладень неможлива розбудова нових галузей, а з іншого — дрібні власники капіталів булинеспроможні фінансувати великі проекти. Централізація капіталу сприяла реформуванню банківської справи, появі великих фінансових груп, що згодом зумовило утворення фінансового капіталу, який інвестували у нові й оновлювані
галузі промисловості. Наступним кроком стало злиття фінансового й промислового капіталів, поява позичкового капіталу.
Банки, які раніше були скромними посередниками, на початку ХХ ст. перетворилися на монополістів, що розпоряджалися майже всім грошовим капіталом, а також значною частиною засобів виробництва й джерел сировини у своїй
країні та за кордоном. Контроль за господарським життям країни опинився в110

§12. Основні тенденції соціально-економічного...

Американська карикатура, щозображує монополії як «убивць
США». 1899 р.

руках фінансової олігархії; основні матеріальні цінності зосередилися в руках
невеликої групи — власників великого капіталу.
Поступово роль банків в економіці змінилася — з пасивного посередника вздійсненні платежів банк перетворився на активного учасника виробництва йторгівлі. Частину грошей банки вкладали в промисловість та інші галузі економіки. Особливо інтенсивно цей процес проходив у США, де банки, фінансуючи компанії, установлювали над ними контроль завдяки скуповуванню акцій,уключали своїх представників у правління трестів, а подеколи й утворювали
нові трести. Спостерігався і зворотний процес — промисловці часто ставали
банкірами. У процесі посилення фінансового капіталу з найвпливовіших банкірів і підприємців сформувалася фінансова олігархія.
У XIX ст. зросла кількість міст (процес урбанізації), змінився характер їхзабудови. Якщо в 1750 р. в Англії існувало тільки два міста з населенням понад
50 тис. осіб, то в 1831 р. їх було вже вісім. До кінця XIX ст. міське населення становило дві третини всього населення країни. У Франції з 1780 до 1870 р. міське
населення зросло в півтора раза й становило третину населення країни. У СШАурбанізація активізувалася в період індустріального піднесення в 1860–1870-х
роках. Загалом на початку ХІХ ст. міське населення становило 3 %, а до кінця
століття — понад 13 % населення планети.
3. Зростання ролі держави в суспільному життіУ другій третині XIX — на початку ХХ ст. зазнали змін політичні тео­рії: замість панівної в період індустріальної революції ідеї про невтручання держави всправи індустрії й бізнесу поширилася думка про необхідність такого втручанняз метою недопущення криз, банкрутств тощо. Важливими завданнями державив цей період були: забезпечення чесної конкуренції, утримання пошти, портів,транспортних засобів. Держава також почала втручатися в питання тривалості
робочого дня, розміру заробітної плати робітників. Зросла роль держави і якпідприємця, продавця, покупця, кредитора, організатора економіки. Розпочалося будівництво державних підприємств, створення спільних з приватним
капіталом компаній, фінансування освіти, нау­ки, культури, охорони здоров’я.
Держава перестала бути пасивним «нічним сторожем» і перебрала на себе знач­ну частину повноважень і відповідальності.
4. Зміни в соціальній структурі суспільства
Крім технічних та економічних, індустріальна революція також мала глибокі соціальні й політичні наслідки. Збільшилася кількість найманих працівників,причому не лише на виробництві, а й у будівництві, на транспорті, у сільському господарстві, сфері послуг. Зросла продуктивність праці (у 1900–1913 рр.
у промисловості на 40 %); частка промислового виробництва перевищила частку виробництва сільськогосподарської продукції.
111

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Клас найманих працівників змінився не тільки кількісно, а і якісно. Зросла
частка фабрично-заводських робітників. Якщо в 70–80-х роках ХІХ ст. найчисленнішим загоном промислових робітників були працівники текстильної промисловості, то на початку XX ст. ситуація змінилася: найчисленнішим загоном
робітничого класу стали машинобудівники, металурги й залізничники.
Становище індустріальних робітників у той час було важким. Тривалість робочого дня сягала 14–16 годин, умови праці й побуту були тяжкими, а заробітна
плата низькою, широко використовувалися жіноча й дитяча праця. У першій
половині XIX ст. в Англії понад половину зайнятих у промисловості становили
жінки й діти. Особливо тяжко жилося в період економічних криз, які зазвичай
охоплювали всю промисловість і сільське господарство та впливали на економіку багатьох країн. Кризи призводили до закриття підприємств, зростання безробіття, падіння заробітної плати й життєвого рівня населення.
Усе ж загальний рівень життя всіх верств населення поволі підвищувався.
Підприємці змушені були збільшувати заробітну плату й скорочувати тривалість робочого дня. Разом з появою масових робітничих професій в індустріа­льно розвинених центрах зросла кількість інтелігенції та, що особливо важливо,дрібних і середніх власників — основи суспільства.
5. Зростання чисельності населення, підвищення його культурного рівня.
Міграційні процеси
Населення планети зростало швидкими темпами. У середині XVIII ст. воностановило майже 800 млн, а на початок XIX ст. сягнуло 1 млрд осіб. Поліпшення
гігієни й санітарії знизило рівень захворюваності, а розширення торгівлі продуктами харчування зробило раціон людей поживнішим. Скорочувалася смертність, а тривалість життя зростала. У XIX ст. збільшення населення відбулося
переважно в розвинених країнах Європи й Північної Америки, у Японії, Австралії та Новій Зеландії. Так, у Європі між 1800 і 1900 рр. населення зросло більшеніж удвічі, а чисельність населення в Північній Америці (насамперед завдяки
міграції з Європи й Африки) — у 12 разів!
З початку XIX ст. майже в усіх країнах Європи регулярно проводилися переписи населення, що засвідчили його зростання: у Європі зі 175 млн жителів у
1800 р. до 450 млн у 1914 р. Чисельність населення збільшилась у всіх країнах
Зростання населення з 1800 по 1900 р.
400 %
350 %
380 %
300 %
250 %

230 %

200 %
150 %
100 %

180 %

190 %

140 %

50 %
0%
Німеччина

112Франція

Англія, Уельс,Шотландія

Італія

Австро-Угорщина

§12. Основні тенденції соціально-економічного...

(за винятком Ірландії, де внаслідок голоду, спричиненого втратою врожаю картоплі, померло 1 млн людей).
Європейське населення збільшувалося також завдяки досягненням природничих і медичних наук, запровадженню в побут санітарно-гігієнічних нормі правил, що допомагало протистояти епідеміям та інфекційним захворюванням. Збереженню здоров’я сприяли й заходи, спрямовані на поліпшення умовжиття. Зокрема, у 60-х роках ХІХ ст. в Парижі зруйнували цілі квартали старої забудови й спорудили на цьому місці нові проспекти й сучасні будівлі.
Якщо на початку XIX ст. чверть населення розвинених країн світу проживалав Європі, Японії та Північній Америці, то на початку ХХ ст. — лише третина. Населення менш розвинених країн Африки, Азії (за винятком Японії), Латинської
Америки й країн Карибського басейну зростало повільніше, однак воно й такстановило більшу частину людства. В Азії чисельно переважав Китай, населення
якого на початку XIX ст. сягало 62 % світового населення, в Африці проживало
11 %, у країнах Латинської Америки та Карибського басейну — 2 % населення
планети.
На зручних для землеробства територіях (чверть суходолу) проживало
до 9/10 населення світу, яке займалося переважно сільським господарством.
Міські ж жителі на початку століття становили лише десяту частину населення. Однак із часом завдяки промисловому розвитку їхня кількість стрімко
збільшилася.
Через зростання населення на Європейському континенті майже 50 млнлюдей з 1850 до 1914 р. виїхали до інших країн, зокрема до США та колоній.
У результаті переміщення такої величезної кількості населення на нових землях активно поширювалися мови, культура й уклад життя європейських націй.
Міграційні процеси не оминули й Україну. Тільки за перше десятиліттяХХ ст. з Галичини й Буковини до Америки емігрувало майже 300 тис. селян.
Значний вплив на розвиток суспільства наприкінці XIX — на початку XX ст.
мали не тільки науково-технічні досягнення, зокрема розвиток фундаментальних наук, а й удосконалення освіти, збільшення обсягів книгодрукування, поширення періодичної преси.
•• Порівняйте темпи зростання населення на різних континентах. На яких континентах із яких, на Вашу думку, причин спостерігалося найбільше зростання населення?

Населення світу
2%

2% 1%

21 %
61 %

21 %

3%

21 %

4% 5%

62 %

11 %

25 %

3%
55 %

8%

1750 р.

1800 р.
Північна Америка
Європа

3%1900 р.

Японія, Австралія,Нова Зеландія

Азія (без Японії)Африка

Латинська Америка•й країни Карибського басейну

113

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
6. Завершення формування індустріального суспільства в розвинених
країнах світу
Завершення тривалого й складного періоду створення високотехнологічної
промисловості, утвердження вільної конкуренції, перетворення промисловостіна провідну галузь економіки, процеси монополізації, наповнення ринку якісними й дешевими товарами фабрично-заводського виробництва, зростання місті збільшення чисельності населення, вільне переміщення мільйонів людей країнами й континентами в пошуках кращої долі, формування основних соціальних
груп (підприємців і найманих робітників, а також середнього класу), боротьба
жінок за надання їм рівних із чоловіками прав — усі ці й інші явища останньої
третини XIX — початку ХХ ст. свідчили про те, що формування індустріального
суспільства в розвинених країнах світу в основному завершилося.
Характерні ознаки
індустріального суспільства

Створення•індустріальної системи
господарювання

Прискорення процесів•урбанізації, пролетаризації,соціального розшарування
суспільства

Концентрація•виробництва й капіталу,створення монополій

Утворення •міжнародних•монополістичних
об’єднань

Вивезення капіталу

Злиття банківського•й промислового капіталів

Широке використання
досягнень •науки й техніки

Зміна психології•людини та її світоглядув дусі підприємництва

Зростання ролі держави•в регулюванні економічних,соціальних і політичних
процесів
Парламентський устрій,втілення принципу•розподілу влади

Друга третина ХІХ — початок ХХ ст. — завершення формування індустріального суспільства.

За пи т ання т а завданн я
1. Охарактеризуйте основні ознаки соціально-економічного розвитку провідних
країн світу в останній третині XIX — на початку ХХ ст.
2. Використовуючи схему «Типи монополістичних об’єднань» (с. 110), розкрийте
зміст історичних понять «монополія», «трест», «синдикат», «картель», «концерн».
3. Як змінювалася роль держави в суспільному житті? Що, на Вашу думку, доцільніше: коли держава відіграє активну роль чи, навпаки, тільки спостерігає заподіями? Можливо, Ви маєте інший варіант відповіді?

114

Матеріал до практичного заняття 3
4. Як індустріальна революція та її наслідки позначилися на соціальній структурі
суспільства? Які соціальні групи й чому стали визначальними в індустріальному
суспільстві?
5. Використовуючи діаграми (с. 112–113), охарактеризуйте зростання населення  та міграційні процеси у світі.
6. Які події, явища й ознаки свідчили про завершення формування індустріального суспільства?

Матеріал до практичного заняття 3Еволюція європейського соціалістичного руху:від радикальних до поміркованих форм ілегальної парламентської діяльності
І. Марксизм як утопія
• Базова інформація
Утопічні соціалісти (А. Сен-Симон, Ш. Фур’є, Р. Оуен та ін.), викриваючи
вади тогочасного суспільства, малювали райдужну картину світлого майбутнього
людства. У ньому замість хаосу, насилля й експлуатації мала б панувати добросовісна колективна праця й справедливий розподіл вироблених матеріальних благ.
Причому досягнення ідеалу утопісти не обумовлювали необхідністю встановлення диктатури. Навпаки — свобода, на їхню думку, була природним шляхом дощастя.
Інший сценарій розвитку суспільства запропонував творець комуністичної
ідеології Карл Маркс. Він розробив власну, як виявилося, також утопічну, модель перебудови суспільства. Корінь зла К. Маркс убачав у приватній власностій експлуатації приватними власниками найманих робітників. Метою проголошувалося насильницьке встановлення класово рівного суспільства й знищення
експлуататорського, на думку К. Маркса, класу буржуазії.

О с о бис тост іКарл Генріх Маркс (1818–1883) — німецький економіст, філософ, політичний журналіст. Народився впрусському м. Трірі, де і закінчив гімназію. Навчавсяв Боннському й Берлінському університетах; захистив
докторську дисертацію. Певний час працював редактором у газеті. Був одружений з племінницею засновника
концерну «Філіпс». Молода сім’я переїхала до Парижа,де він познайомився з Фрідріхом Енгельсом, з якимйого до кінця життя поєднувала спільна робота. У період революцій 1848–1849 рр., змінивши декілька місць
проживання, повернувся до Німеччини. Знову спробував (невдало) займатися журналістикою. Був висланийз Німеччини за революційні погляди. Транзитом через
Париж у 1849 р. виїхав до Лондона, де жив до кінця
життя. У 1864 р. заснував Міжнародне товариство робітників. У 1867 р. вийшов друком перший том його знаменитого «Капіталу». Другий і третій томи «Капіталу»Ф. Енгельс видав уже після смерті К. Маркса.

115

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Панівним класом, за К. Марксом, мали стати робітники, які встановлять
свою диктатуру для придушення опору незгодних. Ці ідеї були викладені в«Маніфесті Комуністичної партії» (1848) та інших працях і виступах марксистів, як називали тих, хто поділяв погляди К. Маркса. Згідно з його вченням,комунізм — безкласове суспільство — будуватимуть ідеальні люди, які все своєжиття й працю присвятять не собі чи родині, а винятково суспільному благу.
• Практична частина
•• Проаналізуйте «заочну дискусію» між К. Марксом і сучасним дослідником
Р. К. Ал­леном. У чому, на Вашу думку, полягає відмінність їхніх поглядів на міс­це й роль робітничого класу?
«Чим більші суспільне багатство, капітал, розміри й енергія його зростання, а отже,чим більші абсолютна величина пролетаріату й продуктивна сила його праці, тимбільша промислова резервна армія… Але чим більша ця резервна армія... тим більше перенаселення, злидні якого прямо пропорційні мукам праці активної робітничої армії. Це — абсолютний загальний закон капіталістичного нагромадження».
Карл Маркс (Маркс К., Енгельс Ф. Твори. — К.: Політвидав, 1958–
1980. — Т. 23. — С. 611)
«Перехід від першого етапу [капіталізму] до другого, що відбувався в період пуб­лікації “Маніфесту Комуністичної партії”», є невтішним коментарем Маркса. Прискорене зростання продуктивності дійсно перекладало прибутки від робітниківдо капіталістів, як він і очікував. Результатом, однак, не було постійне зростання
злиднів, бо капіталісти інвестували частину свого додаткового прибутку й збільшення капіталу в… збільшення реальної заробітної плати. Історія насправді демонструє картину еволюції, коли відбувалося небачене раніше зростання реальної заробітної плати, а не здійснення соціалістичної революції».
Роберт К. Аллен, сучасний британський історик (Allen Robert C.
2007. «Engels» Pause: A Ressimist’s Guide to the British Industrial Revo­lution // Oxford University, Department of Economics Working Paper. —№ 315. — p. 12 — https://ideas.repec.org/p/oxf/wpaper/315.html)

ІІ. Положення марксистської теорії
• Базова інформація
Основні положення марксистської теорії викладені в написаному К. Марксом і Ф. Енгельсом «Маніфесті Комуністичної партії». Вони розвинули їх в інших працях. Марксисти вели не тільки теоретичну, а й активну пропагандистську діяльність. У 1864 р. було створено I Інтернаціонал, що мав секції (відділення) майже в усіх європейських країнах і США. Пізніше на їхній основі
виникли національні соціал-демократичні партії, які в 1889 р. об’єднались у
II Інтернаціо­нал. Метою цієї міжнародної організації мала стати підготовка світової комуністичної революції.
• Практична частина
•• Проаналізуйте висловлювання К. Маркса та Ф. Енгельса. Обміняйтесь думками зприводу того, чому К. Маркс, який зізнавався, що не дуже добре володіє ситуаці­єю в Голландії, був однак упевнений, що в майбутньому не уникнути застосування
сили. Якщо проаналізувати висловлювання Ф. Енгельса про К. Маркса, то якою,на Вашу думку, мірою довіра до К. Маркса й до того, що він проголошував, могла
позначитися на долі європейських країн?

116

Матеріал до практичного заняття 3«Ми знаємо, що треба зважати на порядки, традиції та звичаї різних країн; і ми незаперечуємо, що є такі країни, як Америка, Англія, і коли б краще знали ваші порядки, то, можливо, додали б до них і Голландію, де робітники можуть домогтися
своєї мети мирними засобами. Але навіть коли це так, то ми повинні також визнати, що в більшості країн континенту основою нашої революції має бути сила; самедо сили доведеться на якийсь час вдатися для того, щоб остаточно встановити
панування праці».
Карл Маркс (Маркс К., Енгельс Ф. Твори. — К.: Політвидав,1958–1980. — Т. 18. — С. 151)
«Маркс завдяки своїм теоретичним і практичним заслугам завоював собі такестановище, що найкращі люди в робітничому русі різних країн ставляться донього з цілковитою довірою. У рішучі моменти вони звертаються до нього за порадою й зазвичай переконуються в тому, що його порада найкраща. Таке йогостановище в Німеччині, у Франції, у Росії, не кажучи вже про малі країни».
Фрідріх Енгельс (Маркс К., Енгельс Ф. Твори. — К. : Політви­дав, 1958–1980. — Т. 35. — С. 183–184)

ІІІ. Ревізія марксизму
• Базова інформаціяУ середині 1890-х років у II Інтернаціоналі утворилося реформістське крилона чолі з популярним німецьким соціал-демократом Едуардом Берн­штейном.

О с о бис тост іЕдуард Бернштейн (1850–1932) — німецький соціалдемократ. Народився в Берліні в заможній родині.
У 1888 р. був висланий зі Швейцарії до Англії (Лондона), де став близьким другом Ф. Енгельса, заповідав
йому не тільки власні рукописи, а й архів К. Маркса.
У другій половині 1890-х років змінив свої погляди йпіддав різкій критиці філософське й економічне вчення
К. Маркса. Обирався до рейхстагу від Соціал-демократичної партії Німеччини (СДПН).

Спочатку більшість соціал-демократичних партій поділяла теорію К. Маркса. Однак уже наприкінці XIХ — на початку ХХ ст. відомі діячі німецького
робітничого класу Ф. Лассаль, К. Каутський та Е. Бернштейн критично переосмислили марксистську теорію. Найбільш активно й аргументовано це зробив
Е. Бернштейн, який навіть склав програму ревізії (перегляду) основних положень теорії К. Маркса. Він сам та його прибічники, кількість яких швидко зростала, заявляли, що вчення К. Маркса занадто радикальне й не містить демократичних альтернатив установленню диктатури робітників (пролетаріату).
• Практична частина
•• Ознайомтесь із тим, як Е. Бернштейн пояснював свій «замах» на К. Маркса тайого теорію. Як Вам здається, пояснення Е. Бернштейна є спробою виправдати
свої дії чи він обґрунтовує необхідність ревізії марксизму? Як Ви вважаєте, чи«кається» Е. Бернштейн, якому К. Маркс і Ф. Енгельс беззастережно довіряли?
Чи можна вважати його віровідступником?

117

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
«Помилки у вченні можуть уважатися реально подоланими, якщо вони визнаються його прихильниками. Таке визнання ще не означає краху вчення. … Той, хтохоч трохи володіє теорією... той відчуватиме в них потребу, поки не усвідомить...
У цьому, а не у вічному повторенні слів учителя полягає завдання його учня».
Едуард Бернштейн (Проблемы социализма и задачи социалдемократии. — М. : Изд-во Д. П. Ефимова, 1901 (репр. вид.). —С. 46–47)• Базова інформаціяНа відміну від К. Маркса та його найближчого сподвижника Ф. Енгельса,Е. Бернштейн звернув увагу на нові явища в розвитку капіталізму:• зростання виробництва та якості робочої сили;• поява в працівників потреби в більшій свободі й самостійності;• підвищення рівня життя робітників і включення їх у суспільне життя;• зростання питомої ваги середнього класу.
Він обґрунтував тезу про здатність капіталізму до саморозвитку. У цьому йполягав чи не найбільший «гріх» Е. Бернштейна перед марксизмом. Відкидаючи ідею диктатури пролетаріату, Е. Бернштейн протиставив їй теорію згасання
класової боротьби. Він уважав головним завданням робітничого класу боротьбуза реформи, що повсякчас поліпшували б умови його життя. Е. Бернштейн бувне єдиним критиком К. Маркса в середовищі європейської соціал-демократії.
К. Каутський (Німеччина), О. Бауер (Австро-Угорщина), Л. Мартов (Росія) таінші відомі соціал-демократи також заявляли, що не існує законів суспільного
розвитку, подібних до законів природи, на відкриття яких претендував марксизм. Найбільші сумніви викликав висновок про загострення супе­речностей
капіталізму й неминучість його загибелі.
Для Е. Бернштейна соціалізм узагалі був ідеалом справедливого суспільного устрою, процесом невпинного зростання добробуту та свободи людей,обмеження експлуатації найманих працівників, розширення контролю су­спільства над виробництвом і над державою. На його думку, так мало тривати постійно.
Ревізіоністи вважали, що внаслідок установлення загального виборчого
права, здобуття робітниками та їхніми представниками більшості в парламентах авто­матично зникне потреба в революційному насильстві для досягнення
цілей робітничого руху.
Погляди Е. Бернштейна зумовили утворення окремої течії в міжнародній
соціал-демократії — ревізіонізму. Ця реформаторська течія стала підґрунтям длястановлення класичної європейської соціал-демократії, яка орієнтувалася наполіпшення життя робітничого класу, але категорично відхиляла революційні
методи досягнення цієї мети.
Такі погляди не прийняли впливові діячі II Інтернаціоналу Г. Плеханов іособливо Р. Люксембург. Однак чимало інших відомих соціал-демократів також
критикували окремі положення марксизму. Дороги марксизму й соціал-демократії розійшлися.
• Практична частина
•• Під керівництвом учителя в класі можна поділитися на дві робочі групи. Проаналі­зуйте наведені нижче політичні тези. Перша група має вибрати з них ті, що нале­жать до марксизму, а друга — до ревізіоністської течії в соціал-демократії. У про­цесі роботи консультуйтеся з учителем. Обговоріть ці питання в робочих групах івсім класом. Заповніть таблицю в зошиті (запишіть номери вибраних тез).

118

Матеріал до практичного заняття 3Політичні тези1. За капіталізму неминуче зубожіння пролетаріату й інших найманих працівників, позбавлених приватної власності. Що далі, то більше посилюватиметься зубожіння народу, а статки буржуазії зростатимуть за рахунок експлуатації людей праці.
2. Поглиблюється поляризація суспільства. Становище середнього класу
постійно погіршується, відбувається його розпорошення.
3. За капіталізму демократія має класовий характер. Вона є ширмою, що забезпечує капіталістам і буржуазії можливість «законно» і безкарно визискуватий гнобити робітничий клас.
4. У суспільстві відбувається повільне, але невпинне зростання життєвого
рівня робітників та інших найманих працівників. Становище середніх верств
поліпшується; збільшується кількість приватних власників, зростає чисельність середнього класу. Перебудова суспільства можлива шляхом економічнихі соціальних реформ. Соціалістична революція — не єдиний метод перебудови
суспільства. Альтернативою революції є реформи, завдяки яким поліпшуватимуться матеріальні умови життя всього населення, забезпечуватимуться правата свободи, поглиблюватиметься демократія.
5. Відбуватиметься подальше загострення класової боротьби, керівництво
якою візьмуть на себе соціал-демократи. У високорозвинених країнах одночасно переможе соціалістична революція, у результаті якої буде встановлена диктатура пролетаріату.
6. Демократія завжди краща за диктатуру, тиранію й насилля. Вона створює
умови, коли жоден клас не має політичних привілеїв.
7. Капіталізм приречений. Його загибель — питання найближчого майбутнього. Падіння капіталізму відбудеться внаслідок посилення класової боротьбий комуністичної революції. Історична місія робітничого класу — стати «могильником» буржуазії й капіталізму.
8. За соціалізму буде ліквідовано приватну власність. У сфері політичних
свобод буде забезпечено рівність у правах; робітники братимуть участь в управлінні підприємствами; відбуватиметься державне регулювання економіки з метою забезпечення соціальних прав усіх громадян. Людина в новому суспільстві
керуватиметься принципами свободи, яка досягається не тільки проголошенням усіх соціальних прав, а і їх забезпеченням.
9. Реформи проводяться через усенародно й демократично обрані органи
влади.
10. Капіталізм має можливості для розвитку й саморегулювання. Соціалізм
може прийти на зміну капіталізму не в результаті революції, а завдяки розширенню виборчих прав. Головне — це боротьба за демократію та прийняття законів, які розширюють права робітників, забезпечують проведення реформ.
Розбіжності в поглядах марксистів і ревізіоністів
Основні положення
марксизму

Основні положення ревізіоністської течіїв соціал-демократії

119Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
ІV. Легальна (у межах закону) парламентська діяльність соціал-демократів
• Базова інформація
Наприкінці XIX — на початку ХХ ст. в європейській соціал-демократії
стався розкол. Радикальне її крило, як-от група В. Ульянова (Леніна) у Росії,залишилося на позиціях догматичного марксизму й по-сектантськи готувало
збройні перевороти. Абсолютна ж більшість соціал-демократів зосередилася налегальній парламентській діяльності, де досягла значних успіхів у відстоюванні
спільно з профспілками прав найманих працівників.
У Великій Британії профспілки нерідко ставали колективними членами соціал-демократичних партій. Так виникла своєрідна модель злиття діяльності
профспілок і безпосереднього керівництва партії й депутатів від неї.
На початку ХХ ст. на політичній арені Великої Британії з’явилася третя сила —Лейбористська (у перекладі з англійської «робітнича») партія. На виборах до палати громад британського парламенту в 1906 р. було обрано понад 50 лейбористів.
За їхньої активної участі було здійснено важливі реформи в інтере­сах людей праці,зокрема прийнято закони про безкоштовну початкову освіту й безкоштовне харчування в шкільних їдальнях для дітей із бідних родин; про обмеження роботи внічну зміну; про заборону нічної праці жінок; про право постраждалих від нещасних випадків на роботі на безкоштовне лікування й на допомогу в разі інвалідності;про встановлення 8-годинного робочого дня для гірників, зайнятих на підземних
роботах; про запровадження пенсії за віком для працівників, які досягли 70 років;про встановлення допомоги з безробіття й через хворобу; про заборону роботодавцям протидіяти профспілковому руху й вимагати від тред-юніонів відшкодування
збитків, заподіяних страйками та ін. Згодом ця модель поширилася також на англійські домініони — Австралію, Нову Зеландію, Канаду.
У Німеччині соціалістичний рух був розділений на три течії, між якими постійно відбувалася боротьба. Німецьких соціал-демократів розділяли ставленнядо військової політики уряду й форма боротьби за права робітників. Ліві соціалдемократи (К. Лібкнехт і Р. Люксембург) виступали за підготовку комуністичної революції; центристські соціал-демократи (А. Бабель) наполягали на страйковій боротьбі; праві соціал-демократи (К. Каутський) обстоювали перемогу напарламентських виборах і прийняття законів на захист людей праці.
Зрештою, більшість німецьких соціал-демократів обрала шлях участі впарламентському процесі й виборювання парламентських мандатів. Успіхина цьому шляху були вражаючими: у 1890 р. німецькі соціал-демократи мали35 мандатів у рейхстазі; у 1898 р. — 56; а на виборах до рейхстагу в 1912 р. Соціал-демократична партія, яка налічувала 1 млн членів, отримала понад чверть
місць у парламенті.
У Франції на парламентських виборах 1902 р. перемогу здобув лівий блок,що об’єднав партії соціал-демократичної орієнтації — радикалів і соціалістів.
Лівий блок обіцяв провести важливі соціальні реформи, зокрема ухвалити закон про пенсії й закон про 8-годинний робочий день. Аж до початку Першої
світової війни радикали відігравали провідну роль у всіх французьких урядах.

Сло в ник ий рух — рух організованих робітничих об’єднань — професійних спіПрофспілков
лок, що охоплювали працівників різних галузей промисловості й різної кваліфікації.
Домініон — назва самоврядних частин і деяких колоній колишньої Британської
імперії, які згодом отримали статус самостійних держав у рамках Британської
співдружності націй.

120

Матеріал до практичного заняття 3• Практична частина
•• Що, на Вашу думку, поєднує висловлювання українського історика та малюнок
німецького карикатуриста? Про який вибір і яке бачення йдеться? Проаналізу­вавши карикатуру, зробіть висновок, на чию користь завершилось історичне
змагання між марксизмом і соціал-демократією? Та й чи завершилося воно?
«Еволюція соціал-демократії (від цілісної соціал-демократичної ідеології до світоглядного плюралізму) позбавила цей рух жорстких ідеологічних рамок, відкрила для його прихильників можливість робити власний вибір на основі розлого
сформульованих гуманістичних позицій».
Анатолій Павко, український історик (Соціал-демократичний реформізм
Е. Бернштейна: історичний досвід і сучасність // Віче. — Січень 2011 р. —http://www.Viche.info/journal/2357/)

Німецька карикатура: К. Маркс вигукує: «Нарешті в політика
є “бачення”!». 1990-і роки• Висновок
Розвиток подій у ХХ ст. засвідчив, що послідовники К. Маркса зайшли
зреш­тою в глухий кут. У країнах, де до влади шляхом переворотів прийшли
марксисти, не було створено ні ефективної економіки, ні заможного життя. Натомість було встановлено жорстку диктатуру партійних активістів, безкарно порушувалися права та свободи громадян, мільйони людей було знищено. Рівень
життя в комуністичних країнах дуже знизився й значно відрізнявся від рівня
життя в країнах, де перебували при владі чи відігравали помітну роль у політичному житті соціал-демократи.
У тих країнах, де ще з початку минулого століття вирішення соціальних
питань відбувалося без кровопролиття в рамках парламентських процедур забезпосередньої участі партій соціал-демократичної орієнтації, був забезпечений
досить високий матеріальний і культурний рівень життя людей праці, на законодавчому рівні були захищені їхні права й свободи.

121

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

§13. ФранціяПр игадайт е•• Охарактеризуйте нове міжнародне становище, яке встановилося в Європі після Віденського конгресу.

1. Франко-прусська війна
Причини й привід до початку війни. Після перемоги в австро-прусській
війні 1866 р. Пруссія істотно зміцніла й утвердилася в ролі лідера в об’єднанні
всіх німецьких держав, що неабияк непокоїло Наполеона III. Цим майстерно
скористався Бісмарк, посіявши недовіру між Пруссією та Францією. Він бувупевнений у британському, російському й італійському нейтралітеті та розпочав військові приготування. Готувалася до війни і Франція, проте повільно танеефективно.
Безпосереднім приводом до війни стала боротьба за вакантний трон в Іспанії. У 1869 р. іспанський уряд запросив на нього прусського принца Леопольда Гогенцоллерна, родича короля Пруссії Вільгельма I. Франція висловила
рішучий протест, і наступного року Леопольд офіційно відмовився прийняти
іспанську корону. Наполеон III і Бісмарк були розчаровані таким мирним завершенням конфлікту, оскільки зникав привід до війни, якої вони обидва бажали. Французький імператор змушував Вільгельма І пообіцяти, що він ніколи недасть згоди на коронування Леопольда на іспанський трон. Король, який у тойчас перебував у м. Емсі, відмовився надати такі гарантії. Повідомлення про цебуло відправлено телеграфом у Берлін Бісмарку, який зумисно спотворив запис
слів Вільгельма I, надавши їм образливого для Франції звучання, і передав йогодо преси, а також поширив серед прусських закордонних місій. Зміст Емської
депеші Бісмарка, як назвали цей документ, став відомий Наполеону III. 19 липня 1870 р. він оголосив Пруссії війну.
Хід війни. Більшість європейців очікувала, що перемогу у війні здобуде
Франція. Однак прусське військо під командуванням генерала Мольтке булодобре вишколене, а німецька артилерія кількісно переважала французьку.
У вересні 130-тисячне французьке військо під командуванням генерала
Мак-Магона й імператора Наполеона III було блоковане в м. Седані та зрештою
капітулювало перед прусською армією. Французи були обурені невдалим ходом
війни й у Парижі Францію втретє проголосили республікою. Період Другої імперії (1852–1870) завершився.
•• Розгляньте ілюстрацію. Наскіль­ки запеклою була ця війна? Щов картині вказує на характер
протистояння між французьки­ми й прусськими військами?

П. Ж. Жаньє. Битва під Марс-ла-Тур
16 серпня 1870 р. 1886 р.

122§13. ФранціяУ жовтні французи зазнали ще однієї серйозної поразки: 180-тисячна французька армія під командуванням маршала Базена здалася в м. Меці. Шлях наПариж був відкритий, і прусська армія взяла французьку столицю в облогу.
Очільник республіканського французького уряду Леон Гамбетта втік з Парижана повітряній кулі й організовував опір прусській армії поза столицею. Парижани страждали в облозі від голоду, хвороб, артилерійських обстрілів міста. Вонибули змушені їсти коней, котів, собак і навіть щурів. Лише повітряні кулі й по­ш­тові голуби пов’язували місто із зовнішнім світом.
18 січня 1871 р. у Дзеркальній залі Версаля прусського короля Вільгельма I коронували як німецького імператора. Об’єднання Німеччини було завершено. Через
вісім днів Париж капітулював. Під час облоги загинуло понад 40 тис. парижан.
У лютому припинила опір уся Франція, утративши на війні майже 200 тис.
осіб. Війна закінчилася, й у квітні 1871 р. у м. Франкфурті-на-Майні Німеччина та Франція підписали мирний договір, який став завершенням франко-прусської війни.

•
•
•
•
•
•

•
•
•
•
•

•

Основні положення Франкфуртського мирного договоруДо Німеччини відійшли Ельзас і Східна Лотарингія. Установлювався
новий франко-німецький кордон.
Франція впродовж трьох років мала виплатити контрибуцію в розмірі
5 млрд франків.
Німеччина заволоділа значними покладами залізної руди. Натомість
Франція отримала фортецю Бельфор.
До повної виплати контрибуції Франція мусила утримувати німецькі
окупаційні війська, які залишалися на її території.
У торгівлі між двома країнами встановлювався режим найбільшого
сприяння.
Німецький уряд отримував права на залізниці Ельзасу й Лотарингії,а також на залізниці у Швейцарії, які належали Франції.
Причини поразки Франції
Французьку армію традиційно вважали найсильнішою в Європі. Переоцінивши власні сили й недооцінивши супротивника, Франція була переконана, що досить легко переможе Пруссію.
Французи розраховували на технічну перевагу своїх гвинтівок, однак
вона була зведена нанівець прусською перевагою в артилерії.
Блискавична прусська мобілізація, майстерно організована Мольт­ке,стала для французів повною несподіванкою.
Катастрофа під Седаном виявилася психологічною поразкою французів,не менш нищівною, ніж поразка військова. Французький бойовий духуже не відродився в ході війни.
Франція опинилася в дипломатичній ізоляції. Бісмарк зумів нав’язати
світовій спільноті образ Франції-агресора, і вона не отримала допомогивід жодної з великих держав.
Підсумки війни
Війна поклала край французькій військовій перевазі в Європі. Відтепер
найпотужнішою військовою силою на континенті стала Німецька імперія.
123

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
•••Війна та її наслідки зумовили взаємну неприязнь між двома країнами йнародами. Це стало однією з причин майбутньої Першої світової війни
(1914–1918).
Французи були глибоко ображені втратою Ельзасу й Лотарингії; бажання помсти переважало у французькій політиці впродовж наступних
50 років.
У результаті війни французькі війська, які охороняли Папу Римського вІталії, мусили відступити, що прискорило завершення об’єднання Італії.

2. Паризька комунаДля засвідчення своєї перемоги прусські війська тріумфально пройшли вулицями Парижа й залишили місто. Ця подія, як і поразка загалом, викликала
обурення паризьких робітників, які становили ядро Національної гвардії, щоборонила столицю. Дії французького уряду розцінили, як зраду. До того ж Національна гвардія захопила в місті кілька сотень гармат.
Унаслідок поразки Франції й краху Другої імперії Наполеона III Національні збори, обрані в лютому 1871 р. і в яких переважали популярні в провінції
монархісти, узяли на себе принизливий обов’язок укласти мир з Німеччиною.
Республіканськи налаштовані парижани побоювалися, що Національні збори,які засідали у Версалі, можуть відновити монархію. 18 березня 1871 р. в столиці
розпочалось антиурядове повстання. Воно стало відповіддю на рішення голови
тимчасового уряду Л. Тьєра роззброїти Національну гвардію, сформовану переважно з робітників, і прибрати гармати Національної гвардії з пагорбів Монмартра.
Проте солдати замість виконувати наказ почали переходити на бік Національної гвардії. Повстання набирало силу й невдовзі Тьєр і його прибічники
мусили відступити з міста. Влада в Парижі перейшла до Національної гвардії,яка організувала вибори. За результатами виборів, на яких перемогли радикали,26 березня 1871 р. була утворена Паризька комуна та сформований уряд з послідовників якобінців періоду революції 1793 р. й соціалістів. Вони працювали
досить злагоджено й мали успіх, наприклад в організації безкоштовного харчування для дітей шкільного віку.
Комуна, незважаючи на внутрішні суперечності, провадила політику, щонагадувала події 1793 р.: відокремлення церкви від держави, використання революційного календаря тощо. Також було проголошено 10-годинний робочий
день; передано підприємства, власники яких утекли, під управління робітників;заборонено роботу в нічний час для пекарів. Крім Парижа, комуни були проголошені також у Ліоні, Сент-Етьєні, Марселі, Тулузі. Однак уряд Тьєра швидкоїх придушив.
Проте повстанці виявилися не здатними протистояти урядовим військам.
21 травня вони перейшли в наступ і ввійшли в незахищені райони Парижа.
Мешканці провінцій не симпатизували паризьким комунарам, і Тьєру вдалося швидко організувати сили, щоб повалити Паризьку комуну. Уже за тиждень
вона зазнала атаки регулярних урядових військ. Національну гвардію та іншіСл о в никПаризька комуна — повстання в Парижі проти французького уряду та коротко­тривалий (18 березня — 28 травня 1871 р.) період перебування при владі•радикальних соціалістів.

124§13. Франція
•• Розгляньте плакат часів Паризької кому­ни й визначте: а) цей плакат був виготов­лений прихильниками чи противниками
Комуни; б) яку ідею прагнув утілити ху­дожник.

Плакат часів Паризької комуни.
1871 р.

війська комунарів відтіснили, і вони утримували лише центральні квартали міста. Супротивники наче змагалися в жорстокості й безчинствах. Вулиці Парижа
були залиті кров’ю. Під час вуличних боїв у Парижі комунари підпалили міську ратушу, Палац правосуддя, палац Тюїльрі, міністерство фінансів і особняк
Тьєра. У вогні загинуло багато культурних і художніх цінностей. Були зроблені
замахи й на скарби Лувру.
Недов­га історія Паризької комуни (72 дні) завершилася «кривавим тижнем» (21–28 травня). Національна гвардія чинила шалений опір на барикадах,та, незважаючи на це, 28 травня впала остання барикада Паризької комуни.
Майже 20 тис. повстанців було вбито; втрати серед урядових військ становили
750 осіб. Після розгрому Паризької комуни розпочалися репресії: до 38 тис. осіббуло заарештовано й понад 7 тис. вислано з країни.
3. Третя республіка
Після поразки у франко-прусській війні країна опинилась у вкрай важкому
становищі. У суспільно-політичному житті держави настав період невизначеності: монархія чи республіка?
На французький трон претендували три династії: Бурбони, Орлеани та Бонапарти. Однак план реставрації монархії у Франції провалився, адже більшість
французів виступала за республіканську форму правління. На початку вересня
1870 р. в результаті народного повстання Франція була проголошена республікою.
Третя республіка проіснувала з 1870 р. (іноді початок Третьої республіки
датують 1871 р.) до липня 1940 р. При цьому більшість у Національних зборах
належала монархістам, а республіканці були розділені на декілька течій. Питання про визначення політичного устрою Франції було настільки складним, щолише в 1875 р. Національні збори більшістю в один голос спромоглися прийняти доповнення до конституції, яке закріплювало статус республіки. Та навіть
після цього Франція кілька разів опинялася перед загрозою монархічного перевороту.

С ло в никТретя республіка — республіка у Франції (1870–1940).

125Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

•
•
•
•
•
•
•

Основні соціально-економічні виклики, що постали перед Францією
Уповільнилися темпи економічного розвитку (у світовому промисловому виробництві Франція з 2-го місця перейшла на 4-те, поступившись
Англії, США й Німеччині).
Упродовж трьох років після поразки у війні країна виплачувала величезну контри­буцію Німеччині.
Нестача власної сировини й вугілля, машин та обладнання.
Увезення товарів (імпорт) перевищувало продаж французької продукціїза кордон (експорт), унаслідок чого державна скарбниця не отримувала
необхідних надходжень.
На відміну від інших розвинених країн, у Франції існувала велика кількість технологічно відсталих дрібних підприємств ремісничого типу.
Відстале сільське господарство (застаріла техніка, не впроваджувалися
сучасні технології сільськогосподарського виробництва; за врожайністю
пшениці країна була серед останніх у Європі).
Низька купівельна спроможність селян, які становили 2/3 населення
країни.

У травні 1873 р. президентом республіки обрали затятого монархіста Пат­ріса де Мак-Магона. У листопаді того ж року повноваження Мак-Магона булиподовжені на сім років. У 1875 р., незважаючи на протидію президента, Національні збори ухвалили нову республіканську конституцію.
Місцевого самоврядування у Франції практично не існувало. Реальна владав департаментах належала префектам, які призначалися урядом. Характерною
ознакою політичного життя Франції, яка вирізняла її з-поміж інших країн, булоіснування великої кількості партій і груп, що боролися одна з одною. Причина
полягала в строкатості структури французького суспільства.
Конституція Третьої республіки була компромісом між монархістами й республіканцями. Монархісти, вимушені визнати республіку, постаралися надатиїй консервативного, недемократичного характеру. Жінки, військовослужбовці,молодь і сезонні робітники не отримали виборчих прав.
Схема державного устрою Франції
Глава держави — президент
Обирається на спільному засіданні обох палат парламенту
абсолютною більшістю Національних зборів на 7 років. Можебути переобраний на будь-який новий термін.

Законодавча влада —Національні збори (парламент)Сенат —
верхня палата
(300 сенаторів) •Обирається на 9 років.
Сенатором міг стати чоловік, який досяг 40 років.

126Палата депутатів —нижня палата
(600 депутатів)•Обирається на 4 роки виборцями-чоловіками, якідосяг­ли 21 року (крім військових і жителів колоній).

Виконавча влада —Рада міністрів
(уряд)
Призначається президентом, але підзвітна парламенту.

§13. Франція

Конституція надавала президенту право оголошувати війну, укладати мир,а також право законодавчої ініціативи й призначення на вищі цивільні та військові посади.
Перші парламентські вибори, проведені за новою конституцією, принесли
перемогу республіканцям. Мак-Магон мусив подати у відставку, і до влади прийшли помірковані республіканці. Новим президентом обрали республіканця
Жуля Греві. З його обранням утвердилася віра в те, що республіка вступила в період спокійного поступу. Президентство Греві виявилось успішним, і наприкінці 1885 р. його переобрали. Однак другий період президентства Ж. Греві тривав
тільки два роки: він вимушено склав повноваження через скандал, пов’язаний зйого зятем, який торгував орденом Почесного легіону — найвищою державною
нагородою Франції.
Наступним президентом став Саді Карно, який за сім років каденції зумів
суттєво зміцнити республіканський устрій.
4. Політичні кризи наприкінці XIX ст.
Наприкінці ХІХ ст. Третя республіка пережила декілька політичних криз,що стали серйозним випробуванням на міцність для республіканського ладу.
Так, у 1884 р. з’ясувалося, що хтось з офіцерів Генерального штабу продав німецькому військовому аташе в Парижі секретні документи. У державній зраді
звинуватили капітана Альфреда Дрейфуса, єврея за національністю. І хоча жодних доказів його провини не було, усе ж Дрейфуса заарештували й віддали підсуд.

П огляд сучасника
•• Ознайомтеся з документом. Як А. Дрейфус описує в листі своє ставлення доФранції? Як Ви вважаєте, чи ототожнював він тих, хто його бездоказово звину­ватив і заарештував, з усією Францією?
«Моя невинуватість буде визнана й оголошена по всій дорогій Франції, моїй батьківщині, у жертву якій я завжди приносив свій розум, свої сили, якій я хотів присвятити себе до останньої краплини крові».
З листа А. Дрейфуса до дружини (Прайсман Л. Дело Дрейфуса. —Иерусалим: Кахоль-лаван, 1987. — С. 45)

Справа Дрейфуса спричинила у Франції хвилю антиєврейських настроїв.
Військовий суд визнав А. Дрейфуса винним у шпигунстві й засудив до довічної
каторги. Ці події розкололи французьке суспільство на два табори: «дрейфусарів» і «антидрейфусарів». Серед тих, хто вимагав перегляду вироку, були відомі
письменники, зокрема Еміль Золя й Анатоль Франс. Е. Золя опублікував відкритий лист під назвою «Я звинувачую», у якому заявляв, що влада сфальсифікувала справу, щоб приховати ім’я справжнього злочинця.

П огляд сучасника
•• Як Е. Золя пояснює, чому він не може стояти осторонь справи Дрейфуса?
Проб­лема полягала, на Вашу думку, тільки в Дрейфусі чи ця справа мала знач­но глибші корені?
«Я не знайомий з людьми, яких я звинувачую, я навіть ніколи їх не бачив, у мененемає до них ні злості, ні особистої ненависті. Вони для мене є уособленням

127

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
соціального зла. Я здійснюю зараз революційний акт, спрямований на те, щобнаблизити перемогу правди й справедливості. Не можна допустити, щоб права людини відверто зневажали! Усю пристрасть моєї душі я віддаю боротьбі заторжество справедливості й щиро вірю, що правда переможе. Нехай наважаться
викликати мене до суду й слідство проводять при відчинених дверях! Я чекаю».
З відкритого листа Е. Золя (http://www.e-reading.club/chapter.
php/1009580/23/Truayya_-_Emil_Zolya.html#n_242)

Лист Е. Золя розбурхав Францію, його всюди читали й обговорювали. Політики усвідомлювали, що справу необхідно якнайшвидше врегулювати, бо воназагрожує суспільному миру в країні. Зрештою вирок у справі Дрейфуса був переглянутий. І хоча А. Дрейфуса не виправдали, згодом президент його помилував. А на початку ХХ ст. стало відомо ім’я справжнього шпигуна, і тільки тодіА. Дрейфус був офіційно виправданий.
Негативними ознаками політичного життя Франції стали хабарництвой нед­балість багатьох державних чиновників і політичних діячів. На початку
1890-х років вибухнув гучний скандал у зв’язку з діяльністю акціонерного товариства, утвореного для будівництва Панамського каналу.
Ще в 1879 р. з ініціативи автора проекту й керівника будівництва Суецького каналу Фердинанда Лессепса була створена компанія для прокладення
міжокеа­нського каналу через Панамський перешийок. Акції придбали багато
французів, які сподівалися отримати чималий зиск. Однак будівництво каналу
затягнулося, а в 1888 р. компанія оголосила про своє банкрутство.
•• Як Ви розумієте зміст
карикатури на тему па­намського скандалу? Яквідреагувало на скандал
французьке суспільство?

Французька карикатура напанамський скандал. 1892 р.

По гляд сучасника
•• Як Ви думаєте, про які наслідки для Франції пише історик, коли заявляє, щопанамська афера «сколихнула молоду французьку Третю республіку»? Ідеть­ся тільки про розорення власників акцій чи про недовіру громадян до влади•й держави?

128§13. Франція
«Через рік після проголошення нейтралітету Суецького каналу компанія Панамського каналу Лессепса зазнала краху. …Це була фінансова катастрофа, що сколихнула молоду французьку Третю республіку».
Кароль Земан Розкопф, американський історик (Rothkopf C. Z. The open­
ing of the Suez Canal. — New York : Franklin Watts Inc., 1873. — p. 65–66)

Численні власники акцій утратили вкладені гроші. Усього постраждало понад 700 тис. осіб, переважно представників середнього класу. Невдовзі
з’ясувалося, що із зібраних 1,4 млрд франків на будівництво каналу витрачено
лише 700 млн, а решта грошей розтрачена керівництвом компанії та пішла нахабарі. Так, в отриманні хабарів від компанії було викрито понад 100 депутатів, сенаторів і навіть міністрів. Стали відомими факти підкупу відомих газет,які рекламували панамську компанію навіть тоді, коли вже був очевидний її неминучий крах. Судовий процес над керівниками компанії та кількома особами,звинуваченими в хабарництві, завершився доволі м’якими вироками, та й ті закілька місяців були скасовані. Усі звинувачені опинилися на волі. Скандал бувнастільки гучним, що навіть через чверть століття слово «Панама» вживалосьяк синонім до слова корупція.
5. Радикали при владі. Ж. Клемансо
Політичні кризи відбувались у Франції на тлі достатньо успішного економічного розвитку країни, що тривав до кінця століття. Утворювалися великі промислові й банківські монополії, формувалася фінансова олігархія, закордон активно вивозився французький капітал: банки давали позики урядам
різних країн під відсотки. За обсягом вивезення капіталу Франція посідала
перше місце у світі.
У 80–90-х роках ХІХ ст. було проведено демократичні реформи. Зок­рема,були прийняті закони про свободу друку й зборів; про вільну діяльність профспілок і страйки; «шкільні закони»: про відокремлення школи від церкви, пронадання освіті світського характеру, про запровадження державних програм навчання. Муніципальні ради отримали право обирати свого мера. Гімном респуб­ліки знову стала «Марсельєза», а 14 липня — день початку Французької революції — було проголошено національним святом.
На початку XX ст. у французькому парламенті існувало до десятка партій ігруп, жодна з яких не мала більшості, а тому не могла самостійно сформувати
уряд. Для призначення уряду потрібен був блок, що складався б з різних партій.
Оскільки такі блоки були нестійкими, то нестійкими були й створені ними уряди. Так, з 1900 по 1914 р. у країні змінилося 13 урядів, кожен з яких проіснувавне більше року, а деякі — лише два-три місяці.
Важливим чинником французької політики була ідея реваншу за програну
франко-прусську війну. Реваншисти, яких підтримували практично всі партії,називали Німеччину «спадковим ворогом» і закликали до нової війни з нею, абипомститися за поразку й повернути назад Ельзас і Лотарингію.
Якщо наприкінці XIX ст. основна боротьба на політичній арені Франції відбувалася між монархістами й республіканцями, то на початку ХХ ст. — між лівими (радикальними) і правими (поміркованими) республіканцями. Радикалів
очолював Жорж Клемансо — лікар за професією.
Партія радикалів користувалася великою популярністю в середнього класуй селянства. У її програмі були сформульовані принципи захисту республіки,приватної власності, боротьби проти засилля церкви, вимога націоналізації великих монополій, уведення прогресивного податку на прибуток.
129

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

О с о бист ост іЖорж Клемансо (1841–1929) — прем’єр-міністр Франції
в 1906–1909 та в 1917–1920 рр. Упродовж усієї політичної
кар’єри виступав за реванш Німеччині за поразку Франції у війні 1870–1871 рр. Один із засновників Республіканської партії радикалів. За гострі промови в парламен­тіотримав прізвисько «Тигр», а за внесок у перемогу надНімеччиною в роки Першої світової війни (1914–1918) —«Батько перемоги». Очолював французьку делегацію наПаризькій мирній конференції за підсумками Першої світової війни. У 1920 р. відійшов від політики й займався
літературною та публіцистичною діяльністю.

На парламентських виборах 1902 р. перемогу здобув «лівий блок», що об’єднав
радикалів і соціалістів. Переможці обіцяли провести важливі соціальні реформи,зокрема прийняти закон про пенсії та закон про 8-годинний робочий день. У 1906 р.
уряд очолив Ж. Клемансо. Аж до початку Першої світової війни радикали відігравали провідну роль у всіх французьких урядах. Вони зосередили основні зусилляна наданні державі світського характеру. Радикали були послідовними прихильниками демократії й противниками диктатури в будь-якій її формі. Домагалися
задоволення економічних і соціальних потреб французів, знаходили порозумінняіз соціалістичними й робітничими організаціями. Крім «шкільних законів», вонитакож прийняли трудове законодавство, яким передбачалися виплата робітникам
відшкодування в разі отримання ними виробничої травми й обов’язковий щотижневий відпочинок. Здійснення інших обіцяних радикалами реформ довго відкладалося. Лише наступного року після відставки Ж. Клемансо був прийнятий закон проробітничі й селянські пенсії (1910), згідно з яким французам, що досягли 65 років,призначалася пенсія за віком (у Німеччині й Англії — із 70 років).

1870–1871 рр. — франко-прусська війна.
1870–1940 рр. — Третя республіка у Франції.

За пи т ання т а завданн я
1. У чому полягали основні причини франко-прусської війни?
2. За допомогою історичної карти атласу охарактеризуйте основні події франкопрусської війни.
3. На основі положень Франкфуртського мирного договору проаналізуйте підсумки й наслідки війни для Франції.
4. Чим, на Вашу думку, була Паризька комуна: невдалим заколотом групи крайніх
радикалів-революціонерів чи народною революцією? Який зміст Ви вкладаєте впоняття «заколот» і «революція»?
5. Охарактеризуйте державний устрій Франції за часів Третьої республіки, використовуючи схему на с. 126.
6. Як Ви вважаєте, чому справа Дрейфуса мала такий розголос? Чому, на Вашудумку, на захист жертви судового свавілля виступили моральні авторитети Франції та світу?
7. Свідченням яких недоліків у Франції став панамський скандал?
8. Наскільки, на Ваш погляд, успішним було перебування при владі наприкінці
XIX — на початку ХХ ст. партії радикалів, очолюваної Ж. Клемансо?

130§14. Німеччина наприкінці XIX – на початку ХХ ст.

§14. Німеччина наприкінці XIX – на початку ХХ ст.
П рига дайт е•• Назвіть основні етапи об’єднання Німеччини.

1. Політичний лад і внутрішня політика за канцлерства О. фон Бісмарка
Період німецької історії 1871–1918 рр. визначається вченими як «рубіж
часу». Наприкінці XIX — на початку ХХ ст. Німеччина продовжувала жити законституцією 1871 р. Правлячим у Німецькій імперії став юнкерський блок.
Юнкери — великі землевласники-дворяни, поміщики — не тільки зуміли зберегти, а й значною мірою збільшили свій вплив і роль у державі. У руках дворянства опинилися уряд та інші органи влади, армія й дипломатія. Дворянство
перетворило Пруссію на найпотужнішу державу Німецької імперії.
Канцлер О. фон Бісмарк добре розумів, що владі необхідно спиратися нелише на земельну аристократію, а й на підприємців, фінансистів, які після індустріальної революції й об’єднання країни відігравали важливу роль.
За часів Бісмарка в Німеччині були проведені прогресивні реформи, зокрема запроваджено єдину грошову систему, створено Імперський банк, зміцнено
армію. Бісмарк був також автором пенсійної системи в Німеччині (1889), якастала першою у світі офіційною системою соціального страхування. Саме завдяки канцлеру в Німеччині з’явилися лікарняні каси й декілька видів соціа­льного
страхування для робітників. Це одна з найкращих у світі систем, яка пережиладві світові війни, грошові реформи й елементи якої існують донині.
Опорою влади в Німеччині були численні організації та партії. Так, Німецька консервативна партія об’єднала у своїх лавах великих землевласників, багатих промисловців, вищих чиновників та офіцерів і мала яскраво виражений
монархічний та антиєврейський характер.
Націонал-ліберальна партія обстоювала насамперед інтереси великої буржуазії (торговців, судновласників і тих, хто працював у важкій індустрії) і беззастережно підтримувала зовнішню політику уряду.
Інтереси середнього класу й дрібної буржуазії захищала Партія прогресистів, яка мала прибічників і серед робітників. Католицька партія центру мала•• Розгляньте й проаналізуйте політичну
карикатуру. Який висновок Ви можете
зробити про стосунки між канцлером інімецьким парламентом?

Карикатура на німецький парламент за часів
О. фон Бісмарка. 1880-і роки131

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
вплив на значну частину католицького населення Рейнської провінції, Баварії,інших південнонімецьких земель. Серед її членів і прихильників були представники всіх класів і прошарків. Партія мала вплив у рейхстазі.
Характерною ознакою політичного життя в Німеччині була відсутність традицій лібералізму, що пояснювалося слабкістю німецької буржуазії та її залежністю від держави. На відміну від консерваторів, центристів і соціал-демократів,лібералам бракувало міцної опори в суспільстві й підтримки впливових державних і політичних дія­чів.
Соціалістичний рух, представлений у Німеччині переважно соціал-демократами, був розділений на три течії, між якими відбувалася постійна боротьба.
Основними питаннями, які розділяли німецьких соціалістів, були: 1) ставленнядо активної військової політики держави; 2) яку форму боротьби за права робітників обрати: підготовку до комуністичної революції (ліві, очолювані К. Лібк­нехтом і Р. Люксембург), страйкову боротьбу (центристи на чолі з А. Бабелем)чи участь у парламентських виборах і прийняття в парламенті законів на захист
людей праці (праві, очолювані К. Каутським). Урешті-решт, більшість обрала
саме боротьбу за отримання парламентських мандатів. На виборах 1912 р. Соціал-демократична партія здобула понад чверть місць у рейхстазі.
На початку століття значно активізувався німецький робітничий рух. Заперші три роки століття кількість страйкарів зросла у 2,5 раза. Їхні вимоги стосувалися переважно не політичних, а економічних і соціальних питань: скорочення робочого дня з 11 до 9–10 год, збільшення заробітної плати, захист відсваволі роботодавців.
2. Економічний розвиток
Характерною ознакою розвитку німецької економіки на початку XX ст.
було зростання темпів виробництва й накопичення капіталу, зміцнення позицій монополій. Кількість підприємств з понад тисячею робітників за перше
десятиліття XX ст. збільшилася вдвічі й становила майже половину німецьких
підприємств. Економічний розвиток країни супроводжувався впровадженняму промисловість найновішої техніки, що допомогло швидше завершити індустріальну революцію й стати економічно могутньою державою. Більшість німців була зайнята в промисловому виробництві, а не в сільському господарстві.
Чисельність найманих робітників з 1882 до 1907 р. зросла з 6 до майже 11 млносіб.
•• Завдяки чому, на Вашу думку, Німеччині вдалося за три десятиліття майже по­двоїти свою частку у світовому промисловому виробництві?

Частка Німеччини у світовому промисловому виробництві
13,2 %

8,5 %

91,5 %

86,8 %

85,2 %

1880 р.

1900 р.

1913 р.

Німеччина

132

14,8 %

решта країн

§14. Німеччина наприкінці XIX – на початку ХХ ст.

Німеччина обігнала інші країни Європи за темпами розвитку й на початку XX ст. за обсягом продукції посіла друге місце у світі після США. У перші
десятиліття XX ст. промисловість і сільське господарство Німеччини розвивалися швидкими темпами. У промисловості вирішальна роль належала металургійним концернам «гарматних королів» Круппа й Тіссена, хімічному концерну «І. Г. Фарбен індустрі», електротехнічному концерну «Загальна електрична
компанія (АЕГ)», Рейнсько-вестфальському вугільному синдикату та ін. Німеччина випереджала Англію за основними економічними показниками, особ­ливо в передових на той час хімічній та електротехнічній галузях.
У сільському господарстві важливу роль відігравали великі землевласники.
У їхніх руках була зосереджена майже третина землі, що оброблялася. Використання хімічних добрив і агротехніки дало змогу на початку століття вдвічі
збільшити врожайність зернових культур і картоплі. Швидко зростав також німецький експорт. За перше десятиліття ХХ ст. німецькі інвестиції за кордоном
зросли в 3,5 раза.
Світового значення набули великі німецькі банки. Дев’ять основних банків
зосередили у своїх руках понад 80 % банківського капіталу. З 1902 по 1913 р.
обсяг вивезення німецького капіталу збільшився більше ніж утричі. Щоправда,німецькі капіталовкладення за кордоном усе ще поступалися англійським (вонистановили чверть англійських капіталовкладень за кордоном).
3. Закінчення епохи О. фон Бісмарка
Ефективна діяльність Бісмарка мала серйозну, як для політика, ваду — вінбув нетерпимий до опозиції. Переслідування зазнали лідери демократичних
партій і католицького духовенства, незадоволені бюрократизмом державного
апарату. Скориставшись, як приводом, терористичним замахом на імператора,Бісмарк домігся ухвалення рейхстагом у 1878 р. «виняткового закону» проти
соціалістів, що діяв упродовж дванадцяти років. Цим законом заборонялася
дія­льність соціалістичних організацій і газет.
Зі вступом у 1888 р. на престол Вільгельма II Бісмарк утратив контроль надурядом. За часів імператорів Вільгельма I і Фрідріха III (який правив меншеніж півроку) позиції Бісмарка були непохитними. Однак честолюбний Вільгельм II не хотів відігравати другорядну роль, і напруження в стосунках з Бісмарком тільки посилювалося.

О с о бис тост іВільгельм II Гогенцоллерн (1859–1941) — останній
німецький імператор і прусський король (1888–1918).
Син німецького імператора Фрідріха III й англійської
принцеси Вікторії, онук Вільгельма I. Народився в Потсдамі. У 1877–1879 рр. вивчав право в Берлінському
університеті; проходив стажування в різних військових
частинах і міністерствах. Після відсторонення від посади рейхсканцлера О. фон Бісмарка зосередив у своїх
руках усю повноту влади. Один з ініціаторів початку
Першої світової війни. Після революції 1918 р. втік доГолландії, де зрікся престолу.

Найбільш суперечливими для імператора та канцлера були питання провнесення змін до «виняткового закону» проти соціалістів і питання про право
міністрів, підпорядкованих канцлеру, на особистий прийом у Вільгельма II. Імператор недвозначно натякнув Бісмарку про його відставку й у березні 1890 р.
133Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
отримав від канцлера відповідну заяву. Це була почесна відставка, що супроводжувалася присвоєнням
Бісмарку титулу герцога, а також звання генерала.
4. Перехід Німеччини до «світової політики»Наприкінці XIX ст. в Німеччині активно поширювалась імперська ідея колоніальних загарбань, створення потужної армії та військово-морського флоту.
Однією з найважливіших ознак Німецької імперії
була мілітаризація суспільного життя країни. Імператор Вільгельм II намагався надолужити згаяний
О. фон Бісмарком час у завоюванні колоній і вважав
своєю високою місією забезпечення Німеччині світового панування.
Особливо його цікавили Схід і Балкани, кудимав спрямовуватися «Drang nach Osten» («похід наКарикатура на відставку
схід»). У своїх планах він спирався на доктрину «панО. фон Бісмарка. 1890 р.
германізму», згідно з якою німці мають «історичне
право» панувати над іншими народами. Пангерманісти закликали проводити політику сили щодо інших держав, створювати потужні флот та армію, готуватися до вій­ни за переділ світу.

По гляд сучасника
•• Як Ви оцінюєте погляди німецького видавця щодо місця Німеччини у світі?
«Ми хочемо стати світовою силою й проводити колоніальну політику в повному
сенсі цього слова. Це не піддається сумніву й назад вороття немає. Від цього залежить майбутнє нашого народу, який бажає зберегти своє місце серед великих
націй. Ця політика можлива як усупереч Англії, так і в союзі з нею. Перше означає
війну, друге — мир».
Ганс Дельбрюк, ліберальний видавець (Kehr E. Schlachtflottenbau undParteipolitik, 1894–1904. — Berlin, 1930. — S. 309).

У середині 1890-х років зовнішня політика Вільгельма II набула ознак
імперіалістичної колоніальної політики. Німеччина дедалі наполегливіше
вступала в боротьбу за вже поділені колоніальні території та сфери впливу,зокрема за англійські володіння в Африці. Зважаючи на свою економічну могутність, Німеччина розпочала будівництво потужного військово-морського
флоту, що означало відкритий виклик Англії — традиційній «володарці морів». Колоніальна політика стала метою Німецької держави й отримала назву
«світова політика».
Німеччина вже не задовольнялася Європою, сфера її «життєвих інтересів»охоплювала весь світ. Продукція німецьких фірм почала завойовувати ринки
країн Південної й Центральної Америки, потіснивши там Англію.

Сл о в никМілітаризація — політичне панування військових, підпорядкування економіки•країни цілям загарбницької війни.

134§15. Велика Британія у вікторіанську добуВажливе місце у «світовій політиці» відводилося Близькому Сходу. Тамнімецький уряд активно будував Багдадську залізницю, що мала забезпечити
німецькі інтереси на Близькому й Середньому Сході та прокласти шлях до Індії.
Далекий Схід, а надто Китай, також становили для Німеччини неабиякий інте­рес. У Китаї німці захопили ряд важливих територій.
Для стимулювання в Німеччині мілітаристських і колоніальних настроїв
були створені «Пангерманський союз», «Флотський союз» та інші організації.
Усі ці події свідчили про прагнення й готовність Німеччини розпочати боротьбуза переділ світу.

1890 р. — відставка з посади канцлера Німеччини О. фон Бісмарка.

За питання т а завдання
1. Використовуючи схему «Вищі органи державної влади Німеччини за конституцією
1871 р.» (с. 75), а також матеріал § 14, охарактеризуйте державний і політичний устрій
Другої імперії в Німеччині.
2. Назвіть важливі реформи, які були здійснені в Німеччині за часів канцлерства О. фонБісмарка.
3. Розгляньте політичний плакат про ухваленняв Німеччині «виняткового закону» проти соціалістів. Як Ви вважаєте, на чиєму боці — Бісмарка чи соціалістів — симпатії автора плаката?
Чому Ви дійшли до такого висновку?
4. Охарактеризуйте діяльність О. фон Бісмарка як державного діяча. Які чесноти йвади мав, на Вашу думку, Бісмарк-політик?
5. Назвіть причини переходу Німеччини до«світової політики». Якою була мета цієї політики?

Політичний плакат про ухвалення «виняткового закону» проти
соціалістів. 1898 р.

§15. Велика Британія у вікторіанську добуП рига дайт е•• Назвіть переваги й недоліки парламентської реформи 1832 р.
•• Як соціальні зміни в англійському суспільстві пов’язані з технологічними революціями?

1. Внутрішня політика консервативних і ліберальних урядів
Друга половина XIX — початок ХХ ст. — період, коли Великою Британією
правила королева Вікторія з Ганноверської династії — одна з найяскравіших постатей світової історії.
135

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

О с обист ост іВікторія (1819–1901) — королева Великої Британії
(1837–1901). Її 64-річне правління назвали «вікторіанською добою», «золотим віком» в історії країни. Королева Вікторія зміцнила монархічну владу, яка в першій
третині ХIX ст. перебувала в кризовому стані.

У середині ХІХ ст. в Англії остаточно сформувалася двопартійна система.
Країною почергово правили дві великі партії — консервативна (колишні торі) іліберальна (колишні віги). Роль уряду й прем’єр-міністра посилилася, а права
монарха й палати лордів були ще більше обмежені. З початку ХХ ст. вирішальне слово при прийнятті законів належало палаті громад, а члени палати лордів
могли лише зволікати із затвердженням законопроектів, однак не могли їх відхилити.
Демократизація суспільно-політичного життя в країні відбувалася під тиском промислової й фінансової еліт, представники яких походили із середнього
класу й «низів» і мали демократичний світогляд. Володіючи значними капіталами, вони були впливовими й поважними членами британського суспільства.
Соціальне походження британських сталевих магнатів (1865)
7%4%

із середнього класуз низів середнього класу

89 %з робітниківНа початку 1868 р. до влади прийшли консерватори, лідером яких упродовж
багатьох років був Бенджамін Дізраелі. Консерватори перебували при владі зперервами з 1868 до 1905 р.

О с обист ост іБенджамін Дізраелі (1804–1881) — британський державний і політичний діяч, письменник. Обій­мав посаду міністра фінансів у трьох урядах. У 1868, 1874–
1880 рр. — прем’єр-міністр. У 1880 р. після програшу навиборах подав у відставку. За великі заслуги отримав
титул лорда. Після його смерті прихильники заснували
«Лігу проліска» (пролісок — улюблена квітка Дізраелі), що пропагувала ідеї консервативної партії.

Кабінет Б. Дізраелі запроваджував будівництво нового житла, збільшення
заробітної плати, скорочення робочого дня, поліпшення умов роботи на фабриках, розвиток системи охорони здоров’я. Також він провів кілька законів в інтересах тред-юніонів.
136§15. Велика Британія у вікторіанську добуЗ ініціативи Б. Дізраелі, який тоді обіймав посаду міністра фінансів, ще в
1867 р. була проведена друга парламентська реформа. Право голосу отримали всі чоловіки в містах, які мали власні будинки або знімали окремі квартири.
Отже, виборчі права отримав середній клас і кваліфіковані, високооплачувані
робітники. Унаслідок реформи кількість виборців зросла з 660 тис. (після реформи 1832 р.) до 2 млн осіб.
У грудні 1868 р. до влади прийшли ліберали, а їхній лідер Вільям Гладстон
став прем’єр-міністром.

О с обис тост іВільям Гладстон (1809–1898) — британський державний діяч. Народився в Ліверпулі. Здобув освіту в Окс­фордському університеті, де вивчав релігії та античних
авторів. Був членом парламенту від партії торі. У складі
різних урядів був міністром торгівлі, міністром колонійі міністром фінансів. У 1860-х роках став одним з лідерів Ліберальної партії. Чотири рази був призначений
прем’єр-міністром Великої Британії (1868–1874, 1880–
1885, 1886, 1892–1894).

У цей період були ухвалені: закон про відокремлення англіканської церквивід держави в Ірландії; земельний акт 1870 р., який надав певні гарантії ірландським фермерам-орендарям; закон про освіту, що запровадив обов’язкову освітута систему початкових шкіл; закон про скасування продажу посад в армії; законпро введення процедури таємного голосування на виборах до парламенту; законпро надання тред-юніонам юридичних прав; реформа системи судових органів.
У середині 1870-х років ліберали зазнали поразки на виборах, і В. Гладстон
пішов з посади лідера партії. Він знову став прем’єр-міністром у 1880 р. За йогодругого прем’єрства були прийняті ірландський земельний акт (1881) і законпро третю парламентську реформу (1885). Також у другий термін прем’єрства
Гладстона вибухнула криза в сільському господарстві й торгівлі. Дешеві продукти харчування з Америки розоряли британських фермерів; підвищення тарифів
обмежувало британський експорт і спричинило безробіття й заворушення.
Під тиском ірландського національно-визвольного руху В. Гладстон двічі
вносив на розгляд парламенту білль про гомруль, який двічі був парламентом
відхилений.
Лідер радикального крила ліберальної партії Девід Ллойд Джордж також
провів важливі соціальні реформи. Зокрема, з його ініціативи парламент заборонив промисловцям висувати тред-юніонам претензії щодо збитків відстрайків; був прийнятий закон про відшкодування робітникам у разі нещасних
випадків на виробництві; запроваджено 8-годиний робочий день для гірниківі пенсії для робітників, які досягли 70-річного віку. В Англії було законодавчо встановлено мінімальну заробітну плату й запроваджено державне соціаль-С ло в никГомруль (від англ. Home Rule — самоврядування) — програма автономії Ірландії вмежах Британської імперії. Рух за гомруль був підтриманий ірландським народом.
Соціальні реформи — перетворення, нововведення, зміни в соціальному життібез зміни основ соціально-політичної структури та суспільного ладу.

137

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

О с о бист ост іДевід Ллойд Джордж (1863–1945) — британський державний діяч. Народився в Манчестері в родині директора школи. У 1890 р. був обраний депутатом від лібералів. У період англо-бурської війни 1899–1902 рр. різко
засудив імперіалістичну політику своєї батьківщини.
Обіймав посади міністра торгівлі та міністра фінансів.
У 1916–1922 рр. був прем’єр-міністром.

не страхування на випадок хвороби, каліцтва й безробіття. Як міністр фінансів
Д. Ллойд Джордж представив у 1909 р. знаменитий «народний» бюджет, якийустановлював підвищені податки на предмети розкоші, доходи й необроблювані землі лендлордів. Після того як консерватори й палата лордів заблокували
його прийняття, за наполяганням Ллойд Джорджа був ухвалений закон, якийобмежив повноваження палати лордів, позбавивши її права втручатися в бюджетні справи. Ллойд Джордж також виступав за надання виборчих прав жінкам, намагався розширити автономію Ірландії.
2. Втрата Англією промислової першостіВ останній третині XIX — на початку ХХ ст. найрозвиненішими країнами усвіті були Велика Британія та Сполучені Штати Америки.
До 1900 р. Велика Британія ще користувалася плодами ранньої індустріалізації, адже на той час, крім неї, лише США, Бельгія й Німеччина були повністю
індустріалізованими.
•• Проаналізуйте діаграми, які показують відсоток національного доходу в Британії,отриманий від різних видів економічної діяльності. Дайте відповіді на запитання.
1. На які зміни в економічній діяльності в епоху індустріальної революції у Великій
Британії вказують показники діаграм?
2. Які види економічної діяльності були найприбутковішими в 1688 р.? Які види —у 1910 р.?
3. Національний дохід від яких видів діяльності зменшився найбільше між 1688 р.
і 1910 р.? Які види господарської діяльності дали найбільше зростання цього від­сотка між 1688 р. і 1910 р.?
4. Як індустріалізація вплинула на економічну діяльність у Великій Британії?

Національний дохід Великої Британії
21 %

12 %
27 %

40 %

1688 р.

24 %
30 %
6%

40 %

1910 р.

сільське господарство й рибальство

торгівля й транспорт

добувна промисловість, будівництво та виробництво

інше (оренда, обслуговування тощо)138§15. Велика Британія у вікторіанську добуПроте на початку ХХ ст. темпи економічного розвитку Великої Британії уповільнилися. Період її домінування у світі закінчувався. Поки Англія залишалася
провідною індустріальною державою, вона могла продавати свою продукцію повсій Європі. Та згодом індустріальна революція відбулася в інших країнах, якітакож досягли високого рівня розвитку економіки. Отже, постала потреба пошуку нових ринків сировини для заводів і фабрик, для збуту промислових товарів та отримання дешевої робочої сили. Економічно потужні США й особливо Німеччина не тільки перестали залежати від британських товарів, а й почали
конкурувати з ними на іноземних ринках і навіть у колоніях Британської імперії.
Промисловість Англії продовжувала зростати, однак через застаріле обладнанняна заводах за декількома найважливішими показниками промислового розвитку
країна почала відставати не тільки від США, а й від Німеччини.
•• Проаналізуйте діаграми. Наскільки змінилася питома вага у світовому промислово­му виробництві Британії, яка ще донедавна мала статус «майстерні світу»?

Частка Великої Британії у світовому промисловому виробництві
18,5 %

22,9 %
70,1 %

1880 р.

81,5 %

86,4 %

1913 р.

1900 р.
Велика Британія

13,6 %

решта країнЗа обсягом виплавлення сталі Велику Британію обігнали Німеччина й США,за виробництвом чавуну, видобутком кам’яного вугілля — США. Зав­дяки досконалішому технічному обладнанню та підвищенню продуктивності праці
американські й німецькі товари коштували дешевше за англійські, а тому продавалися швидше й у більшій кількості.
У сільському господарстві Великої Британії переважали дрібні господарства,хоча зберігалося й велике землеволодіння (особливо в Ірландії). Британія вже немогла задовольнити потреби свого населення й мусила значну частину продуктіві сільськогосподарської сировини купувати в інших країн. Аби зберегти першістьв індустріалізації, англійці навіть прийняли закони, які забороняли передавання технологій і відтік кваліфікованих робітників за кордон. Проте ці заходи непринес­ли очікуваного результату. Індустріалізація поширилася в інших європейських країнах, зокрема Бельгії, Франції й Німеччині, а також США. До середини
XIX ст. вона охопила всю Західну Європу й північно-східні штати Америки. Допочатку ХХ ст. Британія поступилася лідерством, і провідною індустріальною
країною світу стали США. Проте вона залишалася фінансовим центром світу,найбільшою морською й колоніальною державою. У політичному житті країни
повноваження монархів і надалі обмежувалися на користь парламенту.
3. Посилення колоніальної експансії
Розширення Британської колоніальної імперії, характерне для другої половини XIX ст., продовжилося наприкінці ХІХ — на початку XX ст.
У Північній Африці Британія окупувала Єгипет, установила свій конт­роль над Суданом. У Південній Африці англійці прагнули захопити республіки
Трансвааль та Оранжеву, засновані нащадками голландських переселенців —бурами. У результаті англо-бурської війни 1899–1902 рр., у якій чвертьмільйон139Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
на британська армія здобула перемогу, бурські республіки стали британськими
колоніями. В Азії Англія окупувала Верхню Бірму, Малайський півострів, зміцнила свої позиції в Китаї. Війни англійців супроводжувалися репресіями проти
місцевих жителів, які чинили опір колонізаторам.

По гляд сучасника
•• Як, на Вашу думку, до аргументів економіста поставився б пересічний брита­нець, а як — корінний мешканець колоній?
«Британські колоніалісти так пояснювали необхідність створення нових колоній
(1902): “Ми повинні мати ринки для збільшення нашого виробництва, мати кудививозити наш капітал і де застосувати енергію й заповзятливість нашого надлишкового населення. Таке розширення — життєва потреба великих країн з виробництвом, що зростає. Коли значна частина нашого міського населення зайнята
виробництвом і торгівлею, воно залежить від поставок сировини й продовольства з інших країн. Щоб купувати й оплачувати ці товари, ми повинні продаватиза кордоном свої. Протягом першої третини XIX ст. ми могли легко це робити зарахунок розширення торгівлі з континентальними націями та нашими колоніями,оскільки вони були далеко позаду нас за якістю й кількістю товарів.
…Після 1870 р. нашій промисловості й торгівлі почали перешкоджати іншікраїни, особливо Німеччина, Сполучені Штати та Бельгія, які швидко розвивалися… Уторгнення цих країн на наші старі ринки, навіть на наш внутрішній ринок,змушувало нас негайно шукати нові. Вони були в раніше невідомих країнах (переважно в тропіках), де існував великий попит на товари, які наші виробники йторговці могли запропонувати”».
Джон Гобсон, англійський економіст (Hobson J. Imperialism. —London : Allen and Unwin, 1948. — p. 77–78)

На початку ХХ ст. Британська імперія (так з 1870-х років називалася Велика
Британія разом з колоніями) займала територію 35 млн км2 з населенням понад
400 млн осіб, тобто п’ята частина суходолу та чверть населення світу. Характеризуючи масштаби Британської імперії, шотландський письменник Дж. Вілсон
сказав, що над нею «ніколи не заходить сонце». Маючи перевагу над іншими
країнами на морі, Велика Британія взяла на себе роль світового поліцейського
(Pax Britannica). Експлуатація колоній забезпечувала імперії значні прибутки,що дало роботодавцям змогу підвищувати заробітну плату найманим працівникам, аби ослабити політичне напруження.
З іншого боку, посилення британського експансіонізму робило неминучим
зіткнення з іншими країнами, які також прагнули нових колоніальних надбань.
Найсерйознішим супротивником англійців стала Німеччина. Це підштовхнуло
анг­лійський уряд до підписання союзницьких договорів з Францією та Росією.

1867 р. — друга парламентська реформа у Великій Британії.

Сл о в никЕкспансіонізм — зовнішня політика держави, спрямована на поширення сфери
свого впливу на інші країни. Здійснюється як економічними методами, так і шляхом
дипломатичного тиску, збройної агресії.

140§16. США в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

За питання т а завдання
1. Охарактеризуйте реформи, які здійснили уряди консерваторів.
2. Які найбільші перетворення відбулися в Англії за правління лібералів?
3. Що спільного Ви вбачаєте у внутрішній політиці двох провідних британських
партій: консервативної та ліберальної?
4. У чому полягали причини втрати Англією промислової першості у світі? У чомуце виявлялося?
5. Покажіть на історичній карті другого форзаца підручника кордони Британської імперії на початку ХХ ст.
6. Яку мету переслідувало посилення колоніальної експансії Великої Британії?
7. Ініціатору британської колоніальної експансії в Південну Африку С. Родсу приписують таке висловлювання: «Якщо ви не хочете громадянської війни, ви мусите
стати імперіалістами». Як Ви думаєте, що мав на увазі впливовий британський іпівденноафриканський підприємець і політик?

§16. США в другій половині XIX — на початку ХХ ст.
П рига дайт е•• Якими були причини й результати Громадянської війни в США?
•• Назвіть здобутки й невдачі в здійсненні реконструкції Півдня.
•• Що таке «доктрина Монро»?

1. Економічне піднесення США після Громадянської війниУ США в другій половині XIX ст. малопотужне виробництво й конкуренція між дрібними сімейними підприємствами поступилися місцем масштабному виробництву. Воно зосереджувалося в руках небагатьох сімей, об’єднувало
регіональні ринки в спільний американський ринок, «зшитий» розгалуженою
мережею залізниць. Настало століття «великого бізнесу», що, з одного боку,підносило Америку на вершину світової могутності, а з іншого — занурило їїв соціальні конфлікти між роботодавцями й найманими працівниками. Промовистими є назви таких конфліктів — «рік насилля», «великий переворот»,«жахливий рік».
До кінця 1890-х років США замінили Велику Британію в ролі домінуючої
індустріальної держави у світі. Американські підприємства виробляли конкурентоспроможні товари, які були дешевші, краще розкуповувалися, ніж не гіршіза якістю, однак дорожчі товари з інших країн.
На початку ХХ ст. США остаточно перехопили у Великої Британії естафету світового лідерства. Напередодні Першої світової війни загальний обсяг
промислового виробництва США перевищував обсяги виробництва Франції,Німеччини й Великої Британії разом узятих. Вчасно переорієнтувавшись з виробництва бавовняних суконь на сталеві локомотиви, американці виробляли
товари з меншою собівартістю. У цьому була економічна перевага Америки, щосприяло збільшенню американських капіталовкладень за кордоном, зростанню
прибутків американських фірм, економічному піднесенню, ослабленню соціа­льного напруження й міжкласових конфліктів.
141

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Щорічний приріст промислової продукції на початок ХХ ст.
США

4,2 %

Німеччина

4,1 %Велика
Британія

2,1 %Завдяки широкому використанню капіталу з Європи, застосуванню наукових відкриттів і запровадженню новітніх технологій США вийшли на перше
місце у світі за випуском продукції й обсягом виробництва.
Однією з причин стрімкого економічного піднесення США була терито­ріальна віддаленість від Європи з її нескінченними війнами й руйнуваннями.
Завдяки цьому майже не витрачалися ресурси на озброєння. Регулярної сухопутної армії США не мали взагалі.
Сприятливими для розвитку чинниками були м’які кліматичні умови, а також потужний потік емігрантів: з 1870 по 1914 р. до США прибуло майже 30 млнпереселенців з інших, насамперед європейських країн, зокрема й з України. Масово українські емігранти почали селитися в США з другої третини XIX ст.
Високі темпи розвитку були характерні насамперед для нових галузей —електротехніки, авіаційної промисловості, автомобілебудування, залізничного
транспорту. На початку XX ст. залізниці з’єднали всі штати. Було збудовано
чотири трансконтинентальні магістралі, які залучили в економічний обіг продукцію західних штатів. Довжина американської залізниці становила майже
половину довжини залізниць у світі. Зарубіжні капіталовкладення в американську залізницю досягли майже третини її вартості. Залізниця, яка потіснила всіінші види транспорту, стала важливим чинником зростання економіки. Зав­дякизалізниці знижувалися витрати виробництва, зростала продуктивність праці,розвивалися міста, зміцнювалися позиції американського сільського господарства на світовому ринку. Здешевлення американських товарів посилювало їхнюконкурентоспроможність. На початку ХХ ст. на США припадала понад третина
світового експорту промислових товарів.
•• На основі статистичних даних зробіть висновок про темпи розвитку США напри­кінці XIX — на початку ХХ ст.

Частка США у світовому промисловому виробництві
14,7 %

85,3 %

76,4 %

1880 р.

1900 р.
США

142

23,6 %

32 %68 %1913 р.
решта країн

§16. США в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

Унаслідок криз останньої третини XIX ст. та світової економічної кризи
1900–1903 рр. у США виникли монополістичні об’єднання в промисловостіта банківській справі. Найпоширеніша форма монополій у США — трести, яківиробляли 3/4 усієї промислової продукції країни. На початку XX ст. у країнівже функціонувало 800 трестів, які об’єднували понад 5 тис. підприємств. Засновник першого тресту Дж. Рокфеллер установив контроль над нафтоперегінними підприємствами, торгівлею, згодом — над видобутком нафти. Його трест
«Стандард ойл» став одним із найбільших у світі. Ще одна велика монополія,«Сталевий трест» Дж. Моргана, об’єднала копальні, шахти, металургійні заводий залізниці. Станом на 1904 р. понад чотириста трестів контролювали майжетри чверті всього промислового виробництва США. З метою заощадження коштів на заробітній платі в Америці широко застосовувалася дитяча праця, аджедітям платили набагато менше.
2. Зміни в повсякденному житті американців
Економічне зростання країни позитивно позначалося на житті пересічних
американців. На полицях крамниць з’явилися електричні плити й вентилятори,швацькі й пральні машини, пилососи. Генрі Форд збільшив випуск автомобілівз бензиновим двигуном; із заснуванням на початку ХХ ст. компанії «Форд мотор» настала ера автомобілів. Масово використовувалися телефони, радіоприймачі. Каталоги товарів широкого вжитку за популярністю поступалися лишеБіблії. У США бурхливо зростали міста. У великих містах з’явилися перші висотні будинки (хмарочоси); електричне освітлення вночі. У кінотеатрах почали
демонструвати кінофільми.
Значно покращилася освіта. Зокрема, було відкрито першу школу для дів­чат-афроамериканок; стало нормою тестування. На ринку праці з’явилися сотні
вакансій для тих, хто вміє набирати текст на друкарській машинці. Досягненняв галузі технологій вплинули й на моду: з’явилися головні убори з пилозахисними окулярами для керування автомобілем, жінки почали вдягати коротші спідниці, щоб було зручно сідати в авто, а пізніше — у тролейбус.
3. Антитрестівське законодавство
Повна свобода господарської діяльності корпорацій обернулася жорстким
тиском потужних трестів на інші підприємства й навіть на громадян з метою
повного підпорядкування ринку, збільшення цін на послуги та продукцію.
•• Розгляньте карикатуру й охарактеризуйте
шлях, яким треба було пройти підприєм­цям, котрі наважувалися протистояти ве­ликим монополіям.

Карикатура «Створення власного бізнесу».
1896 р.
(Написи на цеглинах (знизу вгору): «утрачені надії», «зіпсований характер», «загублене
щастя», «зіпсована репутація», «утрачена гідність», «зганьблене ім’я», «зруйновані життя».
Напис на пакунку в чоловіка, що піднімається
драбиною, — «ліцензія»).

143

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
•• Чому на карикатурі, на Вашу думку, ху­дожник зобра­зив монополію у вигляді
спрута?

Карикатура на нафтову монополію.
1904 р.

Класичним прикладом антимонопольного законодавства було антитрестівське законодавство США. Першим таким актом став закон Шермана (1890),
який отримав назву за прізвищем його автора й був спрямований переважно
проти монополізації торгівлі та комерційної діяльності. Це був перший федеральний закон, що стосувався всіх галузей господарства. Монополізація в законі розглядалася як негативне явище, яке потрібно усунути.

По гляд сучасника
«…Будь-який договір, угода у формі тресту чи будь-якій іншій формі або змова зметою обмеження комерції чи торгівлі між штатами або з іноземною державою
оголошуються незаконними».
Зі статті 1 закону Шермана (http://linfo.org/sherman_txt.html)

Законом Шермана вводилася відповідальність фірм за дії, спрямовані намонополізацію торгівлі. Як покарання, передбачалися штрафи, відшкодування
збитків, тюремне ув’язнення й навіть розформування фірми-порушниці. Характерна особливість закону Шермана — націленість на боротьбу з уже існуючими
монополіями. Його недоліки — нечіткість основних визначень, відсутність постійного контроль­ного органу й запобіжних антимонопольних заходів.
Завершальним кроком на цьому шляху стало прийняття ще двох антимонопольних законів, які розвивали й уточнювали норми закону Шермана.
4. Режим сегрегації в південних штатахАні Громадянська війна, ані реконструкція Півдня, ані законодавче скасування рабства не ліквідували дискримінацію афроамериканців та інших «кольорових» в американському суспільстві. Починаючи з 1890 р. в США булиприйняті так звані закони Джима Кроу, які легалізували режим сегрегації тадискримінації в південних штатах. Закони, названі на честь комічного персонажа, який став символом бідно вдягненого неписьменного афроамериканця, булиСл о в никАнтимонопольне законодавство — законодавство, спрямоване проти змови
трестів задля розподілу ринку, установлення монопольних цін, ізоляції конкурентів.
 ія — обмеження або позбавлення прав певних категорій громадян
Дискримінацза расовою чи національною належністю, політичними чи релігійними переконаннями, статтю тощо.
 ія — роздільне проживання в країні «кольорового» і «білого» населення.
Сегрегац

144

§16. США в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

Символи сегрегації на вулицях американських міст на початку ХХ ст.
(Написи: «Для кольорових»)реакцією колишніх рабовласницьких штатів на ліберальну політику центрального уряду Сполучених Штатів щодо емансипації афроамериканців. Спочаткув штаті Луїзіана був прийнятий закон, що забороняв спільний проїзд білих іафроамериканців у потягах, а впродовж чверті століття в усіх інших південних
штатах були введені закони про сегрегацію за кольором шкіри.
Одним з яскравих прикладів законодавчих актів Джима Кроу був виборчий закон штату Алабама, за яким для темношкірих американців було уведено тест на грамотність як умова участі в голосуванні. Вони мали цитувати напам’ять Конституцію США та Декларацію незалежності. Як наслідок, на виборах 1900 р. зі 181,5 тис.
афро-американського населення штату проголосувати змогли лише 3 тис.
Ті, хто не міг голосувати, не мали права бути присяжними в суді, не могли
впливати на законодавчі органи штатів. Державні школи для дітей афроамериканців систематично недофінансовувалися порівняно зі школами для білих
дітей.
Воєнізовані расистські організації білих американців (наприклад, Куклукс-клан, створений у середині 1860-х років у штаті Теннессі як реакція напоразку в Громадянській війні) використовували залякування, насильство йубивства, щоб завадити афроамериканцям користуватися правами, наданимиїм конституцією та іншими законами. Куклукскланівці влаштовували над афроамериканцями та білими, які їм співчували, суди Лінча, знищували власність, калічили й убивали людей. Сегрегація була однією з драматичних і непривабливих сторінок історії США.
5. «Справедливий курс» Т. Рузвельта
Після вбивства в 1901 р. президента В. Мак-Кінлі його місце в Білому домізайняв віце-президент США, 43-річний Теодор Рузвельт, який став символом
американця у світі й захисника американських інтересів. Він захоплювався фізичними вправами, у минулому займався боксом; був гострим на язик і використовував цей хист у політичній боротьбі.

С ло в ник ія — звільнення від залежності, зрівняння в правах.
Емансипац ня) — самосуд, жорстокі тілесні покарання, тортури чи вбивСуд Лінча (лінчуван
ство людини без проведення слідства та винесення вироку офіційним судом.

145

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

О с обист ост іТеодор Рузвельт (1858–1919) — президент США відРеспубліканської партії (1901–1909). Випускник Гарвардського університету. Обіймав посади шефа поліції
Нью-Йорка, заступника військово-морського міністра,губернатора штату Нью-Йорк. Учасник іспано-американської війни 1898 р. Противник нейтралітету США уважливих міжнародних справах. Лауреат Нобелівської
премії миру (1906) за посередництво в укладенні в 1905 р.
російсько-японського миру в м. Портсмуті (США).

За Т. Рузвельта держава активно втручалася в економічне життя. Президент
проголосив програму «Справедливий курс» і розпочав судові процеси проти
ряду монополій («Стандард ойл», м’ясний трест та ін.), звинувативши їх у нечесній конкуренції. Викриття в пресі антисанітарних умов на бойнях і заводах
м’ясного тресту в Чикаго сприяли прийняттю закону про контроль уряду заякістю й санітарними умовами виробництва та продажу продуктів харчуваннята ліків.
За потреби Т. Рузвельт діяв доволі жорстко. Зокрема, він пообіцяв направити на шахти війська, якщо власники шахт відмовляться зробити поступки
шахтарям, які вони пообіцяли після страйку. Цієї погрози виявилося достатньо,щоб забезпечити підвищення заробітної плати й скорочення робочого дня длявуглекопів.
Державне регулювання економіки позитивно позначилося на стабільності
господарства й було підтримане виборцями.
Напрями внутрішньої політики Т. Рузвельта

Посилення ролі держави:державне регулювання економіки; установлення контролю надкорпораціями

Збереження природних ресурсів

Обмеження притоку до СШАіммігрантів

У 1904 р. Т. Рузвельта вдруге обрали президентом США. Великою його заслугою у внутрішній політиці було збереження природних ресурсів, зокрема
виділення величезних територій під заповідники, великомасштабне зрошення
земель.
Президент також підтримав заходи, спрямовані на обмеження імміграції до
США. Хоча в країні ще не було конституційно обмежено термін перебуванняна посаді президента країни, Т. Рузвельт вирішив не порушувати традицію, заякою нормою вважалися два терміни президентства. У 1909 р. він склав із себеповноваження президента.

Сл о в ник не регулюван ня економ іки — активне втручання держави в економічні
Держав
відносини з метою забезпечення розвитку господарства, стабільності грошової
одиниці, обмеження непередбачуваних наслідків стихійного розвитку ринку.

146

§16. США в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

6. «Нова демократія» В. Вілсона
Наступним після Т. Рузвельта президентом США став Вільям Тафт (1909–1912), також республіканець. Він виявився менш прогресивним і менш по­пулярним. Відверта підтримка В. Тафтом великого капіталу призвела до кризи
всередині правлячої Республіканської партії. Від неї відокремилися радикальні
групи реформаторів, які створили Національну прогресивну партію.
До цієї партії невдовзі вступив Т. Рузвельт. У 1912 р. він змагався за президентство з кандидатом від Демократичної партії В. Вілсоном, однак програв вибори. Вудро Вілсон став першим президентом США від Демократичної партії зчасів Громадянської війни.

О с о бис тост іВудро Томас Вілсон (1856–1924) — президент СШАвід Демократичної партії (1913–1920). Закінчив Прінстонський університет, захистив докторську дисертаціюз історії. Викладав історію, політичну економію, право.
У 1910 р. став губернатором штату Нью-Джерсі, де заслужив репутацію людини, яка перетворила один із найкорумпованіших штатів країни на найорганізованіший.
За вдачею був суворим і відлюдькуватим; прагнув забезпечити дотримання моральних принципів у політиці.

Передвиборча програма В. Вілсона називалася «Нова демократія». Він уважав, що США вступили в найбільш відповідальний з часів Громадянської вій­ниперіод свого розвитку. Зокрема, В. Вілсон був переконаний, що історія — це «ерареформ, а не революцій». Керувався принципом «держава існує для су­спільства,а не суспільство для держави». У внутрішній політиці обстоював максимальну
рівність можливостей усіх громадян США.
Слабким місцем у внутрішній політиці адміністрації В. Вілсона стало небажання вирішити питання про надання виборчих прав жінкам, незважаючи нате, що на виробництві було зайнято майже 10 млн американок. У 1869 р. в СШАбули створені дві організації, які сповідували ідеї фемінізму. Згодом вониоб’єднались у «Національну американську асоціацію за жіноче виборче право».

П огляд дослідника
«Метою “нової демократії” було вивільнення енергії промислового й аграрного
капіталізму та водночас спрямування цієї енергії значною мірою за кордон, щобуло визначено Вілсоном, як “завоювання світових ринків”. Заморська економічна експансія — основне призначення “нової демократії”, покликаної гарантувати
процвітання США».
Дж. Бройсебл, американський історик (Bell S. Righteonus Conquest
Woodrow Wilson and the Evolution of the New Diplomacy. — Port Wash­
ington (New York), 1972. — p. 41)

С ло в никФемінізм — жіночий рух за визначення, установлення й досягнення рівних політичних, економічних, культурних і соціальних прав для жінок.

147

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Важливі зміни в житті американців за президентства
В. Вілсона

Робітникам надано право створювати профспілки, проводити страйкий пікетування; скасовано судове покарання за участь у страйках.

Заборонено використання дитячої праці в промисловості.

Установлено 8-годинний робочий день і запроваджено оплату роботодавцями його перевищення в півтора раза для робітників, зайнятих намагістральних залізницях.

Фермерам надано можливість брати в держави кредит; закон про товарні склади передбачав надання фермерам позик під майбутній урожай.

Створено Федеральну резервну систему банків (1913); проведено заходи з оздоровлення банківської системи.

Законодавчо обмежено сваволю трестів (антимонопольне законодавство, 1914 р.).

7. ЕкспансіонізмНа початку ХХ ст. США включились у світову політику. Особ­ливого значеннядля США набув тихоокеанський напрям, що виявилося в зовнішній політиці наДалекому Сході, де Сполучені Штати схилялися до підтримки Японії в російськояпонському суперництві. При цьому США прагнули, щоб міць Росії та Японії врівноважували одна одну.
В останній третині XIX ст. у світі відбувалися важливі зміни, найдраматичнішою з яких у міжнародних справах стало ослаблення британського домінування. До 1890-х років США стали найпотужнішою у світі індустріальною країною.
Сполучені Штати обрали гнучку міжнародну політику, яка полягала в збереженні політичного суверенітету зарубіжних країн, у яких були зацікавлені
США, за умови їхньої економічної залежності від Америки.
Так Америка поводилася щодо Китаю — країни політично нестабільної, алеекономічно привабливої, що проявилось у політиці «відкритих дверей» у Китаї.
Сполучені Штати прагнули відкрити ринок Китаю для проникнення американських товарів, підтримуючи політичну незалежність і територіальну цілісність
країни. Європа та Японія мусили змиритися з політикою «відкритих дверей»і грати за американськими правилами.
У Латинській Америці США використовували політичну доктрину па­н­американізму, за основу якої взято ідею спільності історичної долі, економіки такультури США й інших країн Американського континенту. По суті, Сполучені
Штати змусили ослаблену Англію погодитися з тим, що США витіснили й замінили її в Латинській Америці.
148§16. США в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

У Тихоокеанському регіоні США не хотіли допустити посилення німецького проникнення на Філіппінах і японського — на Гавайях. У Карибському моріСполучені Штати встановили контроль над островами на морських шляхах зЄвропи та США до зони майбутнього Панамського каналу: Пуерто-Рико, Віргінські острови, Куба.
У 1898 р. США завдали поразки Іспанії в ході короткочасної війни. Відмовившись від колоніальних прав на Кубу, пообіцяли острову незалежність, щоправда тільки тоді, коли буде досягнуто «заспокоєння». Сполучені Штати вважали себе вільними у визначенні того, яким саме має бути «заспокоєння» і колийого буде досягнуто. США залишили за собою право втручатися в події на Кубіщоразу, коли вони вважатимуть це необхідним. Вони перетворили Карибський
басейн на «американське озеро»; стали наймогутнішою державою в північній
частині Тихого океану, замкнутою імперією, яка охоплювала територію відПерл-Харбора до Манільської затоки.
Отже, наприкінці XIX — на початку ХХ ст. США стали наступником британської корони в пануванні у світі. Пройде ще півстоліття та дві світові війни,перш ніж Сполучені Штати дійсно стануть світовим банкіром, поліцейськимі проповідником. Витоки цього нового статусу США крилися саме в подіях
останньої третини XIX ст. Сполучені Штати Америки були готові до того, щобзробити ХХ ст. «американським століттям».

1890 р. — антитрестівський закон Шермана.
1898 р. — іспано-американська війна за Кубу.
1901–1906 рр. — президентство Т. Рузвельта.
1913 р. — В. Вілсон став першим президентом від Демократичної партії.

За питання т а завдання
1. Покажіть на історичній карті атласу територію США на початку ХХ ст.
2. Які чинники допомогли Сполученим Штатам Америки перехопити у Великої
Британії естафету світового лідерства?
3. Як позначилося економічне зростання США на повсякденному житті американців?
4. Поясніть значення історичних понять «антимонопольне законодавство», «еман­сипація», «фемінізм».
5. За допомогою схеми (с. 146) охарактеризуйте напрями внутрішньої політики
адміністрації президента Т. Рузвельта.
6. За допомогою схеми (с. 148) і висловлювання Дж. Бройсебла (с. 147) сформулюйте основні ознаки «нової демократії» В. Вілсона.
7. Наскільки, на Вашу думку, Т. Рузвельт і В. Вілсон були ефективними президентами? Аргументуйте Вашу точку зору.
8. Поясніть, як Ви розумієте зміст історичного поняття «державне регулювання
економіки».
9. Використовуючи історичну карту атласу, охарактеризуйте напрями й форми
американського експансіонізму наприкінці XIX — на початку ХХ ст.

149

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

§17. Російська імперія в другій половині XIX —на початку ХХ ст.

Пр игадайт е•• Охарактеризуйте модель державного управління в Російській імперії.

1. «Великі реформи» у Росії
•• Розгляньте карикатуру. Чи могла російська влада, на думку художника, справити­ся з «возом» проблем, які постали перед країною в середині ХІХ ст.?

У середині XIX ст., коли в Європі йСША завершувалося формування індустріального суспільства, Росія залишалася феодальною країною. Кріпосне
право приносило збитки, конфлікт міжселянами та владою досяг піку напруження й загрожував повстанням. Щобуникнути революції, потрібно булозмінити уклад життя в імперії. Східна
(Кримська) війна суттєво підірвала довіру народу до імператора й держави.
Абиврятувати монархію й зміцнити
Карикатура на політичні порядки
міжнародний
престиж Росії, цар Олекв Росії. 1906 р.
сандр II (вступив на трон у 1855 р.) зважився на реформи, які були проведені в 60–70-х роках ХІХ ст. й отримали гучну
назву «великих».
«Великі реформи» Олександра II
Рік

Назва
реформи

Зміст реформи

1861 Селянська Скасовано кріпосне право. Селяни отримали незалежність і могли здійснити викуп у поміщика, отримавши земельний наділ для ведення господарства. З метою викупу селянин міг узяти позику в банку на 49 років.
Такі селяни звільнялися від адміністративної й правової залежності відпоміщиків. Крім того, вільні селяни отримали певні громадянські права,могли вести торгівлю й здійснювати операції з нерухомістю.
ЗФінансова Усі державні відомства мали складати кошториси, у яких розписували,1863
на що витрачаються гроші. Замість корупційних феодальних «відкупів» уводились акцизні марки на алкоголь і тютюн. Від проведення
грошової реформи відмовилися за браком запасів золота й срібла.
1863 Освітня

Відкривалися нові звичайні школи й вищі навчальні заклади. Ректори
університетів отримали більше прав і могли самостійно приймати
рішення, що стосувалися діяльності навчального закладу.

1864 Земська

Органами місцевого самоврядування стали земства, що мало спростити
управління державою й зробити його ефективнішим. Згідно з новими
законами, села й міста тепер могли сформувати власні органи самоврядування й вирішувати господарські питання, не чекаючи наказу згори.

150

§17. Російська імперія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

Продовження табл.
Рік

Назва
реформи

Зміст реформи

1864 СудоваСуд перестав керуватися становим принципом, усі громадяни отримали рівні права перед законом. З’явився суд присяжних, а судова
система повністю відокремилася від адміністративної та стала самостійною.

1865 ДрукуБув проголошений принцип гласності, преса отримала право обговорювати й навіть критикувати рішення уряду.

1870 Міська

Основними установами місцевого самоврядування стали збори, міські
управи й думи. Ці новостворені органи опікувалися благо­устроєм
будівель, будівництвом шкіл, лікарень, доріг, проведенням свят,питаннями безпеки, фінансування тощо. Щоправда, місто мало самостійно утримувати певні державні установи, наприклад поліцію,а грошей на це в невеликих населених пунктах не вистачало.

1874 Військова

Було введено загальну військову повинність, армія отримала новеозброєння. Також відкрилося чимало навчальних закладів для військових.

Ці, реформи не перетворили Росію на розвинену державу, але допомог­листати на шлях індустріалізації.
Наприкінці століття, за царя Миколи II, який вступив на трон у 1894 р. після смерті Олександра III, Російська імперія залишалась останнім острівцем
абсолютизму в Європі й потребувала подальшого реформування. Аби хоч трохи «підтягнути» російську економіку до рівня розвинених країн з ініціативи
міністра фінансів Сергія Вітте було проведено низку економічних реформ —реформи Вітте. До призначення на посаду міністра фінансів Росії С. Вітте
певний час працював у Києві, де займався організацією залізничних перевезень.

•
•
•
•

Реформи С. Вітте
Запроваджено жорстку податкову політику, зокрема встановлено державну монополію на винокуріння.
Проводилася політика захисту російського товаровиробника.
Здійснено фінансову реформу, що стабілізувала й зміцнила платоспроможність російського рубля.
Заохочувалось іноземне капіталовкладення.

Реалізація економічної програми С. Вітте зумовила певне економічне піднесення Російської імперії.
Основною проблемою економіки був розрив між швидкими темпами розвитку промисловості та відсталими засобами виробництва в сільському господарстві. Становище найманих робітників було вкрай тяжким. Робочий деньна виробництві офіційно становив 11,5 год, але на більшості дрібних і середніх
підприємств він сягав 13–14 год. Заробітна плата була мізерною навіть у столиці імперії — Петербурзі й не забезпечувала родині робітника прожиткового
мінімуму. До того ж робітник часто отримував грошима лише десяту частину
заробітку, решта видавалася «натурою» — товарами й продуктами.
151

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
•• Проаналізуйте діаграми. Який «діагноз» Ви можете поставити російській еконо­міці наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст.?

Частка Росії у світовому промисловому виробництві
7,6 %

8,8 %

91,2 %

92,4 %

1880 р.

91,8 %

1913 р.

1900 р.
Росія

8,2 %

решта країн

Столипінська реформа. Навіть після скасування в середині ХІХ ст. кріпосного права Росія залишалась аграрною країною з численними феодальними пережитками. У селах зберігалися поміщицьке землеволодіння, селянське малоземелля, правова безправність селян, община з її круговою порукою, викупні платежі.
Під час революції 1905–1907 рр. уряд намагався пригасити хвилю селянських повстань шляхом перебудови земельних відносин. У 1906 р. в імперії розпочалася
аграрна реформа, яка за прізвищем голови Ради міністрів і міністра внутрішніх
справ Петра Столипіна, отримала назву «столипінська». Зміст реформи полягаву тому, що кожний селянин мав право вимагати від громади виділення землі водному масиві — відрубі, до якого міг приєднати свою садибу й перенести сюдибудівлі, утворивши хутір. Пізніше наділи переходили в спадкове володіння.
Столипінська аграрна реформа передбачала:руйнування селянської общини, яка відіграла активну роль у повстаннях у ходіреволюції, і закріплення за кожним сільським господарем, котрий володів надільною землею на основі общинного права, належної йому частини землі вприватну власність;надання кредитної допомоги селянам через Селянський банк;переселення селян у малозаселені райони Сибіру, Північного Кавказу та Середньої Азії.

По гляд дослідника
•• Ознайомтеся з висловлюванням російського історика про столипінську ре­форму. Що, на Вашу думку, означає «якби» в оцінці реформи?
«То була спроба позбутися вибуху знизу шляхом “революції згори” і створення
нової масової опори режиму. …Якби Столипін мав 20 років, то ці переміни, можливо, виявилися б найсерйознішим явищем… Столипінський шлях був страшним, жорстоким... але це шлях буржуаз­ного прогресу».
Натан Ейдельман, російський історик («Революция сверху»в России. — М. : Книга, 1989. — С. 163)152

§17. Російська імперія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

Реформа стала початком індустріалізації російського села. Для України вонамала менше значення, ніж для Росії, адже український селянин завжди прагнув
господарювати не в общині, а одноосібно.
Економічний розвиток українських земель — найбільш розвиненого регіонув складі Російської імперії — відбувався нерівномірно. З одного боку, великими промисловими центрами імперії були Донецький вугільно-металургійний,Нікопольський марганцевий та Криворізький залізорудний райони, а з іншого — на Лівобережжі ще залишалися пережитки кріпосництва в сільському господарстві. Україна була привабливою для інвестицій російських та іноземних
банків; швидкими темпами розвивався залізничний транспорт.

П огляд дослідника
•• Як Ви вважаєте, чому економіст не порівнював рівень розвитку Росії з Євро­пою та США? У чому вони були за приклад для Росії?
«Добробут широких народних мас, рівень освіти, народне багатство, культурний
розвиток не витримують порівняння з такими ж на заході Європи та в Америці».
Петро Мигулін, російський економіст (Экономический рост Русского
государства за 300 лет (1613–1913). — М., 1913. — С. 222)

У 1913 р. обсяг промислового виробництва в Росії був менший, ніж у Франції у 2,5 раза; Англії — 4,6; Німеччині — 6,0; США — 14,3 раза. Наслідком булизлидні більшості населення й коротка тривалість життя. Смертність серед немовлят у Росії у 2–2,5 раза була вищою, ніж у Європі та США.
Загалом до початку Першої світової війни (1914) Росія так і не змогла подолати значне відставання від Західної Європи та США.
•• Проаналізуйте діаграму. Які висновки про якість життя в різних країнах Ви може­те зробити, проаналізувавши наведену статистичну інформацію?

Середня тривалість життя на початку ХХ ст. (1913)
Росія

32

34

Німеччина

46

49

Франція

47

50

США

52

49

Велика Британія

53

50

0

20

40
чоловіки

60

80

100

Вік

жінки

2. Революція 1905–1907 рр.
Ганебна військова поразка Росії у війні з Японією збурила російське су­спільство й прискорила революцію. Поштовхом до її початку стали події в Петербурзі 9 січня 1905 р. Того дня урядові війська розстріляли мирну ходу доцаря, яка мала вручити йому петицію з проханням полегшити народу життя.
Загинуло понад тисячу й було поранено п’ять тисяч мирних маніфестантів. Цейдень увійшов в історію як «Кривава неділя». В Україні реакцією на звістку про«Криваву неділю» стали масові страйки в Києві, Катеринославі (нині м. Дніпро), Одесі, Харкові й Миколаєві.
153

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

В. Коссак. «Кривава неділя» у Петербурзі 9 січня 1905 р. 1907 р.

У революції взяли участь усі верстви та стани населення: інтелігенція й підприємці, селяни, робітники, учні, студенти, військові. Улітку 1905 р. страйки
почали переростати в збройні сутички з регулярними частинами й поліцією.
Яскравою подією революції стало повстання в червні 1905 р. на панцернику «Потьомкін», значну частину екіпажу якого становили українці. Також спалахнуло
повстання матросів на чолі з лейтенантом П. Шмідтом у м. Севастополі. У листопаді в Києві повстали сапери під командуванням поручика Б. Жаданівського;відбулися повстання військових у Харкові, Чернігові, Полтаві, Білій Церкві й інших українських містах. Революційна хвиля захопила й селянство (п’ята частина
повітів європейської частини імперії була охоплена селянськими виступами).
Незважаючи на загальну поразку, масштабність революції змусила самодержавство піти на поступки: у жовтні 1905 р. Микола II підписав маніфест. Революція поступово пішла на спад і в 1907 р. згасла.
•• Порівняйте ідеї царського маніфесту з ідеями Декларації прав людини і громадя­нина, Цивільного кодексу Наполеона, конституцій Франції та США. Чи будуть ціпорівняння на користь жовтневого маніфесту?

Витяг із маніфесту 17 жовтня 1905 р.
1. Дарувати населенню непохитні основи громадянської свободи на засадах справ­жньої недоторканності особи, свободи совісті, слова, зборів і спілок.
2. Не зупиняючи призначених виборів до Державної думи, одразу по змозі залучити до участі в думі (відповідно до кратності строку, що залишивсядо скликання думи) ті класи населення, які нині зовсім позбавлені виборчих
прав, дозволивши потім подальший розвиток засад загального виборчого
права щойно запровадженого законодавчого порядку.
3. Установити, як непорушне правило, що жоден закон не може набрати чинності без схвалення Державною думою й надати виборним від народу
можливість реального нагляду за закономірністю дій поставленої від народу
влади.
(Государственная дума в России в документах и материа­лах. — М., 1957. — С. 90–91)Частина учасників революції повірила обіцянкам царя й припинила боротьбу.
У 1906 р. було скликано Державну думу, до якої від України було обрано більше
сотні депутатів. У І Державній думі була сформована українська фракція, яка вимагала автономії України. Дума дедалі більше дратувала царя, і він її розпустив.
У ІІ Державній думі (1907) також було майже півсотні депутатів з України, які про154§17. Російська імперія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

довжували домагатися автономії України, місцевого самоврядування, української
мови в школах, судах, церкві, створення кафедр української мови, літератури й історії в університетах, запровадження української мови в учительських семінаріях.

П огляд сучасника
•• Ознайомтеся з уривком з листа Миколи ІІ та зробіть висновок про причину, якаспонукала царя до проведення реформ.
«…Належало обрати один з двох шляхів — призначити енергійну військову людину й спробувати за будь-яку ціну придушити крамолу. Є й інший шлях — надання громадянських прав населенню, свободи слова, друку, зібрань, спілок тощо.•…Єдина втіха, що така воля Божа й що це тяжке рішення виведе дорогу Росію зтого нестерпного, хаотичного стану, у якому вона перебуває майже рік».
З листа Миколи II до матері, 19 жовтня 1905 р. (Э. Радзинский.
Три царя. — М. : АСТ, 2007. — С. 518)Улітку 1907 р. Микола II розпустив ІІ Державну думу, що символізувало
завершення революції. Самодержавство деградувало, про що свідчила й появапри монаршій родині Григорія Распутіна — авантюриста, який видавав себе за«святого старця», наділеного винятковими здібностями. Упродовж багатьох років він справляв значний вплив на прийняття важливих державних рішень.
3. Зовнішня й колоніальна політика імперії
Основний напрям зовнішньої політики Росії наприкінці XIX – на початкуXX ст. залишався незмінним: Близький Схід, Чорноморські протоки й Балкани. Однак російська експансія на Балканах наштовхнулася на протидію Австро-Угорщини, за якою стояла потужна Німецька імперія. В умовах загост­рення франко-німецьких суперечностей, з одного боку, і російсько-німецьких — з іншого, Франція та Росія ставали природними союзниками. Обидві
країни зміцнювали союз, укладений у 1891–1893 рр., і прагнули долучити донього Велику Британію, що змінило б розстановку сил у Європі.
У 1877 р. Росія розпочала війну з Туреччиною за панування на Балканському півострові. Наступного року Туреччина визнала поразку й за мирним договором до Росії відійшли Південна Бессарабія та ряд кавказьких територій. Зарахунок Туреччини було відновлено державність у Болгарії й збільшено території Сербії, Чорногорії та Румунії. Згодом договір переглянули, й апетити Росії
було суттєво обмежено.
На межі XIX–XX ст. Росія активізувала далекосхідний напрям своєї зов­нішньої політики. Аби відволікти людей від повсякденних проблем і стимулювати патріотичний підйом, Росія готувала війну з Японією. Як висловився одинз російських міністрів, «щоб утримати революцію, нам потрібна маленька переможна війна».
Однак війна виявилася не «маленькою» і зовсім не переможною. Неочікувано для росіян першою завдала удару Японія. На початку 1904 р. японці атакували російський флот у Порт-Артурі — військово-морській базі, орендованій
росія­нами в Китаї. Щоденно війна поглинала майже 3 млн руб. золотом. Зреш­тою російська армія зазнала поразки в Маньчжурії, у грудні Порт-Артур бувзданий японцям, а російський флот потоплений.
За мирним договором, підписаним у 1905 р. в м. Портсмуті (США), Росія
віддала японцям значну частину своїх територіальних загарбань у Маньчжурії,зокрема Порт-Артур і південну частину Сахаліну, а також визнала Корею сферою японських інтересів.
155

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Незважаючи на військові невдачі, Росія продовжувала колоніальну експансію, яку здійснювала з XVIII ст. На початок ХХ ст. вона анексувала узбережжя
Фінської затоки, Інгерманландію, Естляндію, Ліфляндію, частину Карелії, Казахстан, більшу частину України, Грузію, південну частину Латвії (Курляндію),Литву, Білорусь, Фінляндію, Бессарабію, Польщу, узбережжя Нижнього Амура, Приморський край, о. Сахалін, Вірменію, Чечню, Дагестан та Адигею.
Завершивши до початку 1860-х років завоювання Кавказу, Росія окупувала
середньоазійські держави. У 1865 р. російські війська зайняли Ташкент, а черезтри роки Самарканд. Наприкінці 1860-х — на початку 1870-х років були анексовані Кокандське ханство, Бухарський емірат і Хівинське ханство. У середині
1880-х років — Туркменістан.
Приєднані країни й території активно заселялися росіянами, а щодо корінних народів проводилася русифікація.

1860–1870-і роки — «великі реформи» Олександра ІІ
1877–1878 рр. — російсько-турецька війна.
1905–1907 рр. — революція в Росії.
1906 р. — столипінська реформа.

За пи т ання т а завданн я
1. У чому полягали основні проблеми економічного й соціально-політичного розвитку Російської імперії?
2. Чому, на Вашу думку, самодержавство зважилося на проведення «великих реформ»? Стисло охарактеризуйте ці реформи. Яка з них видається Вам найважливішою? Аргументуйте Ваш вибір.
3. Який економічний і політичний ефект мали реформи С. Вітте й П. Столипіна?
4. Проаналізувавши висловлювання Н. Ейдельмана та П. Мигуліна, а також подані діаграми (с. 152–153), сформулюйте своє ставлення до оптимістичного прог­нозу історика Н. Ейдельмана, що Росія могла б через 20 років стати в один ряд ізпровідними країнами світу.
5. Охарактеризуйте причини, опишіть перебіг і визначте наслідки революції
1905–1907 рр.
6. Використовуючи історичну карту атласу, охарактеризуйте зов­нішню політику
Росії. Яку, на Вашу думку, основну мету вона переслідувала?

§18. Австро-Угорщина в другій половині XIX —на початку ХХ ст.

Пр игадайт е•• Охарактеризуйте причини й передумови революцій 1848–1849 рр.

1. Становище імперії на межі XIX–ХХ ст. Дуалістична монархія
Особливості державного ладу й внутрішньополітичного життя в дуалістичній Австро-Угорській імперії були обумовлені договором між Угорщиноюта Австрією 1867 р. про створення об’єднаної держави.
156

§17. Російська імперія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

В імперії фактично існували три уряди: австрійський, угорський та об’єднана
австро-угорська адміністрація.
•• Розгляньте схему. Наскільки, на Вашу думку, у тогочасних історичних умовах
була життєздатною така модель держави?

Схема розподілу влади в Австро-Угорській імперії
Імператор (цісар)Австрійський
парламент

Угорський
парламент

Уряд Австрії

Уряд Угорщини

Об’єднана австро-угорська
адміністрація зіспільними міністерствами оборони,закордонних справі фінансів

Збори пред­ставників ав­стрійського (60)та угорського
(60) парламен­тівНайавторитетнішою об’єднавчою силою в політичній системі країни бувімператор Франц-Йосиф І. Оскільки він був з династії Габсбургів, то АвстроУгорську імперію називають також Габсбурзькою.

О с о бис тост іФранц-Йосиф І Габсбург (1830–1916) — імператор
Авст­рії та король Угорщини. Праправнук імператриці
Марії-Терезії. У 1867 р. підтвердив автономію Галичини; прихильник участі українських політиків в органах
влади Австро-Угорщини. Один з організаторів Троїстого
союзу. Володів шістьма мовами. Не сприймав технічних
новинок, зокрема не визнавав телефонного зв’язку, автомобіля, ліфта тощо.

Франц-Йосиф І контро­лював збройні сили й зовнішню політику, однак неміг ефективно втручатись у внут­рішні процеси обох частин Австро-Угорської
імперії.
Збори представників австрійського й угорського парламентів відбувалисяяк у Відні, так і в Будапешті. Проте для населення Австрії й Угорщини буливажливішими рішення, які приймали відповідно австрійський та угорський
уряди, а не загальні збори.

С ло в никДуалістична монархія — 1) конституційна монархія, коли влада монарха обмежена конституцією чи конституційними актами, однак він формально й фактично
зберігає чимало владних повноважень; 2) двоєдина монархія на чолі з австрійським імператором, який також був угорським королем. Австрія й Угорщина
були суверенними частинами однієї держави.

157

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
•• Проаналізуйте статистичні дані. Охарактеризуйте національний склад АвстроУгорщини. Чи коректно, на Вашу думку, намагатися визначити, яка держава є«кращою»: однонаціональна чи багатонаціональна? За яких умов багатонаціо­нальна держава може бути міцною та життєздатною?

Національний склад Австро-Угорщини за даними перепису населення
1910 р.
2,5 % 3,4 %6,5 %23,5 %

8%10 %

19,1 %

австрійці

українці

угорці

румуни

чехи й словаки

словенці

серби й хорвати

іншіполяки

10,5 %
16,5 %

Вразливим місцем для політичної стабільності імперії був строкатий національний склад. Під владою Австро-Угорщини, крім інших слов’янських земель,перебували Галичина, Закарпаття й Північна Буковина. Під тиском багатотисячних мітингів у 1907 р. австрійський уряд лібералізував виборчі процедуридля українців. Як наслідок, того року депутатами австрійського парламенту стали 32 українці.
З іншого боку, українці демонстрували вміння співіснувати з іншими нація­ми й мирно вирішувати всі міжнаціональні питання. З усіх австрійських володінь національно найстрокатішою була Буковина. За даними перепису населення 1910 р., на Буковині проживало 305 тис. українців, 273 тис. румунів, 168 тис.
німців, 102 тис. євреїв, а також численні громади угорців і поляків. Офіційними
мовами Буковини були визнані українська й румунська мови. Мовою ж імперського правління й вищої освіти залишалася німецька. Строкатість буковинського населення сформувала в нього толерантне ставлення до людей різних
національностей. На початку ХХ ст. на Буковині ефективно діяла система національного місцевого самоврядування. Кількість українського населення поступово зростала, а румунів скорочувалася. Віддаленість Буковини від центру
імперії була суттєвою перевагою: тут, на відміну від інших провінцій імперії, незафіксовано проявів міжнаціональної ворожнечі.
Франц-Йосиф I намагався не зважати на національні чвари, що неабияк загострилися між австрійцями й угорцями, і ставитися до різних народів однаково. Та все ж йому було дедалі складніше утримувати владу в імперії, яку через їїбагатоетнічний склад називали «клаптиковою».

По гляд дослідника
•• Ознайомтеся з висловлюванням О. Бочковського, а також ще раз перегляньте
подану діаграму. Що, на Ваш погляд, мав на увазі дослідник, називаючи Габ­сбурзьку імперію «лабораторією національних питань»?
«Австрія не спромоглася на рішучий крок у своїй національній політиці. Відень
традиційно капітулював перед Будапештом. …Австро-Угорщина була перед
вій­ною класичною лабораторією національних питань. …Визвольна боротьба•158

§17. Російська імперія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.
австро-угорських народів під час Першої світової війни мусила насамперед побороти політичний забобон, що без повалення Габсбурзької монархії неможливе
нове політичне впорядкування Центральної Європи».
Ольгерд Бочковський, український і чеський соціолог (Вступ до націо­логії. — Мюнхен, УТГІ, 1991–1992. — С. 45)

2. Соціально-економічний розвиток
Процес розвитку імперії був так само строкатим, як і її національний склад.
Найрозвиненішими землями в складі імперії були Австрія та Чехія. Тут зосереджувались основні індустріальні потужності, зокрема заводи фірми «Шкода». Німецькі фірми й банки вкладали значні капітали в економіку Габсбурзької
імперії, отримуючи надприбутки завдяки відсутності конкуренції з боку британського та французького капіталів.
Міста Прага, Відень і Будапешт ні в чому не поступалися найрозвиненішим
європейським містам. У великих містах імперії діяла система очищення води,курсували трамваї, вулиці були викладені бруківкою й освітлювалися газовими й електричними ліхтарями. Проте на селі життя нітрохи не покращувалося.
Харчування, побут і рівень освіченості майже не змінилися.

П огляд дослідника
•• Ознайомтеся з висловлюванням Й. Томашевича. Як Ви вважаєте, такі відно­сини між селянами й державою, на які звертає увагу дослідник, сприяли роз­витку країни?
«Фактично поодинокими зв’язками, які селянин підтримував з державою, були йогощорічний податок і набір до війська чи на громадські роботи. Держава не стала інститутом, який селяни, тобто переважна маса населення, уважали своїм, а залишалася для них іноземною, страшною, а часом і ненависною організацією. Гнів, якийселяни століттями накопичували проти феодалів, тепер обернувся проти бюрократів та інших представників нового соціально-економічного порядку з міста…»
Йозо Томашевич, історик (Tomasevich J. Peasants, Politics andEconomic Change in Yugoslavia. — Stanford, Calif: Stanford Univer­sity Press, 1955. — p. 144)•• Використавши статистичні дані діаграми, сформулюйте загальний висновок проуспішність економічного розвитку Австро-Угорщини впродовж понад трьох деся­тиліть порівняно з іншими країнами Європи та США.

Частка Австро-Угорщини у світовому промисловому виробництві
4,4 %

4,7 %

95,6 %

95,3 %

1880 р.

1900 р.
Австро-Угорщина

4,4 %

95,6%

1913 р.
решта країн

159

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
На українських землях у складі Австро-Угорської імперії розвивалися
галузі економіки, пов’язані з металообробленням і машинобудуванням, добуванням нафти (у 1903 р. тут добували до 5 % світової нафти), солі, озокериту,а також деревообробна, лісопильна й паперова галузі. Серед компаній переважали німецькі, австрійські та французькі, які, завдяки дешевизні української
робочої сили, отримували високі прибутки за мінімальних затрат.
І в Галичині, і на Закарпатті, і в Північній Буковині родючі землі належали
переважно угорським, румунським і польським землевласникам, а українські
селяни, маючи невеликі земельні наділи, наймалися на роботу до поміщиків. Загалом за рівнем економічного розвитку Австро-Угорщина суттєво поступалася
провідним країнам Європи та США.
3. Російсько-турецька війна 1877–1878 рр. Утворення нових незалежних
держав на Балканах
Підписаний в 1873 р. «Союз трьох імператорів» (Росії, Австро-Угорщини,Німеччини) був неміцним. Це з’ясувалося в процесі вирішення питання проБалкани. У 1875 р. почалося повстання слов’ян проти турків у Боснії й Герцеговині, у 1876 р. — у Болгарії. Сербія й Чорногорія оголосили війну Туреччині.
Росія, яка прагнула посилити свій вплив на Балканах, у 1877 р. також оголосила Туреччині війну. Російські війська, переправившись через Дунай, зайняли
Північну й вступили в Південну Болгарію, захопили Адріанополь. На початку
1878 р. в Сан-Стефано (поблизу нинішнього Стамбула) був підписаний мирний
договір, за яким Сербія, Румунія та Чорногорія отримали незалежність, Болгарію було проголошено васальним князівством Туреччини. Росія анексувала
Південну Бессарабію.
Європейські держави не хотіли посилення впливу Росії на Балканах, і наБерлінському конгресі (1878) умови Сан-Стефанського договору були переглянуті. Чорногорія, Сербія й Румунія визнавалися незалежними від Туреччини. Боснія й Герцеговина були окуповані Австро-Угорщиною. Територія
Болгарії зменшилася. Росія отримала закавказькі міста Ардаган, Карс і Батумз їх округами. У всіх володіннях султана була проголошена повна свобода совісті; громадянські й політичні права поширювалися на представників усіхвіросповідань. Берлінський договір лише частково й на короткий термін урегулював балканські проблеми. Регіон залишався й надалі нестабільним і загрожував новими війнами.

1867 р. — створення дуалістичної Австро-Угорської імперії.

За пи т ання т а завданн я
1. Поясність значення поняття  «дуалістична монархія».
2. У чому, на Вашу думку, полягали особливості політичного життя в Австро-Угорській імперії? (Використайте схеми та діаграми, уміщені на с. 157–159).
3. Перегляньте висловлювання Й. Томашевича (с. 159) і назвіть особливості соціально-економічного розвитку Австро-Угорської імперії.
4. Яким був рівень економічного розвитку українських земель у складі Габсбурзької імперії? Наведіть приклади.
5. Охарактеризуйте причини й результати російсько-турецької війни 1877–1878 рр.

160

§19. Японія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

§19. Японія в другій половині XIX — на початкуХХ ст.

П рига дайт е•• Якими подіями супроводжувався процес національного об’єднання Японії?
•• Назвіть причини «закриття» Японії для іноземців.

1. «Пробудження Азії»Епоха «пробудження Азії» (XIX — початок XX ст.) позначилася появою втрадиційних східних суспільствах паростків індустріалізації. Це був складнийта суперечливий період, коли, з одного боку, зберігалися східні традиції, а з іншого — розпочалася модернізація економіки країн Сходу.
На Сході становлення й розвиток індустріального суспільства йшли пліч-опліч із збереженням традиційного, середньовічного за своїм характером укладу
життя. Існування феодальних порядків зумовило те, що до початку XX ст. країни Азії були перетворені на колонії й напівколонії провідних європейських держав. «Вестернізація», тобто копіювання європейських і американської моделей
державного управління, законодавства, системи освіти, одягу, етикету тощо, також була наслідком колонізації східних країн.
Зміцнення національної буржуазії, формування середнього класу, проникнення ідей демократії й соціальної справедливості — усі ці новації сприяли активізації національних рухів і пришвидшили демократичні революції в країнах
Сходу.
Зростання масового національно-визвольного руху в країнах Азії пояснювалося насамперед тим, що у відповідь на постійні утиски й жорстокість колонізаторів по всьому Сходу поширилися й об’єднали різні соціальні групи населення
ідеї антиколоніалізму.
Небувалий підйом національної самосвідомості зумовив численні стихійні виступи селян і ремісників, страйки робітників, виникнення таємних організацій і сект, утворення професійних об’єднань міських і сільських підприємств.
Значною мірою це пояснювалося впливом на населення колоній політичних цінностей метрополій. Традиції й норми парламентської демократії
європейських країн радо сприймали інтелігенція, підприємці, студенти й молодь країн Сходу. Навіть найбільш помірковані з них не могли не обурюватися кричущою невідповідністю ліберальних ідей Заходу реальній політичній практиці метрополій у колоніях. Вони вимагали поширення на жителів
країн Сходу прав громадян провідних європейських країн (Великої Британії,Франції та ін.). Відмова колоніальної влади задовольнити ці природні вимоги
тільки посилювала напруженість і сприяла зміцненню й поширенню національних рухів.

С ло в ник ження Азії»«Пробуд
— зростання масового національно-визвольного руху вкраїнах Азії на початку ХХ ст.

161Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
2. Повалення сьогунату Токугава
Упродовж двох століть Японія залишалася «закритою» для контактів із західними країнами.
Усі спроби налагодити торгівлю з Японією рішуче відхилялися військовим
керівництвом країни — сьогунатом з князівського роду Токугава, який правиву Японії з XVI ст. Формально сьогун був главою адміністративного апарату йвійськовим правителем країни, однак насправді саме він керував країною, а імператор залишався символом традицій. Сьогунат контролював імператорську
родину й не допускав її до участі в державних справах. Особливе становище
займала японська еліта — найбільші військові феодали серед самураїв.
У середині XIX ст. під тиском іноземних держав сьогунат був змушений
«відкрити» для них Японію. До портів Країни вранішнього сонця (образна на­зва Японії) увійшли американські та європейські торгові судна, почали надходити іноземні інвестиції. Зворотною реакцією такого насильницького «відкриття» Японії стало всесилля й безконтро­ль­ність іноземців на території країни.
У Японії посилилося незадоволення правлінням сьогунату. Узимку 1868 р.
націоналістично налаштовані самураї згуртувалися довкола 15-річного імператора Муцухіто, підготували й оголосили імператорський указ про реставрацію
(відновлення) імператорської влади, ліквідацію сьогунату й створення нового
уряду. Сьогун не підкорився, проте в результаті громадянської війни, що почалася в Японії, улітку наступного року мусив визнати свою поразку.
3. Доба Мейдзі в Японії (1867–1912)Імператор Муцухіто оселився в новій столиці країни — місті Токіо, а політична влада перейшла від сьогунату Токугава до невеликого угруповання знатних самураїв. В історії Японії настала доба Мейдзі (тобто освіченого
правління).
Уважають, що «нова» Японія постала саме після реставрації влади імператора. Революціонери взялися зарозбудову нової країни. Вони не руйнували старий світ,не порушували традицій, не намагалися змінити спосіб
мислення й життя японців. Країна перестала бути «закритою», вона запозичила стиль життя й технічні здобудки
Заходу, аби краще йому протистояти. Японці здійснили
Імператор Муцухіто диво — створили країну з подвійною цивілізацією, у якійкожний мешканець живе водночас на Заході й на Сході.

По гляд дослідника
•• На які риси національного характеру звертає увагу дослідник і наскільки, наВашу думку, вони важливі в період рішучих змін?
«Упродовж усієї своєї історії японці продемонстрували здатність швидко
засвою­вати нові ідеї й практики, сміливість у здійсненні великих проектів, насамперед хист до навчання».
Джордж Аллен, британський економіст (Allen G. C. A Short Economic
History of Modern Japan. — New York : St. Martin’s Press, 1981. — p. 15)

Японія почала швидко наздоганяти Захід в економічній та військовій сфері.
Реформи пройшли по всій країні. Новий уряд мріяв зробити Японію демократичною країною, де пануватиме загальна рівність. Зникло розмежування між162

§19. Японія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

Японська живописна
алегорія боротьби старогоз новим. 1870-і рокисоціальними класами, уведене сьогунатом Токугава. Щоправда, самураї, яківтрачали свої привілеї, були незадоволені цією реформою.
Аби не спокуситись іноземною допомогою, Японія із самого початку розраховувала тільки на власні сили для забезпечення економічного поступу. Країна незалучала іноземного капіталу, однак не відмовлялася від допомоги численних західних експертів і технічних фахівців, грамотно підібраних і добре оплачуваних.
Водночас Японія імпортувала найкраще іноземне устаткування. Її часто звинувачували в тому, що вона була тільки наслідувачем. Однак японці виявили здатність не лише швидко освоювати нову техніку, а й постійно її вдосконалювати.
Японія демонструвала високі темпи зростання. Зміцнилася грошова система; японський капіталізм включився у світову економічну систему. Експорт
збільшився вдвічі. Країна досягла найвищого рівня свого розвитку. Дзайбацу —олігархія високопоставлених родин, які поділили між собою важку промисловість і торгівлю, ще більше зміцніла, ставши противагою владі військових.
Не менш важливими для прогресу були національні риси японців, зокрема їхня неймовірна працездатність і налаштованість на втілення нових ідей, настворення модерної нації. Для досягнення цієї мети була потрібна насамперед
сильна держава.
Найтяжче на початку доби Мейдзі було селянам. Індустріалізація країни
здійснювалася переважно за рахунок експлуатації села. Селяни віддавали своєму землевласникові половину врожаю. Високий земельний податок був інструментом безжального викачування із села продукції й грошей, які держава
вкладала в промисловість. Ще один вид експлуатації — використання жіночої
праці. Заробітна плата в усіх найманих працівників була низькою, умови праці
важкими. Із сільських районів у міста масово переселялися ті, хто втратив роботу в селі, що створювало в місті невичерпні резерви дешевої робочої сили. У тойчас, коли швидкими темпами зростала національна економіка, якість життя пересічних людей не покращувалася.
Рішучі реформи в останній чверті XIX ст. (реформи Мейдзі) перетворили
Японію з феодальної країни на індустріальну й потужну у військовому плані
державу. У Японії виникла оригінальна економічна модель, у якій поєднувалися західні ринкові елементи з японськими національними традиціями. Відносини між роботодавцем і працівником будувалися на засадах патерналізму — піклування держави про своїх громадян, господаря — про своїх працівників.
До 1900 р. Японія створила справжнє «економічне диво». Відтепер іноземна
допомога була їй не потрібна. Щоб завершити перетворення країни на сучасну
державу, залишалося прийняти конституцію й утвердити парламентаризм. Напочатку 1889 р. був оприлюднений текст конституції Японії, згідно з якою вкраїні встановлювалася конституційна (обмежена) монархія.

163

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
•• Розгляньте фотографію японської сто­лиці. Які ознаки свідчать про те, що вкраїні відбулася індустріальна револю­ція? Які Ви можете назвати ознаки, ха­рактерні для столиць провідних країн
світу на початку ХХ ст.?

Нове «обличчя» Токіо за доби Мейдзі.
Фото. 1900-і рокиПо гляд сучасника
•• Ознайомтеся з декількома статтями конституції Японії 1889 р. Наскільки, наВашу думку, повноваження імператора відповідали статусу країни як консти­туційної монархії?
«Ст. 2. Імператорський трон повинен передаватися нащадкам імператора чоловічої статі відповідно до положень “закону імператорського дому”.
Ст. 4. Імператор — глава держави. Він володіє верховною владою й здійснює їїзгідно з положеннями цієї конституції.
Ст. 5. Імператор здійснює законодавчу владу в згоді з парламентом.
Ст. 55. Міністри є радниками імператора й відповідальні перед ним за свої поради».
Витяг з конституції Японії (http://afe.еasia.columbia.
edu/ps/japan/meiji_constitution.pdf)

Коло прав і свобод у конституції було досить обмежене, як і в більшості
тогочасних конституцій. Були проголошені свобода вибору, недоторканність
житла, таємниця листування, релігійна свобода, свобода слова, друку й зборів.
У конституції також було відтворене старовинне японське право подання петицій імператору, яке поширювалося на звернення до парламенту й органів виконавчої влади; закріплювалося право приватної власності.
Підданим імператора дозволили користуватися демократичними свободами«у межах, установлених законами». Щоправда, ці права та свободи стосувалися
тільки японських підданих. Правове становище іноземців у країні визначалося
міжнародними договорами, окремими законами й розпорядженнями.
Верхня палата парламенту складалася зі знаті й осіб, призначених імператором, а нижню — обирали. Ухвалені парламентом закони набували чинності
тільки після їх затвердження імператором. Уряд, який складався з цивільних івійськових чиновників, призначався імператором і був підзвітний тільки йому.
На виборах ліберальні партії постійно здобували більшість місць у нижній
палаті парламенту. Щоб розколоти опозицію й полегшити проведення свого
курсу, імператор почав уводити представників цих партій до уряду. Хоча ліберали протестували проти посилення впливу військових, на початку XX ст. вонидедалі ширше співпрацювали з оточенням імператора.
164§19. Японія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.
•• Проаналізуйте статистичні дані, наведені в діаграмі. Який висновок Ви можете
зробити про виборчі права японців у ті часи?

Збільшення кількості виборців у Японії
25 %
20 %

20 %
15 %
10 %
5%

1,2 %

3%

450 тис.
1890 р.

1 500 тис.
1912 р.

0%

12 400 тис.
1928 р.

Японські лідери відрядили місії по всьому світу, щоб розвідати секрети успіху західних країн. До Японії запрошували американських і західноєвропейських
фахівців, нові японські правителі наслідували західні способи господарювання.
Країна переозброювалась, і з нею мусили рахуватися на Тихому океані. Особ­ливу увагу приділяли важкій промисловості, зокрема металургії, будівниц­твувійськових кораблів і залізниць. Японський флот перебудували за зразком
флоту Великої Британії, а сухопутну армію — за зразком Німеччини. Школи
облаштували як німецькі й французькі, а моделі банківської справи й ведення
бізнесу запозичили в американців.

П огляд дослідника
•• Чи поділяєте Ви думку А. Тойнбі, що японці досягли успіху в реформуванні сво­єї країни значною мірою саме тому, що вміло поєднали західні технологічні ви­находи з національними традиціями й ментальністю японської нації?
«Новітні японські державні діячі сформували думку, що лише технологічна революція, перетворивши Японію на могутню державу західного зразка, допоможе
японському суспільству зберегти свою самобутність… Японський уряд забезпечив офіційну організацію державної релігії синтоїзму: поганство мало використовуватися як засіб обожнення живого японського народу, спільноти й держави.
Цього було досягнуто завдяки відродженню символізму архаїчного культу імператорської династії... Культ пропонував своє спадкове колективне божество длябезпосереднього поклоніння йому в образі бога, вічно втілюваного в подобі імператора, що сидить на троні».
Арнольд Джозеф Тойнбі, англійський історик (Дослідження істо­рії. — К. : Основи, 1995. — Т. 2. — С. 219)Японія мала власні традиції, її демократичний устрій мало нагадував західні
країни. Японський парламент працював лише три місяці на рік і не відігравав
значущої ролі. Реальна влада належала імператору, його радникам і військовим.
Військові мали великий вплив на політику й спрямовували націю на зовнішні
завоювання.
Після 20–30 років інтенсивної орієнтації на західні країни уряд почав дослухатися до консерваторів і націоналістів: були відновлені й навіть уключенідо програм навчальних закладів принципи конфуціанства та синтоїзму, зокремай культ імператора.
165

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Реформи Мейдзі
Назва реформи

Зміст реформи

Демократизація
суспільстваУ Японії запровадили поняття «права людини»; у 1873 р. було проголошено свободу релігії.

Освітня

Систему освіти реформували спочатку за французьким, а потім за німецьким зразками. Запровадили обов’язкове навчання. Освіта поширюваласяна простолюдинів: у багатьох селах школи існували при храмах. До державних шкіл приймали дітей як із заможних родин, так і з бідних; починаючи з шестирічного віку навчалися й дівчатка. Багатьох японських студентів відправили на Захід вивчати науки й мови; для роботи в японських університетах запрошували іноземних учених і викладачів.

Територіально- Владу князів скасували; країну поділили на губернії та префектури.
адміністративна
Аграрна

Запровадили приватну власність на землю; дозволили купівлю й продаж землі. Заради стабільності уряду всі колишні феодали повинні булиповернути всі свої землі імператору. Це було зроблено до 1870 р.

Військова

Увели загальну військову повинність; створили нову армію за прусським
зразком; за британським зразком був збудований військово-морський флот.
Зростання військової потужності в епоху європейського націоналізму булодля Японії пріоритетним, оскільки її (так само, як і інші азійські держави)неодноразово силою змушували підписувати невигідні угоди.

Конституційна

Відповідно до першої японської конституції 1889 р., у країні був створений двопалатний парламент. При цьому імператор зберіг незалежність:він очолював армію, флот, виконавчу й законодавчу владу.

Фінансова

Запровадили нову, єдину для всієї країни грошову одиницю — єну.

Чимало коштів було вкладено в розвиток транспорту й засобів зв’язку. Урядпідтримував розвиток бізнесу й промисловості, особливо великі компанії. Загаломна початку XX ст. в Японії завершилася індустріальна революція. Більша частина
багатств опинилася в руках монополій (концерни «Муції», «Міцубісі»), що домінували в промисловості й у морському транспорті. З монополістами були тісно
пов’язані найвищі державні й військові посадові особи. Японський капіталізм маввійськово-феодальний характер — панування фінансової олігархії перепліталосяз пережитками феодалізму, що сприяло мілітаризації країни та посиленню роліармії. Темпи економічного зростання Японії перевершили показники будь-якоїз великих держав. Щоправда, Країні вранішнього сонця доводилося починати здуже низького, середньовічного рівня. Однак нова Японія завдяки згуртованості,дисципліні й патріотизму японської нації продемонструвала свою здатність максимально ефективно використовувати навіть обмежені ресурси.
У культурному житті японців також відбулися зміни — з’явилися музеї в західному стилі та мистецькі академії, де студентів навчали європейської техніки
малюнка, живопису й скульптури. У традиційне японське суспільство почала
проникати західна мода. Водночас чимало митців, як поважного віку, так і молодих, які народилися в епоху Мейдзі, ставили під сумнів доцільність наслідування західного способу життя й продовжували працювати в традиціях японської
національної культури.
Після смерті в 1912 р. імператора Муцухіто відійшла в минуле його епоха. Наступники й послідовники імператора виявилися менш талановитими, чим і скористалась армія. Настала епоха, коли шляхи вирішення проблем дедалі частіше
нав’язували військові.
166§19. Японія в другій половині XIX — на початку ХХ ст.

4. Початок японської територіальної експансії
Потреби японської економіки й віра в призначення Японії «нести цивілізацію» народам Азії штовхали уряд до активної зовнішньої політики. За добиМейдзі Японія інтенсивно вивозила капітал за кордон. Проте було б неправильно вважати, що японський імперіалізм шукав можливості експорту капіталу, бов Японії він був надлишковий. Якраз, навпаки, — відсталість Японії змушувалаїї вивозити капітал за кордон і створювати величезну імперію. Коли колонії захоплювали Велика Британія та Франція, вони вже були індустріальними країнами. Японія ж перебувала в іншій ситуації — вона намагалася зменшити відриввід індустріальних країн саме завдяки колоніальним загарбанням, оскільки немала власної сировинної бази.
Водночас модернізація посилювала залежність Японії від закордону. Країні
доводилося імпортувати й експортувати значну кількість продукції. При цьому
японський експорт наражався на протекціонізм великих держав, стурбованих
появою нового конкурента.
Японія не мала не тільки власних ресурсів для промислового виробництва, а йдоступу до джерел сировини. Країна значною мірою залежала від держав, які, завдяки колоніям, зберігали монополію на сировину. Ці обставини змушували Японію вирішувати свої внутрішні й особливо зовнішні проблеми за допомогою сили.
Зов­нішня політика країни на початку ХХ ст. стала агресивною й імперіалістичною.
Тільки за півтора десятиліття Японія встановила контроль над трьома великими іноземними територіями: за підсумками китайсько-японської війни
1894–1895 рр. над китайським Тайванем; після перемоги над Росією у війні
1904–1905 рр. Японія спочатку встановила протекторат над Кореєю, а в 1910 р.
перетворила її на свою колонію; у 1905 р. було взято в оренду величезну Квантунську територію в Південній Маньчжурії.

П огляд сучасника
•• Порівняйте висловлювання японського державного та громадського діяча зілюстрацією з японського журналу. Чи знаходите Ви в них спільне?
«Ми колись настільки високо піднімемо національну міць Японії, що не тільки будемо управляти Китаєм і британською Індією, а й переберемо владу з рук англійців та одноосібно правитимемо в Азії».
Юкіті Фукузава, перший президент То­кійської академії наук  (Nester W. R. Power
across the Pacific: A Diplomatic History ofAmerican Relations with Japan. — New
York: University Press, 1996. — P. 63)•• Розгляньте ілюстрацію, на якій Корея зобра­жена як темна печера, до якої японець впус­кає сонячне світло. Як Ви думаєте, який зміст
вкладав художник у цю алегорію?

Карикатура з японського журналу. 1905 р.

167Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
На початку ХХ ст. Японія стала повноправним членом «клубу» імперіалістичних держав. Японія й Велика Британія навіть підписали документ, якийфактично визнавав Японію однією з великих світових держав.

1867–1912 рр. — доба Мейдзі.
1889 р. — прийняття конституції Японії.

За пи т ання т а завданн я
1. Охарактеризуйте Японію за часів правління сьогунату Токугава й поясніть причини революційних перетворень у добу Мейдзі.
2. Використовуючи таблицю «Реформи Мейдзі» (с. 166), назвіть і коротко охарак­теризуйте основні реформи, що були здійснені в країні.
3. У чому полягали особливості змін, що відбувалися в Японії наприкінці ХIХ ст.?
Наведіть аргументи на підтвердження Вашої думки.
4. Яку, на Вашу думку, роль відіграла конституція Японії? Яку модель державного устрою вона затвердила?

§20. Китай у другій половині XIX — на початкуХХ ст.

Пр игадайт е•• Чому до другої половини XIX ст. Китай залишався «закритою» країною?

1. Китай під владою маньчжурів
Китай був найбільшою державою в Азії — багатонаціональною імперією,об’єднаною завойовницькими походами маньчжурів. У XIX ст. тут правила
маньчжурська династія Цин, яка прийшла до влади ще на початку XVII ст. Усютериторію, яку завоювали маньчжури, називали імперією Цин.
Для Китаю друга половина XIX ст. була часом погіршення економічної, соціальної та політичної ситуації. Зростання чисельності населення відбувалося
набагато швидше за збільшення кількості оброблюваних земель. Це загострило
продовольчу проблему, що зумовило зниження рівня життя населення. Час відчасу виникали антиімперські таємні товариства й відбувалися повстання проти
маньчжурів, однак успіху вони не мали. Зростало й невдоволення національних
меншин, пригноблених маньчжурською владою.
Китай був «закритий» для іноземного капіталу, усі торговельні операції здійснювалися через одну фірму, яку підтримувала держава. Європейські підприємці
марно намагалися «відкрити» китайський ринок для своїх товарів. Оскільки Китай обходився виробленою в країні продукцією, то не потребував європейських
товарів. Дорогу європейській торгівлі проклав опіум, який за сприяння корумпованих китайських чиновників завозили в країну контрабандою. Опіумна контра­банда призвела до відтоку з Китаю срібних грошей, що знецінило китайський
юань і зумовило підвищення податків і збідніння селян. У країні наростало соціальне напруження й посилювались антиманьчжурські настрої.
168§20. Китай у другій половині XIX — на початку ХХ ст.

2. «Опіумні» війни
Закритість кордонів не убезпечувала Китай від зовнішньої загрози, а завдавали шкоду країні. Суспільство було відрізане від світових на­укових, технічнихі соціальних здобутків. У цих умовах Китай ставав легкою здобиччю для західних держав. З найдавніших часів у Китаї існував звичай куріння опіуму. Допоки за справу не взялась Ост-Індська компанія, цей звичай не виходив за межігромадської етики й моралі, незважаючи на його небезпеку.
Британська Ост-Індська компанія істотно розширила площу плантацій снодійного маку й розгорнула масове виробництво опіу­му, який продавали дешево, а подеколи й роздавали задарма місцевому населенню. Китайський урядбув неабияк стурбований падінням моралі й масовим погіршенням здоров’ясвоїх підданих. Конфлікт із Британією був справою часу. Приводом до збройного зі­ткнення став арешт китайським митним комісаром англійських контра­бандистів і знищення їхнього опіумного вантажу. У відповідь англійський флотобстріляв китайські військові човни в гирлі р. Сіцзян. Почалася перша «опіумна» війна (1839–1842). Імператорський двір виявився не здатним організувати
оборону країни, і після трирічних збройних сутичок Китай капітулював.
Перемога Великої Британії була закріплена Нанкінським договором
1842 р., згідно з яким Китай мав виплатити величезну контрибуцію (21 млндол.) для покриття всіх витрат Великої Британії в цій війні й визнати її правона безмитну торгівлю опіумом у всіх портах Китаю. Також Китай погоджувався
передати Великій Британії о. Сянган (Гонконг). Упродовж наступних декількох
років Китаю нав’язали нерівноправні договори США, Франція, Бельгія, Швеціята Норвегія. На ці країни поширювалися пільги, отримані Британією за Нанкінським договором.
Проте ні війна, ні договори не вирішували опіумної проблеми. Як і раніше,західні держави нашпиговували китайців опіумом, отримуючи із цього великий
зиск.
Восени 1856 р. китайські чиновники заарештували команду й вантаж китайського корабля, що йшов під прапором Великої Британії з контрабандним опіу­мом. Після цього Велика Британія знову оголосила війну Китаю — почалася друга «опіумна»війна (1856–1860). Британська ескадра бомбардувала порт Гуанчжоу, а на початку 1857 р. донеї приєдналися американські кораблі. Невдов­зі у війну на стороні Англії вступила Франція.
У 1860 р. об’єднана англо-французька армія
розгорнула сухопутні військові операції на Ляодунському півострові й у Північному Китаї; союзники захопили порт Тяньцзінь. У вирішальній битві під Пекіном англо-французька артилерія розгромила маньчжурсько-монгольську
кінноту. Англо-французький десант пограбував
Політична карикатура на те,імператорський палац у Пекіні.
як Велика Британія «полегшувала»У жовтні 1860 р. був підписаний Пекінторгівлю опіумом у Китаї.
ський договір, за яким китайський уряд по1840-і рокиС ло в ник«Опіумні» війни — війни Великої Британії та Французької імперії проти Китаю зметою розширення свого впливу в країні.

169

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

Карикатура про розподіл сфервпливу в Китаї між європейськими державамита Японією. 1890-і рокигодився виплатити Англії й Франції багатомільйонну контрибуцію, відкрити Тяньцзінь дляіноземної торгівлі, дозволити використовувати
китайців як робочу силу («кулі») у заморських
англійських і французьких колоніях.
Фактично Китай став напівколонією: китайський уряд видавав розпорядження лише після
попереднього їх схвалення «радниками» із західних держав. У 1885 р. Китай мусив поступитися Франції провінціями Аннам і Тонкін (ниніВ’єтнам). Це свідчило про те, що Франція прагнула домінувати над Південним Китаєм.
Наприкінці XIX ст. Китай «відкрився» длязахідних держав. Європейські країни, США таЯпонія проводили в Китаї політику «опосередкованого правління»: вони не намагалися відібрати
владу в китайського правителя, однак узяли економіку країни під свій контроль.

3. Рух тайпінівМіж першою й другою «опіумними» війнами в Китаї розгорнувся рух проти
куріння опіуму, який очолили китайські християни — тайпіни. Вони розраховували на те, що англійці в разі приходу до влади тайпінів, перестануть труїти
наркотиками своїх одновірців.
Тяжке матеріальне становище населення Китаю ще більше ускладнили голод таепідемії. Бідність і безвихідь штовхали людей на збройні виступи. У середині століття в Китаї спалахнуло кілька десятків повстань і заворушень. Най­масштабніші
виступи відбулися в південних регіонах, які найбільше постраждали від стихійнихлих та економічної експансії. Саме ці регіони стали центром Тайпінського повстання (1850–1868). Популярна секта «Товариство поклоніння небесному владиці» сповідувала китаїзований варіант християнства, її ватажком був сільський
учитель Хун Сюцюань (1814–1864). Члени секти носили на голові червоні пов’язкий відрощували довге волосся на знак непокори маньчжурам. Вони виступали проти конфуціанства, буддизму й даосизму, уважаючи єдиною правильною релігією
християнство. У 1851 р. тайпіни зайняли м. Юньань і сформували власний уряд.
Армія тайпінів здобувала все нові перемоги й поступово просувалася напівніч країни. На третьому році повстання вона налічувала півмільйона людей,а також мала власний флот. У війську тайпінів панувала жорстка дисципліна.
На відміну від інших військ, вони дотримувалися християнських заповідей і неграбували місцеве населення, чим здобули його прихильність.
У березні 1853 р. армія тайпінів чисельністю в 1 млн захопила м. Нанкін,де заснувала державу Тайпін тяньго (у перекладі «Небесна держава великого
благоденства»).
Через два роки сталася масштабна повінь — після тривалих дощів р. Хуанхе
прорвала дамби. Що тяжчими ставали умови життя китайців, то більше таємних товариств з’являлося в країні.

Сл о в никТайпіни — повстанці, учасники селянської антифеодальної війни в Китаї (1850–
1864) проти панування маньчжурської династії Цин.

170

§20. Китай у другій половині XIX — на початку ХХ ст.

Китай у другій половині ХІХ ст.

Район повстання іхетуанів
(1899–1901)Території, охоплені повстанням тайпінів (1850–1864)Кордони імперії Цин (1850)Похід тайпінів на Нанкін
(1852–1853)Район початку Тайпінського повстання
(1850–1851)Після поразки Китаю в другій «опіумній» війні тайпіни ще певний час чинили опір, однак вони не могли протистояти об’єднаній європейсько-американській армії, озброєній новітньою бойовою технікою.
У 1862 р. у ході повстання відбувся перелом. Серед тайпінів стався розкол іпочалася деморалізація. Частина бійців перейшла на бік цинської армії. Нанкін
опинився в облозі. У 1864 р. Хун Сюцюань наклав на себе руки, а всі керівники
повстання були страчені. Загалом у ході повстання загинуло від 15 до 20 млн
осіб. Почалося не тільки безконтрольне ввезення до Китаю опіуму, а й масове вивезення китайців для роботи в колоніях. Тайпінське повстання ще більше ослабило Китай. У країні давалося взнаки значне відставання від передових
держав світу, дедалі популярнішою в населення ставала політика «самопосилення», тобто запозичення іноземних досягнень.
171

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
4. Повстання іхетуанів
Після другої «опіумної» війни англійці продовжували продавати індійський
опіум. Аби протистояти англійцям, у країні також почали вирощувати опіум: до1905 р. половина спожитого в країні опіуму була вирощена в Китаї. Тим часом
становище країни стрімко погіршувалося: Китай перетворювався на напівколонію, якою правили з-за кордону за допомогою продажної місцевої знаті. Кілька
повстань за звільнення Китаю від корумпованої адміністрації були придушеніза сприяння західних країн.
Найвідоміше з-поміж них — Іхетуаньське (або «боксерське») повстання —було організоване в 1899 р. однією з таємних спортивно-релігійних організацій.
Націоналістично налаштовані китайці, які боролися за збереження традицій,об’єдналися в таємне товариство під назвою «Іхетуань» (у перекладі «Кулак вім’я справедливості й злагоди»).
Ідеологія іхетуанів заперечувала західну науку й культуру. Основний кістяк товариства становили селяни, які вірили, що, натренувавши своє тіло й завчивши декілька заклинань, вони заслужать безсмертя в битвах з ворогом. Іноземці називали членів товариства «боксерами», оскільки ті культивували бокс івсілякі ритуали, які мали зробити їх невразливими для куль. Основною метою
«боксерів» було знищення Цинської династії, що правила в Китаї понад 250 років, і звільнення країни від іноземного впливу. В іноземцях іхетуанці вбачали
загрозу існуванню самобутньої китайської культури.
Повстання почалося в 1899 р. в сільських районах Китаю. Спочатку вономало певну підтримку офіційної влади, яка вбачала в ньому інструмент тискуна західні країни. Однак невдовзі гнів іхетуанів, спрямований переважно проти
західної цивілізації, націлився на співвітчизників, які прийняли християнство.
Загони «боксерів» убивали християнських місіонерів з Європи й США, а також
китайських християн. Від рук повстанців загинули десятки тисяч місцевих католиків, протестантів і православних китайців.
Імператриця Ци Сі (1861–1908) вела подвійну гру: робила вигляд, що захищає іноземців, відправляючи війська проти повстанців, але водночас обіцяла армійським командирам винагороду «за вуха кожного мертвого іноземця». Власне,вона підтримувала «боксерів», розраховуючи з їхньою допомогою звільнити Китай від іноземців. У травні 1900 р. повстання «боксерів» вийшло за межі сільських
районів і наблизилося до Пекіна. Для захисту співвітчизників, а також своїх інтересів іноземні держави сформували в Китаї міжнародні сили чисельністю понад 2 тис. американських, британських, російських, фран­цузьких, італійських та японських
солдатів, яких відправили для придушення
заколоту іхетуанів.
У червні 1900 р. загони іхетуанів увійшли в столицю. Почалась облога посольського кварталу, що тривала майже двамісяці. Під час облоги було вбито декілька
іноземних дипломатів і членів їхніх сімей.
Імператриця Ци Сі відкрито перейшла набік повстанців.
Винищення християн дало західним
державам і Росії привід для чергового втручання в справи Китаю. Було сформовано
широку коаліцію з восьми держав для припинення вандалізму іхетуанів. Насправді жЗагін іхетуанів на вулицях
західні держави скористалися зручним прикитайського міста. Фото. 1901 р.
172

§20. Китай у другій половині XIX — на початку ХХ ст.

Блокпости в посольському кварталі
Пекіна. Фото. 1900 р.

водом, аби ще більше підкорити Китай. У середині серпня міжнародні силиввійшли в Пекін і придушили опір бунтівників. «Боксерське» повстання булорозгромлено. Після цього Китай як цілісна й незалежна держава проіснував недовго. Країна була частково окупована японцями, а частково занурилась у тривалу громадянську війну.
5. Синьхайська революція
До 1895 р. європейську політику в Китаї називали політикою «відчинених
дверей». Підприємці всіх великих держав з дозволу китайського уряду могли
торгувати в будь-якій частині країни. Інтерес Великої Британії в Китаї був насамперед підприємницьким, однак вона не збиралася пасивно споглядати, якінші країни посилюватимуть свій вплив на китайській території. Англія захопила Сянган (Гонконг) і змусила китайський уряд заплатити контрибуцію, надатиїй концесії (оренду території), а також змиритися з тим, що китайські закони непоширюватимуться на британські володіння в Китаї.
Великий інтерес до Китаю як одного з найважливіших ринків виявляли
США. Проте їхня позиція в Китаї була набагато слабшою за позиції Японії, Великої Британії, Франції та Росії. Поділ території Китаю на сфери впливу, чогодомагалися інші країни, не відповідав американським інтересам, оскільки СШАще не створили на Далекому Сході достатньої кількості військово-морських баз.

П огляд сучасника
•• Наскільки, на Вашу думку, зміст листа американського високопосадовця
(1898) узгоджується з неодноразовими заявами урядів західних держав проте, що вони виконують у Китаї благородну цивілізаційну місію?
«Територія Китайської імперії становить половину території Сполучених Штатів
(без урахування Аляски) з населенням понад 400 млн осіб. …Промисловий розвиток Китаю перебуває на стадії немовляти, але впродовж останніх декількох
років значною мірою за допомогою американського підприємництва й промисловості було збудовано чимало бавовнопрядильних фабрик і спроектовано залізниці. Імперія має величезні поклади вугілля, залізної руди, міді, інших мінералів,тобто необмежені можливості для розвитку… З огляду на це, я щиро сподіваюся,що конгрес докладе зусиль.., щоб Сполучені Штати отримали належну їм частку
необмежених ресурсів Китайської імперії…»
З листа державного секретаря США Вільяма Дея до міністра
фінансів (Essays and Documents in American Foreign Relations
1890–1991. — Tuscaloasa : University of Alabama, 1992. — p. 10)173Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
1900 р. став серйозним випробуванням для Китаю. Після придушення повстання іхетуанів Росія, Велика Британія, Франція й Німеччина нав’язали країні
договори про оренду її територій і запровадили на них свої порядки. У концесіях
діяли не китайські закони, а закони країни, яка орендує територію.
Імператриця Ци Сі, яка з дозволу іноземців повернулася до столиці, ви­явилася безпорадною перед західними державами, і тоді ініціативу взяла у своїруки китайська інтелігенція. У країні виникли таємні націоналістичні організації, зок­рема «Тунменхой» (у перекладі «Спілка відродження Китаю») на чоліз Сунь Ятсеном. Він сформулював три народні принципи боротьби за звільнення Китаю від іноземців і режиму Ци Сі: націоналізм, народовладдя, народний
добробут.

О с о бист ост іСунь Ятсен (1866–1925) — китайський політик і революціонер. У 18-річному віці переїхав до Гонконгу. Закінчив з відзнакою медичний коледж на Гавайях. Після
придушення кантонського повстання емігрував спочатку до Японії, а потім до Великої Британії. У 1905 р.
організував у Токіо об’єднану лігу «Тунменхой» — організацію, популярну серед китайських студентів, які навчалися в столиці Японії. Після перемоги Синьхайської
революції став тимчасовим президентом Китайської
республіки.

Об’єднані сили підпільних організацій намагалися розпочати в Китаї повстання, однак спроба виявилася невдалою. Політична криза загострилася, колив 1908 р. після смерті імператриці Ци Сі було проголошено імператором її онука — дворічного Пу Ї, а реальну владу захопила маньчжурська знать, яка усунула з вищих посад китайську аристократію. У жовтні 1911 р. в країні спалахнула
Синьхайська (інша назва — Уханьська) революція, і вже наприкінці листопадав більшості провінцій імператорська влада була повалена. Маньчжурський двірзакликав до влади командувача Північної армії генерала Юань Шікая, призначивши його прем’єр-міністром і командувачем усієї армії.
Наприкінці року до Китаю повернувся з еміграції Сунь Ятсен.
1 січня 1912 р. Китай був проголошений республікою, тимчасовим президентом якої обрали Сунь Ятсена. У лютому 1912 р. імператор Пу Ї зрікся престолу. Це означало повалення маньчжурської династії Цин. Аби припинити громадянську війну й уникнути іноземної інтервенції, Сунь Ятсен відмовився відпосади президента на користь Юань Шікая, який і очолив країну.
У серпні 1912 р. прихильники Сунь Ятсена об’єдналися в партію Гоміньдан(у перекладі «Національна партія») для боротьби проти Юань Шікая, який установив режим військової диктатури. У 1913 р. вони організували на півдні Китаю
«другу революцію», яка виявилася невдалою, і Сунь Ятсен утік до Японії.
Придушивши «другу революцію», Юань Шікай став президентом країни.
У 1914 р. він розпустив парламент. Китай стояв на порозі півстолітнього періоду громадянської війни.

Сл о в никТри народні принципи — учення Сунь Ятсена, що ґрунтувалося на таких поняттях, як націоналізм, народовладдя, народний добробут.

174§21. Спроби модернізації Османської імперії...

1839–1842; 1856–1860 рр. — «опіумні» війни між Великою Британією та Китаєм.
1850–1868 рр. — Тайпінське повстання.
1889–1901 рр. — Іхетуанське («боксерське») повстання.
1911–1912 рр. — Синьхайська (Уханьська) революція.

За питання т а завдання
1. Використовуючи історичну карту (с. 171), охарактеризуйте становище Китаюпід владою маньчжурів.
2. Проаналізувавши висловлювання В. Дея (с. 173), поясніть, яку мету переслідувала британська Ост-Індська компанія та західні держави, постачаючи в Китай
дешевий опіум?
3. У чому полягали причини та якими були наслідки «опіумних» воєн у Китаї?
4. Сформулюйте висновок про ставлення західних держав до Китаю.
5. Порівняйте рух тайпінів і повстання іхетуанів. Що об’єднувало ці два виступи,а чим вони відрізнялися?
6. Охарактеризуйте причини й результати Синьхайської революції.

§21. Спроби модернізації Османської імперії
наприкінці XIX — на початку ХХ ст.

П рига дайт е•• Коли була створена Османська імперія?
•• Охарактеризуйте причини занепаду Османської імперії.

1. Османська імперія наприкінці XIX ст.
Могутня в минулому Османська імперія наприкінці ХІХ ст. остаточно втратила свій вплив на хід світової історії, ставши напівколонією Заходу. Політична система імперії була неефективною. Після скасування конституції 1876 р.
в країні встановився репресивний, нічим не обмежений режим султана АбдулГаміда II. Період його правління (1876–1909) увійшов в історію Туреччини якперіод гноблення.
У 1882 р. Туреччина оголосила себе банкрутом і перестала повертати гроші за позиками. Султан боявся заколотуй увів поліцейську деспотію та цензуру на друк. За правління Абдул-Гаміда II продовжувалися гоніння на турків-християн. Його політику, спрямовану проти вірмен,болгар і греків, неоднаразово засуджували глави європейських держав. Особливою жорстокістю вирізнявся
конфлікт з вірменами в 1894 р. Було спалено 50 тис. будинків, закатовано 100 тис. осіб, уключаючи жінок і дітей. Через три роки було винищено греків на о. Криті, а напочатку ХХ ст. сталися погроми болгар і македонців.
Європейські держави назвали Османську імперію
Абдул-Гамід II«хворою» і стали вирішувати її долю. По суті, вони роз175Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
поділили між собою османські території: Боснія й Герцеговина були окуповані
Австро-Угорщиною, у Тунісі господарювали французи, Єгипет захопила Анг­лія. Формально ці території ще перебували в складі Османської імперії, проте
фактично перейшли під контроль іноземних держав. Іноземний капітал захопив основні позиції в усіх сферах турецької економіки, що стримувало розвиток
національної промисловості, у якій переважали мануфактури. Сільське господарство майже не розвивалося. Для обробітку землі селяни використовували
дерев’яну соху.
Патріотично налаштована інтелігенція та військові шукали шляхів виведення країни з глухого кута. Наприкінці ХIХ ст. почав зароджуватися турецький
демократичний революційний рух. Оскільки в Османській імперії етнічні турки становили не більше третини населення, то формування опозиційного рухумало певні особливості. Турецька нація формувалася повільно. Промисловці,фінансисти й інтелектуали турецького походження займали досить помірковану політичну позицію: обмеження свавілля Абдул-Гаміда II й установлення вТуреччині конституційної монархії. Перші таємні опозиційні групи — різні засоціальним складом і політичним спрямуванням — виникли в Стамбулі наприкінці 80-х — на початку 90-х років ХІХ ст. у військових і спеціальних цивільних
навчальних закладах. Об’єднувала всі групи боротьба за відновлення першої турецької конституції 1876 р. і скинення султана Абдул-Гаміда II.
Наприкінці ХIХ ст. найбільш активною силою в турецькому опозиційному
русі стала організація «Єднання й прогрес», що спиралася переважно на молодих офіцерів. Членів організації в Європі називали молодотурками. У 1907 р.
в Парижі відбувся з’їзд молодотурків та організацій, що представляли інші національності Османської імперії. З’їзд ухвалив рішення про підготовку збройного
повстання.
2. Молодотурецька революція 1908 р.
Навесні 1908 р. офіцери-молодотурки підняли повстання, вимагаючи відновлення конституції. Повстання стало початком перевороту, який увійшов вісторію під назвою Молодотурецька революція. Приводом для відкритого виступу стали події в Македонії, де неабияк загострилися соціальні й національні
суперечності, характерні для всієї Османської імперії. Перед європейськими політиками знову постало питання про втручання західних держав у справи Туреччини. Молодотурецькі таємні комітети, які мали вже чимало прихильників вармійських частинах, розквартированих у Македонії, почали готувати антиурядовий виступ. Очікувалося, що виступ спиратиметься на широке невдоволеннямас деспотичним режимом і загрозою іноземного втручання в справи країни.
Улітку кілька офіцерів-молодотурків організували із солдатів повстанські
загони, які широко підтримало населення, а також албанські й македонські національно-революційні організації. Повстанням керував центр молодотурків,створений таємно в м. Салоніках. Повстанці захопили владу в Салоніках таінших містах Македонії. Повсюдно звучала вимога відновити першу турецьку
конституцію. Султан мусив поступитися. Наприкінці липня був опублікований
указ про відновлення дії конституції, а також оголошено про майбутнє скликання палати депутатів.

Сл о в никМолодотурки — політичний рух в Османській імперії за політичну, військову йекономічну модернізацію країни, що перебувала в стані деградації та розпаду.

176

§21. Спроби модернізації Османської імперії...

Вирвавши цю перемогу, молодотурки вважали за краще не поглиб­лювати
революційну ситуацію. Їх задовольнив компроміс із владою. І хоча на виборахдо парламенту восени 1908 р. молодотурки отримали більшість депутатських
місць, їхнє керівництво ще тривалий час не намагалося взяти владу у свої руки.
Тільки після придушення контрреволюційного заколоту 1909 р., коли вірні султану частини виступили проти молодотурків і майже на два тижні вигнали їх зіСтамбула, позиція керівництва змінилася. Зрештою молодотурки придушили
заколот, а скликаний парламент усунув Абдул-Гаміда II від влади. Його змінив
старий і безвольний султан Махмуд V, який мав «царювати, але не управляти».
Реальна влада опинилася в руках молодотурецьких лідерів, котрі обійняли
основні міністерські й адміністративні посади.
Молодотурки провели в країні низку реформ, з яких найважливіша стосувалася реорганізації армії, поліції та жандармерії. Проте, реформуючи країну,вони не переймалися засобами. Загалом перебування молодотурків при владів період з 1909 по 1918 р. значно погіршило економічне становище країни й щебільше загострило національне питання. Заперечуючи право нетурецьких народів на самовизначення, молодотурки проводили жорстку великодержавну політику, наслідки якої відчули на собі вірмени, греки, араби, албанці й курди. Своюголов­ну місію молодотурки вбачали в збереженні цілісності імперії. Для досягнення цієї мети вони взяли на озброєння доктрину османізму, згідно з якою всігромадяни імперії, незалежно від їхньої національності, оголошувалися османами, а нетурецькі землі — невід’ємною частиною Туреччини. Лідери нетурецьких
громад звинувачували молодотурків у тому, що під прапором османізму проводилося насильницьке потуречення, відновилися погроми немусульманського
населення, найменші прояви визвольної боротьби пригноб­лених національних
меншин жорстоко придушувалися.
Прийшовши до влади під гаслами свободи, рівності й братерства всіх народів Османської імперії, молодотурки впродовж декількох років установили вкраїні режим, який, на думку їхніх опонентів, мало чим відрізнявся від тиранії
Абдул-Гаміда II. На тлі внутрішніх проблем погіршилося міжнародне становище імперії: Австро-Угорщина анексувала Боснію й Герцеговину; було втрачено північноафриканські володіння, а після першої Балканської вій­ни 1912–
1913 рр. — більшість володінь у Європі.
Тривале спільне проживання багатьох народів на території Османської імперії було не тільки проблемним, часом воно мало трагічні наслідки.

Група молодотурецьких активістів.
У центрі — Кемаль Ататюрк, майбутній
перший президент Турецької
республіки. Фото. 1910 р.

Поштова марка,присвячена подіям 1908 р.

177Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

По гляд сучасника
«Упродовж п’яти століть балканські народи жили разом під єдиним прапором
Османської держави. Вони належали до одного світу... перебували в єдиному
османському просторі, дуже відмінному від, скажімо, культури православної
Росії або католицької Австрії. Залишаючи риторику балканської інтелігенції, якатвердила про “османське ярмо”, можемо зауважити, що вплив імперії на підвладні їй народи мав свої негативні й позитивні сторони».
Барбара Єлавіч, історик (Історія Балкан. XX століття. — К. :Свенас, 2004. — Т. 2. — С. 136–137)•• Розгляньте дві політичні карикатури початку ХХ ст., присвячені анексії західни­ми державами в Османської імперії територій на Балканах. Одна з карикатурє османською й іронічно називається «Просування цивілізації в Боснії й Гер­цеговині», інша — зі щоденної паризької газети «Le Petit Journal» («Маленька
газета»). Як Ви вважаєте, яка з цих карикатур французька, а яка — османська?
Поясніть, за якими ознаками Ви визначили країну походження карикатур.

1908 р. — Молодотурецька революція.

За пи т ання т а завданн я
1. Використовуючи історичну карту атласу, охарактеризуйте становище Османської імперії наприкінці XIX — на початку ХХ ст.
2. Європейські лідери назвали тогочасну Османську імперію «хворою». Як Вивважаєте, чому за країною закріпилася така назва? Якими «хворобами» була уражена Османська імперія?
3. Чи погоджуєтеся Ви з думкою дослідниці Б. Єлавіч про те, що навіть складні
відносини між народами не заперечують взаємопроникнення культур?
4. Що означає історичний термін «молодотурки»? Охарактеризуйте причини, перебіг і наслідки Молодотурецької революції 1908 р.

178Матеріал до практичного заняття 4Матеріал до практичного заняття 4Британське володарювання в Індії.
Народи Африки під владою європейських колонізаторів
І. Британське володарювання в Індії
• Базова інформація
Заснування європейськими державами заморських колоній розпочалося щев XVI ст. внаслідок великих географічних відкриттів. Спочатку будівництво поселень на нових землях було не державною, а приватною справою окремих людей чи торгово-промислових компаній.
До середини XIX ст. колоніальний світ охоплював Південну й частину Північної Америки (Канада), а також Бразилію, що належала Португалії. З часом
Іспанія й Португалія перетворилися на другорядні колоніальні держави. Їхнємісце зайняли могутніші європейські держави, насамперед Англія. У XIX ст. цякраїна захопила величезні території в Азії, Африці, їй належали Нова Зеландія,Австралія та Канада.
Володіння колоніями в ті часи було, з одного боку, престижним, а з іншого — давало величезний економічний зиск. З колоній до Європи везли каву, чай,екзотичні південні овочі й фрукти, спеції; для потреб промисловості — каучук,нафту, залізну руду, мідь.
Колонії були вигідним ринком збуту товарів, територією для створення військових баз. Колонії також приймали тисячі емігрантів з Європи. Через бурхливе зростання населення в Європі з 1850 до 1914 р. до нових країн виїхали майже
50 млн європейців (переважно до США й колоній).
• Практична частина
•• Проаналізуйте схему «Способи колонізації». Які з них, на Вашу думку, більш
«м’які» щодо корінного населення колоній?
Освоєння колоністами-поселенцями віддалених незаселених •і малозаселених земель
Міграція новопоселенціву райони з численним
місцевим населенням •з його власними
традиція­ми державностій культурою

Способи колонізації

Колонізація районів •з несприятливими дляєвропейців умовами
проживання

Проникнення колонізаторів у країни з багатовіковою культурою •та державністю

• Базова інформація
Проаналізувавши вчення Ч. Дарвіна про еволюцію й природний добір, прихильники колоніальних загарбань намагалися обґрунтувати нерівність рас, щоотримало назву соціальний дарвінізм. На хвилі досягнень індустріальної рево179

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
люції в Європі соціальні дарвіністи пропагували ідею про «вищість» європейської цивілізації порівняно з іншими, а отже, і «право» європейських країн підпорядкувати собі інші народи.
Поширюючи міф про «тягар білої людини», уперше сформульований анг­лійським письменником Р. Кіплінгом, прихильники колоніалізму намагалися
довести, що «місія» європейських країн як світових лідерів полягає в «опіці»над «відсталими» народами Сходу. Ці погляди виправдовували завоювання інших країн, використання їхніх ресурсів (як природних, так і людських) для забезпечення економічного зростання європейських країн.
• Практична частина
•• Проаналізуйте наведені діаграми та зробіть висновок про те, які континенти булинайбільш привабливими для колонізації.

Території, що належали європейським країнам і СШАна правах колоніальних володінь (1900)
0%

1,1 %

73 %

100 %

99 %

Америка

Австралія

Полінезія

9,6 %
27 %

44 %
90 %

Африка

57 %Азіянезалежні території

колоніальні володіння

• Базова інформаціяДо початку Першої світової війни (1914) колонії становили понад 2/3 площі
планети, а їхнє населення — 60 % жителів Землі (понад 500 млн).
Колоніальні володіння найбільших європейських держав
наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст.
146,6

49
9
Велика Британія
площа колоній (млн км2)

9,7

2,9

Франція

12,3Німеччина

населення колоній (млн осіб)Особливого значення англійці надавали освоєнню Індії, про казкові багатства
якої здавна поширювалися легенди. Саме Індія стала найціннішим колоніа­льним
надбанням Англії. Недаремно англійці образно називали її «перлиною в короні
Британської імперії». До 1857 р. Індія майже повністю перебувала під британським правлінням. Незвичним було те, що колоніальне проникнення до Індії
здійснювалося нібито не державою, а через британську Ост-Індську компанію.
180

Матеріал до практичного заняття 4Країна була колосальним ринком сировини та збуту британських товарів.
Зокрема, до Індії ввозилося англійських тканин удвічі більше, ніж до Європи та
США. Англійці не цуралися використовувати й традиційне вирощування індійцями маку — сировини для виготовлення опіуму. Вони продавали його в Китаї,а коли тамтешній уряд заборонив ці оборудки, за допомогою зброї змусили йогодати дозвіл. Створена англійцями особлива комісія дійшла висновку, що опіум
зав­дає індійцям набагато менше шкоди, ніж алкоголь європейцям. Ці неправдиві твердження навіть у самій Англії викликали обурення, однак усе переважила
величезна вигода від торгівлі опіумом. Підкупивши декількох лікарів, комісія
отримала від них потрібні результати експертизи. Жертвами опіуму ставали
сот­ні тисяч людей в Індії, Індокитаї та Китаї, куди англійці ввозили його у величезній кількості.
Британські промислові товари заполонили Індію, що спричинило занепад
сільського господарства й бавовняного виробництва в країні. Чимало селян,утративши роботу, вирушали до міст, які поступово перенаселялися. Це руйнувало традиційний уклад життя індійців, які здавна проживали в закритих
сільських громадах. Натомість англійці вкладали кошти в створення великих
чайних та індигових плантацій, для роботи на яких наймали за безцінь розорених селян.
Британська колоніальна влада вміло використовувала релігійні й кастові
суперечності, що існували в тогочасному індійському суспільстві. Через невдоволення населення країни колоніальними порядками вибухнуло повстання сипаїв (його ще називають народним індійським повстанням).
Сипаї були найманими солдатами англійської колоніальної армії різних
національностей і різного віросповідання, яких вербували з місцевих жителів.
У середині XIX ст. вони становили майже половину англійської армії в Індії.
Сипаї отримували за службу набагато меншу за англійців платню, їх не призначали на офіцерські посади. Індійські правителі, які потерпали від англійської
колоніальної влади, підбурювали сипаїв до заколоту.
Приводом до повстання стало роздавання всипайських частинах нових патронів, змащених
сумішшю яловичого й свинячого жиру, що ображало релігійні почуття індуїстів і мусульман,адже корова вважалася священною твариною віндуїзмі, а свиня — нечистою в ісламі. Сипаї відмовлялися торкатися таких патронів руками.
Повстання розпочалося навесні 1857 р. після рішення англійської адміністрації про розпуск двох полків, які відмовилися використовувати нові патрони. У м. Делі повстанці вбили до
500 вропейців і проголосили імператором нащадка колись могутньої династії Великих Моголів.
У серпні 1857 р. англійці розпочали штурм Делі.
Утративши половину війська, вони за тиждень захопили місто й жорстоко розправилися з його оборонцями.

С ло в никСипаї піхотного полку

Сипаї (від перс. sipahi — воїн, солдат) — в Індії у XVIII — першій половині ХХ ст. —наймані війська англійських та інших європейських колонізаторів, створені з місцевого населеня.

181

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Улітку наступного року англійці зуміли остаточно зламати опір сипаїв. Багатьох пов­станців було страчено, а тих, хто виявився не причетним до вбивства
англійських підданих, — амністовано. Місцеві індійські правителі присягнулина вір­ність англійцям. Після придушення повстання було ліквідовано ОстІндську компанію й проголошено Індію віце-королівством. Згодом англійська
королева Вікторія стала також королевою Індії.
На початку ХХ ст. країною прокотилася хвиля масових виступів, що супроводжувалися закликами провідної політичної партії Індійський національний
конгрес бойкотувати англійські товари й розпорядження британської колоніа­льної влади, розвивати власне виробництво, сприяти освіті індійської молоді.
Різношерстість учасників і стихійний характер виступів тривалий час заважали індійцям ефективно протистояти адміністративній і військовій силі англійських колонізаторів.
Британська присутність в Індії була неоднозначною. Індійців допустили донижчих посад у поліції, фінансових і судових відомствах, однак на вищі посадиїх не призначали. Невдалою виявилася спроба запровадити індійські суди присяжних, оскільки місцеві судді зазвичай виправдовували членів вищих каст.
Британці намагалися зменшити масштаби голоду, який періодично повторювався в Індії. В охоплених голодом районах жителям безкоштовно роздавали
їжу, та все одно мільйони людей вмирали від голоду.
За британського панування в Індії друкували чимало газет місцевими мовами. Індійці навчалися англійської мови, але зберігали свою релігію й кастові
звичаї.
Англійці намагалися викорінити місцеві звичаї, які вони вважали варварськими, і прищепити натомість європейські. Так, на північному заході Індії скасували заручини дітей у малолітньому віці; запровадили обов’язкове щеплення
проти віспи. Та навіть такі корисні заходи наражалися на опір місцевого населення.
Був ухвалений закон, яким заборонялася дитяча праця до 14 років, а робочий день жінок обмежувався 11-ма годинами. Комісія з освіти, створена британським віце-королем, домоглася фінансування місцевих шкіл, однак школу
відвідували приблизно 20 % хлопців і менше 2 % дівчат.
Позитивні перетворення завдяки
британському правлінню

Негативні наслідки британського
колоніального правління

• Зниження податків;• установлення телеграфного зв’язку;• будівництво залізниць;• завершення будівництва Гангського каналу (1854), налагодження регулярного пароплавного сполученняміж Англією й Індією;• поширення англійської системи
шкільної освіти.

• Руйнування традиційного укладу
життя;• перешкоджання розвитку індійського національного ремесла й ринку;• зневажання звичаїв і релігійних вірувань місцевого населення;• утручання Ост-Індської компанії увнутрішні справи індійських князівств.

Сл о в никІндійський національний конгрес — одна з основних політичних партій Індії,яка стала лідером руху за незалежність країни.

182

Матеріал до практичного заняття 4

ІІ. Народи Африки під владою європейських колонізаторів
• Базова інформаціяВ останній третині XIX ст. європейських колонізаторів зацікавила Африка.
Задовго до появи британців тут з’явилися португальці. Тривалий час Африка
відлякувала європейців тропічними хворобами (малярія та ін.). Однак із накопиченням медичних знань і вдосконаленням вогнепальної зброї вони дедалі активніше освоювали невідомі території Африканського континенту.
Хоча в західній частині Африки й існували держави, проте вони не малишансів перемогти озброєні найсучаснішою зброєю європейські загони. Власне, до збройних сутичок доходило рідко. Зазвичай європейцям достатньо булопідкупити вождя племені дешевими, але яскравими подарунками, аби він визнав зверхність тієї чи іншої європейської країни. Щойно на нових землях установлювався державний прапор певної держави, як підприємці цієї країни намагались якнайшвидше отримати тут прибуток. Африканський континент бувпромислово не розвиненим і тому необмеженим ринком збуту товарів заводів іфаб­рик європейських держав. Якщо європейці та жителі США були вимогливими до якості товарів, то в Африці за безсоромно завищеними цінами збували
товари вкрай низької якості.
У 1870-х роках між європейськими державами розпочалася боротьба за Африку.
Португалія сподівалася розширити свої володіння на півдні Африки, протецим планам перешкодили англійці.
Щодо Англії, то ще наприкінці наполеонівських воєн на півдні Африки
британським володінням стала Капська область. На заході континенту Анг­лія здавна вела вигідну торгівлю. З другої половини XIX ст. цей район ставджерелом постачання нафти, а також територією, де проповідували англійські
місіонери. Після винайдення щеплення проти небезпечної для європейців
лихоманки анг­лійці, долаючи тамтешні болота, проникли в глиб континенту.
Найвідомішим з англійських відкривачів Африки був шотландський місіонер
Д. Лівінгстон.
У XIX ст. в основному за рахунок Африки стрімко розширилася Французька колоніальна імперія: почалося завоювання Алжиру, французьким протекторатом став Туніс. В останній третині ХІХ ст. Франція поширила свою владу на
1 млн кв. км нових колоніальних володінь, і на початку ХХ ст. територія африканських колоній була у 20 разів більшою за територію метрополії. Також
Франція планувала включити до своєї колоніальної імперії Єгипет і Судан, однак цьому завадила Велика Британія.
Коли в боротьбу за колонії в Африці включилась Італія, багато земель вжебуло поділено між сильнішими європейськими країнами. Отже, Італія мусила
обмежи­тися територією довкола Аденської затоки, відомою як Еритрея, й Італійським Сомалі. Спроба італійців наприкінці XIX ст. підкорити Абіссінію
(Ефіопію) закінчилася нищівною поразкою.
Загалом поділ Африки відбувався мирно, оскільки континент був достатньо
великий для задоволення апетитів європейських держав. Хоча «сутичка за Африку» виявилася легкою, бо численні угоди між країнами зазвичай визнавали
«сфери впливу» кожної з них, конкуренція між різними країнами в Африці часвід часу породжувала між ними конфлікти.
На півдні Африки, де існували незалежні бурські республіки Трансваальта Оранжева, наприкінці століття знайшли золото й алмази. Виник конфлікт
інтересів між Великою Британією й Німеччиною. Англійці почали готуватися до нападу. Проте в 1899 р. Трансвааль та Оранжева неочікувано оголосили
183

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...
Англії війну. У перші місяці війни об’єднана 40-тисячна армія бурів завдала поразки 30-тисячному
анг­лійському війську. У 1900 р. англійці, отримавши підкріплення, захопили спочатку столицю Оранжевої республіки м. Блумфонтейн, а потім столицю
Трансваалю м. Преторію. Бури розпочали партизанську війну. У відповідь британська армія, аби зламати опір бурів, застосовувала репресії проти мирного
населення, яке співчувало партизанам, — спалювала
ферми, забирала худобу. Війна завершилася підписанням наприкінці травня 1902 р. мирного договору,за яким республіки втратили незалежність і стали
британськими колоніями.
Озброєний загін бурів.
Колоніальні держави укладали між собою угоФото. 1890-і рокиди, згідно з якими у своїх «сферах впливу» не лишемали право вилучати сировину, продавати свої товари, а й мусили лікувати місцевих жителів, дбати про них. Проте часто горубрала жадібність.
Так, незалежна держава Конго, віддана під контроль Бельгії, була багата накаучук і слонову кістку. Бельгійський король Леопольд II вирішив одноосібно привласнити всі ці багатства. Місцеві жителі сплачували високі податки, їхпримушували працювати провідниками в непрохідних хащах, вирубувати ліс ідобувати каучук.
Чутки про жорстокість бельгійців у Конго набули розголосу й спричинили
міжнародний скандал. Але поки європейські лідери обговорювали ситуацію, винищення бельгійцями аборигенів тривало. За 15 років майже 3 млн аборигенів померли від хвороб, катувань чи були розстріляні. Леопольд ІІ відбувся тим, що за
2 млн англійських фунтів стерлінгів продав право на управління Конго парламенту
Бельгії. Раніше він щороку клав до власної кишені сотні тисяч фунтів стерлінгів.
Для узгодження планів щодо Африки та визначення сфер впливу німецький канцлер О. фон Бісмарк ініціював Берлінську конференцію (1884–1885).
Карти, якими користувалися на конференції, виявилися недосконалими,оскільки часто йшлося про не позначену на карті Африки країну. Дивовижно,але африканські держави донині мають кордони, накреслені в Берліні в далекому 1885 р.
• Практична частина
•• Проаналізуйте діаграму. Які європейські країни на початку ХХ ст. мали найбільші
колоніальні володіння на Африканському континенті? Поясніть, чому.

Колоніальні володіння європейських держав в Африці (1914)
1,1 % 8,5 %8,0 %Іспанія

Бельгія

Німеччина

Франція

Італія

Велика
Британія

6,5 %
30 %

7,5 %
35 %

Португалія

184

Матеріал до практичного заняття 4• Базова інформація
Африка — яскравий приклад швидкого підкорення цілого континенту. Напочатку ХІХ ст. європейська присутність в Африці обмежувалася заснуванням
торгових поселень уздовж узбережжя. Європейці споряджали в глиб континенту наукові експедиції, а також збройні загони, аби засвідчити свою присутність вАфриці. Європейські країни поділили континент, провівши кордони по прямій
через африканські суспільства, які існували там здавна. Причина була простою:кожна європейська держава хотіла отримати доступ до ресурсів в Африці, і томувони малювали на карті прямі лінії за допомогою лінійки, щоб спростити позначення зон своїх інтересів й уникнути міждержавних сутичок. Інтереси місцевих
народів при цьому цілком ігнорувалися, колоніальна експансія видавалася забажання «цивілізувати варварські народи».
Загалом до 1914 р. весь Африканський континент, за винятком Абіссінії
(Ефіо­пії) і Ліберії, був поділений між європейськими державами.
• Практична частина
•• Прочитайте твердження про наслідки для Африканського континенту колоніаль­ного панування європейських держав (1–10). Які, на Вашу думку, наслідки булипозитивними, а які негативними? Заповніть у зошиті таблицю, уписавши в її гра­фи номери відповідних тверджень.

1. Було значною мірою припинено міжплемінні війни місцевих жителів.
2. Утручання колонізаторів у незрозумілий і чужий для них світ призвелодо руйнування традиційних сімейних, релігійних і побутових звичаїв корінного
населення колоній.
3. Європейська медицина допомогла побороти небезпечні хвороби, у колоніях з’явилися лікарні, місцеве населення навчалося грамоти.
4. Європейські колонізатори безперешкодно вивозили з колоній золото,сріб­ло, іншу цінну сировину.
5. Запровадження колоніальних адміністрацій підірвало традиційне державне управління місцевих народів.
6. Колоніальне проникнення європейців сприяло подоланню багатовікової
замкнутості народів Африки й Сходу. У XIX ст. цілі континенти включалися взагальносвітове виробництво й торгівлю.
7. Колонізовані народи втратили незалежність. Місцевих жителів безжально експлуа­тували й навіть винищували. Донині прикладом нічим не виправданої жорстокості є поведінка бельгійських колонізаторів у Конго.
8. Корінні народи долучалися до передових на той час способів господарювання, сучасних технічних досягнень: залізниці, поштовий зв’язок, навігація, телеграф, великі судноплавні канали.
9. Продаж європейських фабричних товарів призвів до занепаду традиційних місцевих ремесл, утрати надбань давніх східних цивілізацій.
10. Переселенці з Європи й Америки ознайомилися з багатою культурою аборигенів, що сприяло взаємопроникненню й збагаченню культур.
Негативні наслідки

Позитивні впливи

••

185

Розділ ІІI. Модернізація країн Європи й Америки...

Узагальненнядо розділу ІІІ «Модернізація країн Європи й Америкив останній третині ХІХ — на початку ХХ ст. “Пробудження Азії”»В останній третині XIX — на початку ХХ ст. у світовому розвитку виразно
проявилися декілька важливих тенденцій.
Значно прискорився розвиток матеріального виробництва, відбулася технічна революція в транспортній галузі (див. табл).
Розвиток залізничного сполучення, км залізничних колій
Країна

1840 р.

1870 р.

1914 р.

США

4510

84 675410 475

Росія

27

10 73162 300Німеччина

469

18 87661 749Франція

410

15 54437 400Велика Британія

2390

21 55832 623Австро-Угорщина

144

6112

22 981

У 90-х роках ХІХ ст. на міжнародній арені з’явився новий потужний гравець — США, які стали світовим лідером замість Великої Британії. Як не дивно,але найбільше цьому посприяла сама Англія. По-перше, вона домоглася знищення залишків іспанського колоніалізму в Західній півкулі й запобігала появі нових європейських колоніальних імперій. По-друге, британська політика
«відкритих дверей» у Китаї після «опіумних» воєн забезпечила Сполученим
Штатам у середи­ні століття вигоди на китайському ринку. По-третє, рівні длявсіх країн правила світової торгівлі, яких домагалася Англія, були вигіднимидля США, чиї товари були дешевшими та якіснішими (див. табл.).
Питома вага провідних країн у світовому промисловому виробництві, %Країна

1860 р.

1870 р.

1880 р.

1890 р.

1900 р.

1910 р.

США

17

23

28

31

31

36

Німеччина

16

13

13

14

16

16

Велика Британія

36

32

28

22

18

14

Франція

12

10

10

8

7

6

До кінця XIX ст. панівне становище в економічному житті посіли акціо­нерні
компанії; змінилася роль банків — вони стали потужними фінансовими центрами. Виникла фінансова олігархія.
Зріс рівень кваліфікації робітників. Поява нових галузей, упровадження увиробництво новітніх технологій передбачали підвищення кваліфікації працівників. Високим рівнем кваліфікації вирізнялися німецькі й англійські робітники.
Остання третина XIX ст. характеризувалася глибокими якісними змінами:швидким зростанням продуктивних сил, формуванням світового ринку, появою
нової форми організації господарювання — монополій, які стали джерелом загострення суперечностей між державами та розв’язування воєн. Монополії виникали не тільки в розвинених індустріальних країнах, а й у країнах із середнім
186

Узагальнення до розділу ІІІрівнем економічного розвитку. У США проти засилля монополій навіть булиприйняті спеціальні антитрестівські закони (закон Шермана та ін.).
Сформувалися й паралельно існували різні форми державного управління:конституційна чи парламентська монархія (Велика Британія), президентська
респуб­ліка (США), парламентська республіка (Франція).
На початок ХХ ст. у більшості європейських країн та на Американському
континенті громадяни мали політичні свободи, влада поділялася на законодавчу, виконавчу й судову; діяли парламенти. Абсолютних монархій у Європі майже не залишилося. Виняток — Росія. Парламентський режим був установленийяк у республіках, так і в конституційних монархіях.
Загалом США, Велика Британія та Франція були демократичними державами, Німеччина й Австро-Угорщина наближалися до демократії, а Росія робила перші кроки на шляху до неї (див. табл.).
Монархія
Країна

Абсо­лют­на

Консти­туційна

СШАВелика
Британія

•Німеччина

•Франція
РосіяПартійна система

Рес­пуб­лікаДво­пар­тійна

••Багатопартійна

Партії тільки
утворювалися

•
•
•

•

•

•

АвстроУгорщина••У XX ст. тривав бурхливий розвиток індустріальної цивілізації. Ринкове господарство стало основним регулятором товарного виробництва. Однак час відчасу, в умовах криз, держава активно втручалася в економіку. Індустріальна цивілізація, яка прийшла на зміну аграрній, зумовила панування машинного виробництва й істотне поглиблення поділу праці. Вона вивела в лідери світового
розвитку спочатку Англію, а згодом США.
За рівнем соціально-економічного розвитку країни, у яких на початку XX ст.
інтенсивно відбувався процес індустріалізації, умовно поділяють на три групи
(«ешелони») (див. схему).
Групи («ешелони») країн за рівнем соціальноекономічного розвитку

Велика Британія, •Франція, США, Німеччина
Країни Центральної таПівденно-Східної Європи,Іспанія, Росія

Держави Латинської
Америки, Азії та Африки

187

Узагальнення до розділу ІІІІндустріальний розвиток змінив соціальну структуру суспільства, посилив
розрив у рівні розвитку економіки й матеріального життя людей в різних країнах; спричинив напруженість у відносинах між державами, створив перед­умови
визрівання міждержавних конфліктів і воєн.
Посилювався імперіалізм та експансіонізм. Німеччина, Італія та Японія напочатку століття відверто змагалися за місце під сонцем. Росія «перетравлювала» раніше анексовані території.
Важливими подіями в історії XIX ст. були здобуття незалежності колоніями Іспанії й Португалії в Латинській Америці. Однак з колоніалізмом не булопокінчено. Більше того, до кінця XIX ст. оформилася колоніальна система провідних країн, завершився територіальний поділ світу.
У другій половині XIX ст. в Європі тривав процес оформлення національних
держав. У цей період сформувалися держави, які пізніше відіграли важливу йводночас суперечливу роль у розвитку цивілізації, — Німеччина й Італія.
Наприкінці XIX ст. усталилася система світового господарства. Індустріалізація зачепила всі сфери життя суспільства, вирішивши й водночас породивши
чимало проблем. Друга половина XIX ст. — час оптимізму в європейському су­спільстві й у США. Американці та європейці вірили в прогрес, у всемогутність
техніки й людського генія, упевнено дивились у майбутнє.
Загальним явищем у розвитку цивілізації в XIX та на початку ХХ ст. булоформування засад громадянського суспільства. В Англії та США це відбувалося
еволюційним шляхом, натомість у Франції — через революційні потрясіння.
На початку 30-х років ХІХ ст. французький історик А. де Токвіль відвідав
Сполучені Штати Америки. Його вразило, що американці створили численні
добровільні господарські, релігійні, політичні, культурні й спортивні об’єднаннята асоціації. Американське громадянське суспільство й держава були природними союзниками. Такий союз є запорукою прогресу кожної країни.
«Пробудження Азії» відбувалося під впливом того, що починаючи з другої
половини XIX ст. в Османській імперії, Японії, Китаї, Індії відбувався болісний
перехід до індустріальних, ринкових способів господарювання.
Завдяки рішучим реформам в останній чверті ХІХ ст. (реформи Мейдзі)у Японії була створена оригінальна економічна модель, що поєднала західні ринкові елементи з японськими національними традиціями.
Синьхайська революція 1911 р. розпочала період рішучих перетворень у Китаї на тлі збереження традиційного для китайського су­спільства менталітету.
В Османській імперії внаслідок революції 1908–1909 рр. були відновлені парламент і конституція 1867 р. Молодотурки отримали депутатські місцяв парламенті. Однак радикальних змін у турецькому суспільстві не відбулося,внутрішня й зовнішня політика молодотурків, їхнє ставлення до національних
меншин похитнули авторитет уряду.
В Індії через незадоволення населення колоніальними порядками вибухнуло повстання сипаїв (1857–1858), унаслідок якого було ліквідовано британську
Ост-Індську компанію й проголошено Індію віце-королівством.
Отже, розвиток країн Азії на межі XIX–XX ст. мав чимало особливостей ібув забарвлений національним колоритом. Розуміння цих особливостей важливе для того, щоб історично коректно оцінювати специфіку національних рухів ідемократичних революцій у країнах Сходу.

188

РОЗДІЛ ІVМіжнародні
Міжнародні відносини
відносини
друга половина
половина ХІХ —ХІХ —((друга
початок
початок ХХХХ ст.)ст.)На засадах компетентнісного підходу Ви будете:знати час створення Троїстого союзу й Антанти;розуміти поняття: «військово-політичний союз», «гонка озброєнь»;уміти розрізняти на історичній карті колоніальні володіннята сфери впливу колоніальних держав, країни Троїстого сою­зу й Антанти; характеризувати основні тенденції міжнародних відносин у другій половині ХІХ — на початку ХХ ст.; пояснювати причини міжнародних криз і збройних конфліктів
початку ХХ ст., створення військово-політичних блоків; визначати наслідки боротьби європейських держав за переділ
світу.

Розділ ІV. Міжнародні відносини...

§22. Міжнародні відносини наприкінці ХІХ —на початку ХХ ст.

Пр игадайт е•• Як війни за іспанську й австрійську спадщину (перша половина XVIII ст.) змінили співвідношення сил на міжнародній арені Європи?
•• Які події призвели до ліквідації Речі Посполитої? Які європейські держави виявляли найбільший інтерес до Польщі?

1. Утворення Троїстого союзу й Антанти
Наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст. завершувався поділ світу, що зумовило посилення суперечностей між провідними європейськими країнами. Взаємні
претензії європейських держав призвели до утворення ворогуючих військовополітичних союзів (блоків) — Троїстого союзу й Антанти.
До Троїстого союзу ввійшли, підписавши відповідний договір, Німеччинай Австро-Угорщина (1879), а також Італія (1882, розірвала договір у 1915). Країною-лідером у цьому «трикутнику» була Німеччина.
Натомість Англія, Франція та Росія для боротьби з Троїстим союзом у 1907 р.
завершили утворення Антанти, де провідна роль належала Великій Британії.
Антанта була незвичним союзом, адже Британія не мала жодних формальних
зобов’язань перед Францією та Росією захищати їх у разі війни з Німеччиною.
Антанта існувала на підставі окремих англо-французької (1904) та англо-російської (1907) угод. Угода між Францією та Росією існувала ще з 1891 р. Спільного
договору між трьома державами не було до початку Першої світової війни.
•• Як Ви вважаєте, автор карикатури по­ходив з країни — члена Троїстого сою­зу чи Антанти? Чому Ви дійшли такого
висновку? Як, на Вашу думку, автор
ставиться до зображеного ним вій­ськово-політичного союзу?

Карикатура на Троїстий союз. 1900-і рокиСл о в никВійськово-політичний союз (блок) — союз або угода держав з метою спільнихдій для досягнення політичних, економічних і військових цілей.
 — військово-політичний блок Німецької імперії, Австро-УгорТроїстий союзської імперії та Королівства Італія, який утворився в 1879–1882 рр. і був спрямований проти Французької республіки, Російської імперії та Великої Британії.
Антанта (з фр. згода) — військово-політичний союз Великої Британії, Франціїта Росії, який сформувався впродовж 1904–1907 рр. для боротьби з Троїстим
союзом.

190

§22. Міжнародні відносини наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст.

Англо-французький договір мав на меті врегулювання територіальних суперечок і зміцнення співпраці проти передбачуваної загрози від Німеччини. Велика Британія поширила свій вплив на Єгипет, а Франція — на Марокко.
Що ж до англо-російського договору, то переговори між Великою Британією та Росією розпочалися в 1903 р., і через чотири роки суперництво між державами поступилося взаєморозумінню. Поразка Росії у війні проти Японії заспокоїла Анг­лію щодо російських апетитів на Далекому Сході, а на Балканах,де Англія вже давно протистояла поширенню російського впливу, споруджена
німцями стратегічна залізниця Берлін–Багдад, що проходила через Константинополь (нині Стамбул), блокувала наміри Росії контролювати чорноморські
протоки Босфор і Дарданелли. Отже, два давні райони, що були «яблуком розбрату» між Британією та Росією, більше не турбували англійців.
У серпні 1907 р. між Росією та Великою Британією було досягнуто домовленості щодо розподілу інтересів в Афганістані та Персії (сучасний Іран); Тибет
передали під управління Китаю.
У результаті утворення Троїстого союзу й Антанти Європою пролягла невидима «лінія ворожнечі» між найбільшими європейськими державами.

1882Австро-•Угорщина

Росія

1891

07

Німеччина

Франція

04

19

82

18

187

9

Італія

Утворення Антанти

Велика•Британія

19Утворення Троїстого союзу

2. Початок боротьби за переділ колоніального світу
Заснування європейськими державами колоній, яке розпочалося в XVI ст.
після великих географічних відкриттів, до середини XIX ст. в основному завершилося.
З другої половини XIX ст. колоніалізм став важливою складовою політики
провідних держав. Потік фабричних товарів з метрополій перетворював колонії й залежні країни Сходу на ринки сировини й збуту товарів. У цей період увідносинах між Європою та рештою світу відбулися вражаючі зміни. Наймогутніші європейські держави зробили останню й найбільш рішучу спробу територіального переділу світу.
У 70-х роках ХІХ ст. розпочалася серйозна боротьба між європейськими державами за володіння колоніями в Африці, і до початку Першої світової війни весьАфриканський континент, за винятком християнської Абіссінії (Ефіопії) і Ліберії, був поділений між європейськими державами.
Упродовж останніх 30 років XIX ст. Британська імперія наполовину розширила свою територію, а кількість підданих королеви Вікторії збільшилася натретину. Англія, яка не брала участі у війнах у Європі, стала лідером у колонізації інших народів.
Серйозну конкуренцію Великій Британії з часом становила Німеччина. Починаючи з 1890 р. кайзер Вільгельм II активно утверджував Німеччину на Сходіта в Африці. Та все ж на початок ХХ ст. Німецька колоніальна імперія була в
3,5 раза менша за Французьку та в 11,5 разів менша за Британську. Росія невтручалася в боротьбу за заморські колонії, оскільки була зайнята освоєнням
величезної території від Сибіру до Далекого Сходу.
191

Розділ ІV. Міжнародні відносини...

Карикатура на боротьбу за сфери впливу в Китаї. 1907 р.

У середині ХІХ ст. почалася агресія країн Заходу проти Китаю. У результаті «опіумних» воєн були укладені нерівноправні договори з Англією, Францією,США й іншими країнами. Фактично на початок ХХ ст. Китай став напівколонією.
Отже, колоніальна система стала явищем світового масштабу, а роль колоній як ринку сировини, дешевої робочої сили, збуту товарів стрімко зростала.
3. Міжнародні кризи та збройні конфлікти на початку ХХ ст.
Іспано-американська війна 1898 р. за Кубу стала провісником майбутніх
серйозніших збройних конфліктів. Початок ХХ ст. позначився погіршенням
міжнародних відносин. Через боротьбу за ринки збуту загострилися економічні
відносини між Німеччиною й Великою Британією, а також з Росією. Результатом зіткнення інтересів провідних держав у боротьбі за територіальний переділ
стала перша марокканська криза 1905 р., спричинена тим, що Німеччина вирішила застерегти Францію, яка шукала союзу з Англією й Росією.
Внутрішня ситуація в Марокко, яка займала вигідне стратегічне положенняна півночі Африки біля Гібралтарської протоки, у 1905 р. була нестабільною.
Німеччина не мала тут серйозних інтересів, оскільки Марокко належало до сфери інтересів Франції. Згідно з угодою, яку підписала й Німеччина, жодна країнане мала права вживати в Марокко заходів, попередньо не проконсультувавшисьз іншими країнами-підписантами. На початку 1905 р. Франція порушила цю домовленість, вимагаючи від марокканського султана контролю над армією й поліцією.
Німеччина вирішила скористатися цим приводом і «поставити на місце»французів, а також ослабити угоду між Францією й Англією. Оскільки Росія щене отямилася від поразки в російсько-японській війні 1904–1905 рр., Німеччина
могла не боятися, що вона втрутиться в марокканські події. Німецький канцлер
Б. Бюлов порадив Вільгельму II відвідати марокканського султана й запевнити
його у своїй підтримці. Це мало стати попереджувальним сигналом для Франції. Кайзер не бажав такої ризикованої подорожі й намагався ухилитися від неї.
По-перше, він боявся замаху на своє життя в неспокійній країні, а по-друге, нехотів, щоб його візит до Марокко спровокував війну з Францією. Тоді Б. Бюлов
передав до преси інформацію про те, що візит відбудеться. Пізніше він непереконливо виправдовувався, що, мовляв, уже пізно було щось змінити.
Наприкінці березня 1905 р. Вільгельм II прибув до столиці Марокко Танжера. Його приїзд супроводжувався кумедними подіями. Спочатку у воду впавнімецький посланник, який поспішав привітати імператора, потім з’ясувалося,що текст промови Вільгельма до султана не підготовлений, а арабський скакун,присланий султаном у подарунок кайзеру, злякавшись феєрверку, скинув ізсебе імператора. На тлі цих подій Вільгельм II виголосив промову, у якій запевнив, що Німеччина підтримає султана проти домагань Франції.
192

§22. Міжнародні відносини наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст.

П огляд сучасника
•• Ознайомтеся з повідомленням німецького посланника й визначте, чому промову
Вільгельма II Франція вважала провокаційною. Чи мала, на Вашу думку,  Франція
підстави почуватися приниженою через промову німецького імператора?
«Його Величність відзначив, що він розглядає султана як правителя вільної й незалежної імперії, яка не підлягає жодному іноземному контролю; усе, чого він бажає, щоб Німеччина мала тут такі ж пільги в торгівлі, як і інші країни, і що надалі вінволіє вести переговори безпосередньо із султаном...»З повідомлення фон Шоена до міністерства закордонних справ
Німеччини (http://www.lib.byu.edu/~rdh/wwi/1914m/morocco.html)

Це був відкритий виклик Франції. Повернувшись до Німеччини, Вільгельм ІІ продовжував наполягати на тому, що майбутнє Марокко має стати
предметом розгляду на міжнародній конференції. Французький уряд не почувався достатньо сильним, щоб рішуче покласти край таким заявам. Зрештою
відповідальність узяв на себе міністр закордонних справ Франції, який подав увідставку.
Конференція, що її так прагнув Вільгельм ІІ, відбулась у квітні 1906 р. в Іспанії. Однак Німеччина, яку підтримала лише Австро-Угорщина, нічого на нійне досягла. Хоча на конференції домовилися про незалежність Марокко, проте
«підтримання законності й порядку» у країні було доручено Франції та Іспанії. Франція отримала право контролювати марокканські митниці й постачання
зброї. Це, по суті, узаконило французьке панування в країні. Та найголовніше,що конференція виявила настороженість європейських держав щодо зростання
апетитів Німеччини.
Неспокійно було й на Балканському півострові. У 1908 р. там спалахнула
Боснійська криза. Від самого заснування Австро-Угорської імперії в ній існували напружені відносини між австрійським, угорським і слов’янським населенням. «Захисником інтересів слов’ян» самочинно проголосила себе Росія.
На Берлінському конгресі 1878 р. Австро-Угорщина отримала повноваження
управляти двома сусідніми з нею провінціями — Боснією й Герцеговиною. Жителі цих провінцій були переважно сербами, і Сербія з нетерпінням чекала тогодня, коли Боснія й Герцеговина приєднаються до неї.
Восени 1908 р. Австрія захопила ці провінції. Росія заявила протест.
Виник­ла загроза зіткнення, причому не так між Сербією й Австро-Угорщиною, як між Австро-Угорщиною та Росією. Бути чи не бути збройному конфлікту, значною мірою залежало від того, як поведе себе Німеччина. Німці
дозволили австрійцям лише «похизуватися в блискучих військових шатах».
Річ у тім, що Німеччина ще не була готова до війни. Не була готова до неї йРосія, принижена тим, що нею зневажили. Зрештою обійшлося без кровопролиття, хоча відносини між Росією та Німеччиною й Австро-Угорщиною булище більше зіпсовані.
Друга марокканська криза 1911 р. Після 1906 р. французький вплив уМарокко збільшився, однак це не заважало решті країн вільно торгувати там,а французькі й німецькі промисловці співпрацювали у видобуванні корисних
копалин. Коли в 1911 р. місцеве населення повстало проти султана й він звернувся до французів по допомогу, з Франції до Марокко прибули війська, якізайняли столицю країни.
На початку липня 1911 р. на рейді порту Агадір несподівано з’явився німецький військовий корабель «Пантера» і став на якір. Це суперечило рішенням
193

Розділ ІV. Міжнародні відносини...
міжнародної конференції 1906 р. Німеччина пояснила свої дії тим, що, мовляв,корабель прибув для «захисту німців», які проживали в Агадірі. Проте справжні
причини були іншими: по-перше, побрязкати зброєю й залякати французів; подруге, випробувати сили англо-французької Антанти.
Англія рішуче стала на захист Франції. Якийсь час здавалося, що війни неуникнути. Однак до листопада 1911 р. напруження потроху ослабло. Франція
поступилася Німеччині певною територією в Конго в обмін на свободу дій уМарокко.
Німеччина відчувала себе приниженою й побачила в зміцненні Антанти доказ того, що Англія здатна оточити німців щільним кільцем ворогів.
Італія й Тріполі. Того ж року Італія вирішила захопити Тріполі (територія сучасної Лівії) — останню частину Османської імперії в Північній Африці.
У вересні 1911 р. Італія оголосила Османській імперії війну й зайняла Тріполі.
Коли бойові дії поширилися на о. Крит, османи закрили для судноплавства протоку Босфор. Тепер уже Росія мала проблеми з експортуванням зерна через Середземне море, і полум’я старої ворожнечі між Росією й Османською імперією
спалахнуло з новою силою. У результаті італійці, самі того не бажаючи, спровокували нову кризу на Балканах.
Балканські війни 1912–1913 рр. У 1912 р. Греція, Сербія, Чорногорія йБолгарія об’єдналися в Балканську лігу. Для них настав сприятливий моментдля захоплення всіх територій, які ще залишалися в Європі за Османською
імперією.
Перша балканська війна розпочалася в листопаді 1912 р. перемогами військ
Балканської ліги. За шість тижнів майже всі європейські володіння Османської
імперії, за винятком Константинополя, були захоплені військами ліги. Цейблискавичний успіх стурбував як Австро-Угорщину, так і Росію, оскільки вонивтрачали свій вплив на Балканах.
Крапку у війні поставив Лондонський мирний договір (травень 1913 р.). Підконтролем Османської імперії залишилися Константинополь і Босфор. Решта їїволодінь у Європі були поділені між чотирма членами ліги.
Однак договір не гарантував миру. Розподіл османських володінь не за­довольнив Сербію, яка розраховувала розширити територію на південь доАдріатичного моря. Щоб не допустити цього, Австро-Угорщина підтримала
створення держави Албанія.
Болгарія, чий внесок у розгром Османської імперії був найбільшим, також
була незадоволена. Болгари вважали, що головні здобутки від перемоги дісталися іншим членам ліги. Тепер уже Болгарія оголосила війну трьом своїм
вчорашнім союзникам: Греції, Сербії й Чорногорії. Розпочалася друга балканська війна у червні–липні 1913 р. Сподіваючись повернути втрачені території,Османська імперія виступила у війні на стороні Болгарії. Однак болгари швидко втратили чимало з того, що отримали за Лондонським договором.
Згідно з Бухарестським мирним договором (серпень 1913 р.), Македонія
була поділена між Грецією та Сербією. Греки отримали також о. Крит. Румунії
дісталася частина болгарської провінції Добруджа; болгари мусили відмовитися від Адріанополя (нині м. Едирне в Туреччині).
Однак остаточний поділ здобичі важить набагато менше, ніж загальні результати двох балканських воєн.
Найбільш негативним наслідком балканських воєн та інших збройних
конфліктів було те, що в європейських столицях запанувала хибна впевненість у швидкоплинності й «нешкідливості» майбутньої великої європейської
війни, яка, мовляв, нагадуватиме «старі добрі кабінетні війни XVIII ст.». Кожна держава прагнула зробити все можливе, щоб у разі війни бути сильнішою
194§22. Міжнародні відносини наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст.

за супротивника. Між Троїстим союзом та Антантою набирала обертів гонка
озброєнь. Це стимулювало обопільну пропаганду й психологічно готувало народи до збройного зіткнення. Уряди країн Антанти й Троїстого союзу не шкодували зусиль і коштів для масових пропагандистських акцій.
Результати балканських воєн• Погані відносини між Австро-Угорщиною й Сербією стали ще гіршими. Австро-Угорщина була сповнена рішучості не допустити Сербію до моря,а також придушити слов’янський націоналізм. Територіальні претензії Австро-Угорщини на південному сході Балкан могли бути задоволені лише заоднієї умови — Сербія мала зникнути з політичної карти. Сербія ж прагнула
створити незалежну від Австро-Угорщини потужну слов’янську державу.
• Балканські війни недвозначно показали, як розподіляються симпатії великих держав: Німеччина обіцяла підтримку Австро-Угорщині проти сербів;Росія готова була підтримати сербів проти Австро-Угорщини; Болгарія, розчарована поразкою, готова була підтримати австрійців; Італія — союзник Австро-Угорщини — відмовилася допомогти австрійцям на Балканах. Небезпечно загострилися відносини між Австро-Угорщиною та Сербією. Відчуваю­чипідтримку Німеччини, Австро-Угорщина терпляче чекала приводу для атакина Сербію. Цей привід серби надали австрійцям у серпні 1914 р.

Карикатура, на якій зображено боротьбуй суперництво в Європі напередодні Першої світової
війни

4. Україна в геополітичних планах Російської, Німецької та Австро-Угорської імперій на межі ХІХ–ХХ ст.
Оскільки в період «довгого» XIX ст. українська нація була позбавлена
власної державності, Україна стала об’єктом, а не рівноправним учасником
міжнародних відносин. «Українську карту» у різний час намагалися розіграти Росія (яка вважала загарбані українські землі «своїми»), Німеччина таАвстро-Угорщина. Менше опікувались «українським питанням» Велика Британія та Франція.

С ло в никГонка озброєнь — прискорене накопичення запасів зброї та військової техніки; якісне й кількісне суперництво у військовій силі між країнами, які протистоять
одна одній.

195

Розділ ІV. Міжнародні відносини...

По гляд дослідника
«Офiцiйна росiйська полiтика замовчувала або чинила перешкоди будь-якимзгадкам про Україну за кордоном. Вiд середньовiччя до XVIII ст. Україна часто
фiгурувала в європейськiй лiтературi. Однак із другої половини ХІХ ст. Заходу належало забути, що iснує або колись iснував такий народ. Доля українцiв Галичини
пiд австро-угорською владою теж не була щасливою, проте кращою, нiж у тих, хтоопинився пiд владою самодержавної Росiї… Кожна з цих великих держав, мiж якими була подiлена Україна, пiдтримувала нацiональний рух на територiї iншої. Зокрема, Росiю стурбувало пробудження українського нацiонального духу в Галичинi.
Її напiвофiцiйнi газети писали, що внаслiдок цього дедалi важче придушувати
нацiональнi змагання українцiв у самiй Росiї. А потім почалася лицемiрна агiтацiяза звiльнення мiльйонiв українцiв, що стогнуть у Галичинi пiд чужоземним ярмом.
Фактом, не настiльки широко вiдомим, як мало б бути, є те, що однiєю з причин
свiтової вiйни був конфлiкт мiж Росiєю та Австрiєю через українське питання».
З виступу Ланселота Лоутона в палаті громад Великої Британії•29 травня 1935 р. (http://libarch.nmu.org.ua/bitstream/handle/Genofon
dUA/3248/1ace27e34367cdf02e32a129e547bb98.pdf?sequence=1)Жодна з країн не переймалася визвольними прагненнями українців і не бажала допомогти їм у боротьбі за відновлення власної держави. Росія, Німеччинай Австро-Угорщина використовували «українське питання» у власних цілях удипломатичних розрахунках «великої політики».

По гляд дослідника
«Ніхто в Європі сильної та великої Української держави не бажає. Навпаки, є багато сил, що зацікавлені в тому, щоб ніякої України не було, або щоб вона була якнайслабша. Тому при відбудовуванні нашої державно-національної традиції… мине тільки не можемо покладати надії на допомогу якоїсь «орієнтації», а навпаки
мусимо бути готові, що різні зовнішні сили будуть нам у тому наскільки можливо
заважати».
В’ячеслав Липинський, український політичний діяч (Листи до братів
хліборобів. Про ідею та організацію українського монархізму. Писані
1919–1926 рр. — Відень, 1926. — С. 98)

Росія• Російська імперія розглядала окуповані українські землі як «власну»територію, населену «малоросами».
• Стратегічною метою політики щодо України було приєднання до українських етнічних земель Галичини, Буковини й Закарпаття, які на межі XIX–ХХ ст. входили до складу Австро-Угорської монархії.
• Національний український рух, насамперед у Галичині, розглядався якзагроза «цілісності» Російської імперії. Галичина вважалася епіцентром українського «сепаратизму».
• Морально й матеріально підтримувала в Україні москфофільські настрої.
• Насаджувала на українських землях Російську православну церкву, забороняла українську мову, проводила жорстку русифікацію з метою придушення найменших проявів українського національного духу.
196

§22. Міжнародні відносини наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст.

Німеччина
• Україна — один з етапів «походу на Схід» (Drang nach Osten); джерело
забезпечення продуктами харчування (житниця Європи), багата на природні
ресурси й сировину країна.
• Звільнення України з-під російської окупації було одним із кроків достворення «Серединної Європи» — союзу держав, у якому Німеччина була бекономічним і політичним лідером.
• Припускала можливість виникнення після розпаду Російської імперії
українського державного утворення, що перебувало б під впливом Німеччини.
Австро-Угорщина
• Україна цікавила Габсбурзьку монархію насамперед як сировинний іпродовольчий ресурс.
• Змагалася з Росією за вплив у слов’янському світі.
• За сприятливої міжнародної ситуації готова була приєднати до Габс­бурзької монархії ще й Волинь і Поділля.
• Прагнула прихилити на свою сторону не лише галицьких українців, а йукраїнців Наддніпрянщини («рутенів»).
• Активно підтримувала український рух за межами Австро-Угорської
імперії. Як далекосяжна мета розглядалося навіть створення за австрійської
підтримки «Великої України» аж до р. Дону.
Отже, на межі ХІХ–ХХ ст. Україна посідала важливе місце в геополітичних
планах Російської, Німецької та Австро-Угорської імперій. Усі три імперії переслідували корисливі цілі й сприймали українські землі як арену боротьби завласні імперські інтереси.

1882 р. — оформлення Троїстого союзу в складі Німеччини, Австро-Угорщиний Італії.
1898 р. — іспано-американська війна.
1899–1902 рр. — англо-бурська війна.
1905 р. — перша марокканська криза.
1907 р. — завершення формування Антанти.
1911 р. — друга марокканська криза; загарбання Італією Тріполі.
1912–1913 рр. — балканські війни.

За питання т а завдання
1. Поясніть історичні поняття «військово-політичний союз», «гонка озброєнь».
2. Опишіть процес створення Троїстого союзу й Антанти. У чому полягали основ­нісуперечності між цими союзами?
3. Чому провідні країни світу вели боротьбу за володіння колоніями? Який континент був епіцентром цієї боротьби?
4. Які статистичні дані Ви можете навести на підтвердження думки, що на початокХХ ст. провідні колоніальні держави завершили територіальний поділ світу?
5. Використовуючи історичну карту атласу, охарактеризуйте причини й природу
основних міжнародних криз і конфліктів на початку ХХ ст.

197Розділ ІV. Міжнародні відносини...
6. Проаналізуйте наведені висловлювання. Які, на Вашу думку, почуття посилювала в людях гонка озброєнь і пропаганда війни? Як Ви вважаєте, кому було вигідне поширення таких настроїв?
«...Гонка озброєнь створює відчуття того, що війна неминуча: і хоч уряди заявляли,ніби підготовка до оборонної війни підтверджує їхнє прагнення миру й волю за­побігти агресії, насправді засоби залякування настільки ж провокують, наскільки
стримують. У той час, коли деякі уряди були майже готові розпочати вій­ну, жоден
уряд не був здатний відвернути її, його дії наближали початок війни».
Джеймс Джолл, англійський історик (Истоки Первой мировой
войны. — Ростов-на-Дону : Феникс, 1998. — С. 5–6)
«Справедлива й необхідна війна не більш жорстока, ніж хірургічна операція. Кра­ще завдати хворому трохи болю й трохи замастити свої руки кров’ю, ніж дозво­лити хворобі розростися в ньому настільки, що він стане собі й усьому світу осо­ружним і помре в повільній агонії».
Сідней Лоу, англійський публіцист (Langer W. L. The Diplomacy
of Imperialism. — New York, 1951. — p. 90)«Ми повинні прийняти її [війну] у всій її дикій поезії. Коли людина кидає себе внеї, це не інстинкти оновлюють її, але чесноти, яких вона знову набуває… Це ві­йна все оновлює».
Абель Боннар, французький письменник (Le Figaro. — 1912. — 29 Oct.)
7. Складіть у зошиті таблицю «Міжнародні кризи й збройні конфлікти на початкуХХ ст.».
ДатаКраїни-учасниці
конфлікту
(кризи)Причини конфлікту
(кризи)Хронологія
подійНаслідки

8. Якого значення надавали на межі ХІХ–ХХ ст. «українському питанню» Російська, Німецька й Австро-Угорська імперії?

Узагальненнядо розділу ІV «Міжнародні відносини
(друга половина ХІХ — початок ХХ ст.)»Наприкінці «довгого» XIX ст. міжнародні відносини перестали бути справою кількох великих європейських держав і набули ознак усесвітніх відносин.
Феодальні імперії відійшли в минуле й основними учасниками міжнародних відносин Нового часу стали національні держави.
Зі створенням національних держав провідну роль у зовнішній політиці почав відігравати національний інтерес, що означало рішучий розрив з поглядамина відносини між державами й народами, що панували в епоху Середньовіччя.
Це було зумовлено зміною соціальної структури суспільства. Середній клас,який у XIX ст. завдяки індустріальній революції став провідною силою, підпорядкував собі не лише внутрішню, а й зовнішню політику держав.
У період між Французькою революцією (1789) та об’єднанням Німеччини
(1870) визначальним у відносинах між країнами був не історизм (що відбувалося між країнами в давнину), а раціоналізм (вигода кожної країни в певній ситуації й те, чи стане в неї сил для досягнення поставленої мети). Прагматизм і198Узагальнення до розділу ІVдержавний егоїзм брали гору над уявленнями про порядність, справедливість таінші моральні чесноти.
В епоху, породжену індустріальною революцією, військова могутність державі вплив на міжнародній арені залежали від рівня їхнього економічного розвитку.
Економічна потужність стала запорукою досягнення державою зовнішньополітичних цілей. Відтоді й донині в міжнародних відносинах тон задають країни, які досягли високого рівня економічного розвитку. Тривалий час світовим лідером булаВелика Британія, однак на межі XIX–XX ст. її потіснили США та Німеччина.
Завдяки Віденській системі в Європі тривалий час зберігалася рівновага силміж Великою Британією, Францією, Росією, Австрією та Пруссією, майже припинилися війни й затяжні збройні конфлікти. Склад союзників для забезпечення власних інтересів міг варіюватися, проте загалом ситуація на Європейському
континенті залишалася стабільною.
У результаті об’єднання Німеччини й Італії спалахнули невеликі локальні
війни, але загальноєвропейської війни пощастило уникнути.
Після Східної (Кримської) війни (1853–1856) розпався Священний союзі Росія втратила свої позиції в Європі.
Поразка Франції у франко-прусській війні (1870–1871) призвела до втрати
країною панівного становища в Європі. Провідну роль на континенті почала відігравати Німецька імперія, її військовій силі не могли поодинці протистояти ніФранція, ні Австрія, ні Росія.
У другій половині XIX ст. остаточно сформувалися Британська, Німецьката Французька імперії; турецький султан став «імператором османів».
Міжнародні відносини в цей період розвивалися на тлі страху європейських
еліт перед масовими революціями. Вони були готові до будь-яких союзів чиальянсів, які б убезпечували їх від нової революційної хвилі, подібної до подій
1848–1849 рр.
Збереженню миру в Європі сприяло посилення імперіалізму й колоніалізму.
У результаті великих географічних відкриттів, зокрема відкриття Америки, активізувалися зв’язки між континентами. Європейці масово вирушали в Новий
світ — одні в пошуках багатства, слави та свободи, інші — з метою дослідження невідомих територій, а місіонери активно поширювали християнство серед
аборигенів Америки. На зміну цій епосі романтичного піднесення прийшов часпрагматизму в міжнародних відносинах. Європейські держави прагнули загарбати віддалені території та перетворити їх на колонії чи напівколонії заради
економічної експлуатації. Англія, яка не брала участі у війнах у Європі, стала
лідером у колонізації інших народів.
Розселення європейців на нових колонізованих територіях зумовило формування спільності, яку нині ми називаємо європейською ідентичністю.
Термін «імперіалізм» символізував анексію віддалених територій, що супроводжувалася насиллям проти місцевого населення. Завершення формування світової колоніальної імперії — важлива ознака світу в другій половині
XIX — на початку ХХ ст.
На Берлінському конгресі 1885 р. великі держави поділили між собою
Африку. В Азії тільки Японія й Сіам (нині Таїланд) не перебували під контро­лем європейських держав. Боротьба за ринки сировини й збуту товарів, дешеву
робочу силу призвела до безконтрольної експлуатації колоній, особливо в Африці й Азії.
Індустріальна революція забезпечила європейські держави достатнім військовим та економічним потенціалом для територіальної експансії.
Заради дотримання політичної рівноваги й балансу сил у Європі провідні
країни утворили два військово-політичні об’єднання: Троїстий союз (Німеччина,199

Узагальнення до розділу ІVАвстро-Угорщина й Італія) у 1882 р. та Антанту (Велика Британія, Франція,Росія (1904–1907). Тривалий період рівноваги в системі міжнародних відносин завершився. Між найбільшими європейськими державами проляг­ла «лінія
ворожнечі». Уряди країн, які входили до обох військово-політичних об’єднань,психологічно готували народи своїх країн до збройного зіткнення. Між Троїстим союзом та Антантою набирала обертів гонка озброєнь.
Чисельність армій і витрати на їх утримання (1904)Країна

Чисельність військ

Військові витрати,млн фунтів стерлінгів

Росія

1 100 000

39,4Німеччина

606 86636,6Велика Британія

209 46029,2Франція

575 00028,0Австро-Угорщина

361 77017,6Італія

221 0859,7Туреччина

280 000

7,8(Складено за: Herrmann David G.: The Arming of Europe and the Making of theFirst World War. — Princeton, 1996. — р. 234; Stevenson David: Armaments and theComing of War. Europe, 1904–1914. — Oxford, 1996. — р. 8)

Як засвідчили події початку ХХ ст., створення військових блоків не тількине убезпечило світ від війни, а, навпаки, — прискорило її. Однією з основних
причин Першої світової війни стала боротьба за перерозподіл колоніальних володінь, адже на початок ХХ ст. Німецька колоніальна імперія була в 3,5 раза меншаза Французьку й у 11,5 разів — за Британську.
Нестримним прагненням до розширення своїх володінь уряди провідних
країн світу підштовхували людство до воєнної катастрофи. Про це свідчать міжнародні кризи (марокканська, боснійська) і локальні війни (американо-іспанська, англо-бурська, балканські та ін.), які поки що спалахували на периферії
Європи або в інших частинах світу.
Перемога Японії над Росією у війні 1904–1905 рр. зробила її світовою державою. Стрімкий індустріальний злет США та Японії вивів ці неєвропейські
країни на позиції світових лідерів за обсягом і якістю високотехнологічної промислової продукції. Це означало, що Європа стояла на порозі втрати статусу
центру світової політики. Епоха, коли найважливіші світові події й процеси
були пов’язані з Європою, коли європейські держави не зважали на інтереси
країн, розташованих на інших материках, завершилася. Поширення індустріа­льної революції на інші континенти, технічний прогрес в Америці, Азії та Африці ліквідували виняткове становище Європи та євроцентризм як явище світової
міжнародної політики.

200

РОЗДІЛ VРозвиток
Розвиток культури
культури
Йй повсякденне
повсякденне життя
життянаприкінці
наприкінці ХVІІІ
ХVІІІ ——нана початку
початку ХХХХ ст.
ст.
На засадах компетентнісного підходу Ви будете:знати важливі для сучасності наукові й технічні винаходи,здійснені впродовж «довгого» ХІХ ст.; основні наукові йкультурні центри Європи та США;розуміти тенденції розвитку культури, основні стилі мистецтва, зміни в житті й світогляді людей упродовж «довгого» ХІХ ст.; поняття «реалізм», «класицизм», «романтизм»,«модерн», «імпресіонізм», «масова культура»;уміти характеризувати досягнення науки й техніки, духов­ної культури в провідних країнах світу; зміни у світоглядіта житті людей; визначати здобутки європейського суспільства в галузі культури, а також прояви взаємодії культур народів Європи, Америки, Азії та Африки.

Розділ V. Розвиток культури й повсякденне життя...

§23. Освіта, наука, технічний прогрес ікультура в період «довгого» XIX ст.

П ригадайт е•• Як вплинули на розвиток науки великі географічні відкриття?
•• Чому мистецтво епохи Відродження вважають своєрідним переходом від культури середньовіччя до культури Нового часу?
•• Чому митців Відродження називали гуманістами? Чи відрізняється трактування цього поняття в добу Відродження від сучасного?

1. Розвиток освіти
Наприкінці XVIII–XIX ст. урізноманітнилися форми й напрями освіти,шкільна освіта стала масовою, а університети — автономними, з’явилися вищінавчальні заклади технічного профілю. Метою тогочасної освіти проголошувалося виховання людини енциклопедичних знань, освіченого й підприємливого
джентльмена. У першій половині ХІХ — на початку ХХ ст. в Європі й США булозапроваджено обов’язкову початкову, а згодом повну загальну середню освіту.
Перші європейські університети з’явилися приблизно тисячу років тому.
Ще в епоху Середньовіччя університети були значною мірою адміністративно йгосподарськи незалежними. Проте з часом через привілейоване становище університети віддалилися від потреб людини, суспільства й науки. Тому не дивно,що великі наукові відкриття Нового часу були зроблені переважно поза стінами
університетів. На відміну від XVIII ст., у XIX ст. університети більше уваги приділяли філософії, математиці й біології.
На початку XIX ст. спочатку в Німеччині, а потім і в інших європейських
країнах було проведено університетську реформу, яка полягала в здійсненні
трьох рішучих кроків.

Поєднання навчання •з науковими дослідженнями

Свобода навчати та свобода •навчатися
Звеличення •філософських наукУ Франції ставлення до університетів було іншим. Наприкінці XVIII ст.
внаслідок реформ Наполеона було практично ліквідовано університети й розширено мережу так званих нормальних шкіл. Ці заклади не займалися наукою,вони готували фахівців для різних галузей господарства. Університети, які залишилися, були повністю підпорядковані уряду, а наукові дослідження зосередили в системі Академії наук.
Натомість у Німеччині Академія наук втратила значення, яке вона мала вепоху Просвітництва, коли була противагою тодішнім університетам.
202§23. Освіта, наука, технічний прогрес і культура...

П огляд дослідника
•• У чому, на Вашу думку, полягає завдання університетів і загалом освіти в наш
час? Чи достатньо сучасній людині, щоб стати успішною в житті, просто володіти великим обсягом інформації?
«Університет — місце, де навчають універсальному знанню... У того, хто весьдень передає вже відомі знання, навряд чи залишиться час або сили для отримання нових... Завдання університету — зробити сферою своєї діяльності інтелектуальну культуру, сприяти формуванню інтелекту».
Кардинал Дж. Ньюмен, перший ректор Ірландського католицького уні­верситету (Newman J. H. The Idea of a University / John Henry Cardinal
Newman. – London : Longmans, Green, and Co., 1907. – XXII. — p. 120–121)

2. Спроби філософського осмислення нової дійсності, наукові відкриття йтехнічні досягнення
Епоха індустріального суспільства потребувала наукового пояснення світу.
Ідеа­ли Просвітництва більше не надихали філософів Європи та США. Людиочікували від учених не стільки романтичних ідей, скільки винаходів, від якихбула б практична користь. Вплив нових думок став відчутним насамперед у Німеччині, Франції та Англії.
Прихильники реалізму кинули виклик романтичному сприйняттю світу літераторами. Вони стверджували,що речі потрібно описувати такими, як вони є, а не такими, як їх уявляють митці. Альфред Теннісон, Метью
Арнольд і Роберт Браунінг — яскраві представники реалістичної течії в англійській літературі XIX ст.
Ідеалізм як філософська течія звеличував людський
розум і підносив роль ідеального або духовного. У XIX ст.
основним виразником ідеалізму був німецький філософ
Георг Гегель (1770–1831). Він і його послідовники стверджували, що ідея, народжена «чистим розумом», можеперетворювати соціально-економічне й політичне життя
Георг Гегель
людства, тобто свідомість визначає буття.
Інша група філософів, яких називали матеріалістами, стверджувала, що всенавпаки — саме буття визначає свідомість.
Використовуючи аргументи матеріалістів, німецький філософ Карл Маркс
розробив утопічну теорію не просто філософського пояснення світу, а його перетворення, установлення комунізму — міфічного суспільства загальної рівності й справедливості.
У першій третині XIX ст. англійський геолог Чарльз Лайєль (1797–1875)опублікував працю «Принципи геології», у якій доводив, що історія планети набагато давніша, ніж описано в Біблії. Він також стверджував, що релігії «перешкоджають» розумінню світу, бо заохочують віру без критичного осмисленняС ло в никРеалізм — основний метод художнього пізнання й правдивого відображення
об’єктивної дійсності в її типових ознаках, а також напрям у літературі й мистец­тві, представники якого застосовують цей метод.

203

Розділ V. Розвиток культури й повсякденне життя...
дійсності. Такі погляди не були новими, адже у XVIII ст.
критично налаштованими до релігії були просвітителі, зокрема Вольтер. У навчальних закладах поширювали погляди, що ідеї повинні підкріплюватися доказами; ніщоне може вважатися істиною без наукового доведення. Такіпогляди призвели до кризи віри в європейського середнього класу, чимало представників якого впродовж століття
відійшло від церкви.
XIX ст. було епохою відкриттів у природничих наукахі численних технологічних винаходів.
У 1859 р. Чарльз Дарвін (1809–1882) опублікував своюЧарльз Дарвін
найвідомішу працю «Походження видів». За Ч. Дарвіном,живі організми розвивалися від найпростіших до складних. Учений припускав, що еволюція відбувалась упродовж мільйонів років. Основним елементом його тео­ріїбула ідея «природного добору», завдяки якому кожне наступне покоління живих організмів успадковує ті якості,які допоможуть йому вижити в навколишньому середовищі.
У 1863 р. англійський природознавець Томас Гакслі
(1825–1895) став першим ученим, який застосував ідеїЧ. Дарвіна безпосередньо до людей, наголосивши на тому,що люди пов’язані з іншими видами тварин через біологічТомас Гаксліну подібність. У 1871 р. Ч. Дарвін надрукував працю «Походження людини і статевий добір», у якій доводив, що людське суспільство йрелігії також розвиваються та змінюються. Його ідеї й опубліковані в 1866 р.
результати дослідження генетики й спадковості австрійського монаха Грегора
Менделя (1822–1884) наголошували на взаємопов’язаності еволюції тваринного світу та людей.
Теорія еволюції справила значний вплив на всі галузі знань і зумовила кардинальні зміни в інших науках. Застосування теорії еволюції в соціальних науках (у людському суспільстві також «виживає сильніший») часто називають
соціальним дарвінізмом. Цю теорію використовували, щоб виправдати імперіалізм і колоніалізм в Азії та Африці.
Досягнення в біології сприяли розвитку медицини. Європейські вчені розробили вакцини проти хвороб, які вважалися невиліковними. НаприкінціXVIII ст. Едвард Дженнер створив вакцину проти віспи, Луї Пастер у середині
XIX ст. — проти сказу. Шотландський професор Джозеф Лістер увів у хірургічну практику антисептику, а Джеймс Сімпсон — знеболювальні засоби.
У хімічній науці Дмитро Менделєєв (1834–1907) відкрив періодичний закон
хімічних елементів. Важливі відкриття були зроблені також у галузі фізики.
Важливі відкриття в галузі фізики
Учений

Країна

М. Фарадей

Велика
Британія

Дж. Джоуль
Ю. Р. Майєр

Велика
Відкрили закон збереження енергії.
Британія,Німеччина

204Зміст відкриття

Створив учення про електромагнітне поле.

§23. Освіта, наука, технічний прогрес і культура...
Продовження табл.
Учений

Країна

Зміст відкриття

Дж. К.
Максвелл

Велика
Британія

Створив теорію електромагнітного поля: електричні ймагнітні поля взаємопов’язані й утворюють єдине
електромагнітне поле, що поширюється зі швидкістю
світла. Довести свою теорію дослідами не зміг.

Г. Герц

Німеччина Досяг того, що не вдалося К. Максвеллу, — уперше
спостерігав поширення електромагнітних хвиль. Прицьому помилково вважав, що це відкриття є винятково
теоретичним і не матиме практичного значення.

Г. А. Лоренц

Нідер­
ландиМ. Планк

Німеччина Розробив теорію випромінювання абсолютно чорного
тіла, а також теорію квантової механіки.

Дж. Дж. Томсон Велика
Британія

Відкрив першу з елементарних частинок — електрон.

Експериментально довів, що маса електрона значно
менша за масу атома, а отже, атом не є неподільним.

В. К. Рентген

Німеччина Досліджуючи електромагнітне поле, відкрив таємничі
Х-промені, що нині відомі як рентгенівські.

А. Беккерель

Франція

Відкрив радіоактивність, що стало поштовхом до створення ядерної фізики.

І. Пулюй

Україна,АвстроУгорщина

Одночасно з В. К. Рентгеном виконав принципово важливі дослідження Х-променів. Його нерідко нарівні знімецьким фізиком називають відкривачем цих променів.

П. Кюрі,Франція
М. Склодовсь­каКюрі

Відкрили радіоактивні елементи полоній і радій. Відназви останнього пішла назва спонтанного випромінення — радіоактивність.

Е. Резерфорд

Велика
Британія

Установив, що під час розпаду радіоактивних елементів утворюються три види променів, які позначив літерами грецької абетки: альфа-, бета- й гамма-промені.

Н. Бор

ДаніяДовів, що атом лише зовні подібний до планетної системи, але закони руху електронів довкола ядра зовсім
інші, ніж закони руху планет навколо Сонця.

А. Ейнштейн

Німеч­чина, Сформулював теорію відносності. Довів, що світ неСШАзапов­нений, як уважалося раніше, непорушним ефіром, існує лише безкінечний рух матерії.

Завдяки науковим винаходам і технічним удосконаленням були створені новімашини й механізми, що докорінно змінили процес виробництва, забезпечивши
здійснення індустріальної революції й утвердження індустріального суспільства.

П огляд дослідника
«Дерев’яні каравели й галеони… поступилися місцем великим залізним кораб­лям з механічною тягою; ґрунтові дороги, якими їздили в запряжених шестериком
каретах, замінили асфальтованими й бетонованими автомобільними магістралями; залізниці конкурували з традиційними шляхами, а повітряні кораблі — з усіма
наземними й водними видами транспорту. Одночасно виникали й запроваджували в життя... телеграф, телефон, бездротовий зв’язок у вигляді телебачення й ра-205Розділ V. Розвиток культури й повсякденне життя...
діо. Ще ніколи такий величезний обшир не набував подібної високої провідності
щодо всіх форм людських зв’язків».
Арнольд Тойнбі, англійський історик (Дослідження історії. — К. :Основи, 1995. — Т. 2. — С. 31)

3. Література та мистецтво
Кожній епосі притаманний певний стиль у культурі, який ця доба винеслана гребінь популярності. Так, у добу Середньовіччя, з його культом віри й зосередженості на духовному, панувала готика, у добу Відродження захоплювалися
античними ідеалами краси, схилялися перед усемогутністю людського розуму.
Упродовж XVII і XVIІI ст. панував стиль бароко з притаманними йому релігійними мотивами, закликами до християнської стриманості, намаганням відшукати сенс буття в утечі від світу.
Неперевершені зразки літератури класицизму зйого прагненням до простоти в побудові творів, точності думки дало XVIII ст. У літературі XIX ст. спочатку
панував романтизм, представники якого вважали, щотільки почуття та інтуїція здатні прокласти людині дорогу до пізнання світу. Одним з яскравих представників романтичного напряму в літературі був англійський
письменник Оскар Уайльд. Елементами романтизму
позначені твори одного з найвідоміших письменників
Франції тієї епохи — Віктора Гюго.
Поступ науки в XIX ст. прискорив занепад романОскар Уайльд
тичного напряму у філософії й мистецтві. Прихильники реалізму зображали світ «таким, яким він є». Цейпідхід простежується у творах Чарльза Діккенса, Онореде Бальзака, Густава Флобера. Відомими літераторами-реалістами були французький письменник Еміль
Золя, американці Марк Твен і Джек Лондон, індійський
письменник Рабіндранат Тагор та ін.
Однак література класичного, переважно реалістичного, спрямування, уже не могла дати вичерпну відповідь на питання, які ставило життя. На літературній
палітрі на початку ХХ ст. засяяв яскравими барвами
Еміль Золямодернізм. Ця течія зародилася в останній третині
XIX ст. й набула популярності вже у ХХ ст. Міфотворчість, «потік свідомості»,конструювання нереальних картин світу, наповнен­ня літературних творів психологічними сюжетами — типові прояви модернізму в літературі. Зрілий модернізм початку ХХ ст. мав чимало відгалужень, зокрема авангардизм, сюрреалізм,експресіонізм, абстрактне мистецтво.

Сл о в никКласицизм — напрям у європейському мистецтві, зразком для якого було давньогрецьке й давньоримське мистецтво.
 м — один із провідних напрямів у літературі та мистецтві Європи й АмеРомантиз
рики. Романтики виступали проти канонів та обмежень класицистичного мистецтва.
Модернізм (від фр. moderne — сучасний, новітній) — напрям у мистецтві (переважно в архітектурі, образотворчому й декоративно-ужитковому мистец­тві), дляякого характерні стилізація та символіка.

206

§23. Освіта, наука, технічний прогрес і культура...

•
•
•
•
•
•
•
•
•
•

Характерні ознаки модернізмуНа відміну від реалістів, заклопотаних тим, що сказати, для модерністів
найголовнішим було, як сказати. Для них краса не була допоміжним тлому зображенні дійсності, а самою дійсністю, сенсом життя та творчості.
Умовність у творах, відхід від фотографічного наслідування дійсності.
Заперечення того, що духовне життя людини обумовлене матеріальними умовами життя.
Намагання проникнути крізь матеріальне в духовну сутність світу, насамперед людини.
Зосередженість на неповторному «Я» літературного героя, автора твору.
Неприйнятний для реалізму психологізм, занурення в підсвідомість
людської психіки. У центрі уваги модерністів — не зовнішні впливи налюдину, а сама людина, її внутрішній світ, переживання.
Використання символів як засобу пізнання й відтворення світу.
Ліризм, увага до почуттів та емоцій.
Культ сили волі, боротьби, «надлюдини» й водночас — нетерпимість до інших
літературних стилів, скандальні витівки, шокуючі висловлювання та вчинки.
Переконаність у тому, що людина здатна перебудувати світ, пропагування власних рецептів такої перебудови.

В образотворчому мистецтві XIX — початку ХХ ст. розвивалися різні напрями й школи. Художники романтичного напряму зверталися до ранньої традиції грецьких або римських сюжетів у класичному стилі. Представниками романтизму в живописі були француз Ежен Делакруа й англієць Джон Констебл.
В архітектурі також були зроблені спроби повернутися до готичної стилістики
середньовічної Європи. Найкраще це представлено в будівлі британського парламенту в Лондоні.
Перехід до реалізму в живописі пов’язаний насамперед з французькими художниками Жаном Мілле, Оноре Дом’є та Густавом Курбе, які зображали на своїх полотнах повсякденне життя представників різних верств суспільства. Уже в
1840-і роки реалізм набув ознак гострого соціального протесту, зокрема в роботах
О. Дом’є, присвячених революційним подіям у Франції 1830–1840-х років.
Іншим напрямом був декаданс (від фр. decadence — занепад, розклад) — узагальнена назва мистецької течії, представники якої відображали у своїх творах
песимістичне світосприйняття (Едвард Мунк, Арнольд Беклін).
Із середини XIX ст. значних змін зазнала архітектура, де почали широко застосовувати нові матеріали, передусім залізо й сталь. У 1830–1840-і роки намітився відхід від класицизму й неоготики — спостерігається симбіоз (поєднання)різних стилів попередніх епох. Зведено розкішні палаци, оздоблені ліпленням іскульптурами. Цей стиль, що демонстрував змішані художні смаки нової буржуазії, був чудовим і пишним, але не відрізнявся витонченістю.

Британський парламент.
Фото. 1980-і роки207

Розділ V. Розвиток культури й повсякденне життя...
Наприкінці XIX ст. архітектура змінилася під впливом найновіших досягнень технічної думки: у Парижі була побудована грандіозна сталева Ейфелева
вежа, у США почали споруджувати «хмарочоси». Усі ці нові явища були своєрідною демонстрацією могутності й величі західного світу.
Остання третина XIX ст. — час піднесення імпресіонізму в живописі, яскравими представниками якого були французькі художники Едуард Мане, КлодМоне, Каміль Піссаро, Едгар Дега, Огюст Ренуар.
До постмодерністів мистецтвознавці зараховують голландського художника
Вінсента ван Гога.
4. Культура народів Азії та Африки
Культура й духовне життя в країнах Азії та Африки розвивалися нерівномірно. З одного боку, європейці часто зверхньо й презирливо ставилися до місцевого мистецтва, уважаючи його примітивним, з іншого — не всі країни й території
перебували в колоніальній залежності, тому розвивали самобутню національну
культуру. Загалом стан мистецтва в країнах Азії та Африки не справляв враження занепаду. Зберігали силу художні традиції, що навіть в умовах колоніального
гноблення були цілющим джерелом народної творчості. Водночас під впливом
національних рухів з’явилися паростки нового мистецтва.
Крім орієнтації на європейське мистецтво, закономірно виникали течії, щопрагнули відродити мистецтво на основі національних художніх традицій. В Індії ця закономірність виявилася наприкінці XIX — на початку ХХ ст. в русі, щоотримав назву Бенгальське відродження. Очолили рух Рабіндранат Тагор, Нандалал Бос та інші видатні діячі індійської культури.
Бенгальське відродження було тісно пов’я­зане з визвольною боротьбою індійського народу. Цей рух не тільки організовував бойкот англійських товарів,а й виступав за розвиток національної економіки та культури.
Східні країни, запозичуючи досягнення європейської цивілізації, прагнули зберегти своюсамобутність. Мабуть, найкраще це ілюструє
мистец­тво Японії. Тут зводили імператорські
палаци, будували храми в національному стилі.
Японський живопис також вирізнявся оригінальністю. Культура Японії не перегукуваласяв цю епоху з іншими, навіть азійськими, що зумовлено закритістю країни. Коли кордони Японії відкрилися, у країні почався активний процес
Р. Тагор. Пейзаж. 1890-і рокизапозичення технічних винаходів людства. Ужев XIX ст., майже в той самий час, що й у Європі та США, у Японії з’явилася фотографія, а вХХ ст. — повноцінний кінематограф.
Японія зберегла свої традиції й водночас
поєднала їх з науковим і технічним прогресом.
Характерні ознаки гравюри XIX ст. втілював усвоїй творчості один із найвідоміших художниК. Хокусай. Велика хвиляків Японії Кацусіка Хокусай. Його мистецтвуСл о в никІмпресіонізм — напрям у мистецтві й літературі, представники якого прагнули
відтворити світ у його мінливості, передати свої враження.

208§23. Освіта, наука, технічний прогрес і культура...

притаманна повнота охоплення життя в усіх йогопроявах. Найвідоміші твори майстра — серія пейзажів Японії. Його молодший сучасник пейзажист
Андо Хіросіге передавав більш камерний, ліричний
характер японської природи. Популярність художнику принесла його серія «53 станції Токайдо» —дороги, що з’єднувала стару столицю Кіото з новою
столицею Едо.
Подібні процеси відбувалися й у Китаї, якийвідкрився світові в останній третині XIX ст. Китайська інтелігенція прагнула ознайомитися з досягненнями західноєвропейської науки, культури йсуспільної думки. Реформатори намагалися поєднати погляди давніх китайських мислителів із західними ідеями. Були опуб­ліковані численні матеріа­липро культурне життя іноземних держав, багато уваги приділяли проблемам освіти. Наприкінці XIX ст.
в Китаї гостро постала потреба реформування літеЖень Бонянь.
ратурної мови.
Зміни в житті країни вплинули на китайський те- Дерево й птахи. 1870-і рокиатр. У середині ХІХ ст. на основі багатьох місцевих
театрів утворилася нова форма — пекінська музична драма (цзинсі). На початкуХХ ст. китайські студенти, які навчались у Японії, заснували театральне товариство, що ставило вистави західних авторів.
Новий напрям у живописі створив художник Жень Бонянь, який збагатив
традиційний китайський живопис «гохуа» (картини на шовкових або паперових сувоях, які пишуть тушшю або фарбою, розведеною на воді) здобутками
європейських майстрів. Його традиції продовжив розвивати Ці Байші. По­пулярністю користувався цикл його гравюр.
На початку XX ст. в Китаї з’явилася перша політична карикатура. Певні здобутки були й в архітектурі. Збудований в Пекіні наприкінці XIX ст. в національних
традиціях імператорський літній палац Іхеюань (у перекладі «Парк безтурботного
відпочинку») уражав вишуканістю. Чудові зразки паркової архітектури були створені в інших містах. Про­довжували розвиватися художні ремесла (кераміка, ткацтво, вишивання тощо).
Культурне життя Африки було строкатим, як і сам континент. З одного
боку, у Єгипті й Алжирі активно запозичували європейську культуру, з іншого — більшість країн континенту зберігала свою культуру такою, якою вона булавіками. Колонізація європейцями Африканського континенту не зупинила й неперервала розвиток культури племен і народів, які його населяли. Саме ця частина африканської культури становить найбільший інтерес.

Палацовий павільйон Ціньянфан у парку Іхеюань. Друга
половина ХІХ ст.

209Розділ V. Розвиток культури й повсякденне життя...

Традиційні африканські магічні статуетки й маски

Розвиваючи традиційне декоративно-ужиткове мистецтво, африканські
майстри продовжували творити в різних жанрах скульптури, розпису, орнаменту. Водночас художня творчість африканців не вичерпувалася культовим засвоїм призначенням ужитковим мистецтвом. Зокрема, були поширені різьблені
скульп­тури з дерева із зображеннями різних духів, предків або певних історичних осіб чи богів.
Унікальним досягненням африканського мистецтва були маски, які вразили мандрівників і місіонерів у XIX ст. Найчастіше виготовляли маски у формі
морди тварини — покровительки роду чи племені. Їх використовували в різноманітних обрядах; також були поширені маски чаклунів і танцювальні.
Загалом мистецтво Африки було реалістичним, однак цей реалізм мав африканський колорит. Зображуючи предків, художники передавали характерні
ознаки будови людського тіла; скульп­тори вважали, що найважливіша в образі
людини голова, тому її наївно зображували непропорційно великою. Порівняноз головою тулуб подавався узагальнено. Відображалося лише те, що було істотним з погляду майстра: ознаки статі й татуювання. Деталі одягу й прикраси, відповідно до африканської мистецької традиції, зображували рідко.
В африканській палітрі традиційно переважають три кольори: білий, чорнийі червоно-коричневий. Навіть у мовах Західної Африки існують слова для позначення тільки трьох основних кольорів. Усі темні тони називаються чорними,а всі світлі — білими. Блакитний і зелений кольори використовували тільки вскульптурі й розписах племен Південної Нігерії.
Чудові самобутні традиції художнього ремесла африканських народів свідчать про те, що задовго до приходу на континент європейців в Африці існували
високорозвинена культура й мистецтво.

Початок ХХ ст. — втрата критичним реалізмом становища панівного напрямуу світовій літературі.

За пи т ання т а завданн я
1. Які зміни відбулися в галузі освіти наприкінці XVIII – XIX ст.?
2. Охарактеризуйте за допомогою таблиці (с. 204–205) досягнення природничих
наук і визнач­те, яку роль вони відіграли в розвитку техніки, духовної культури провідних країн світу.
3. У який, на Вашу думку, спосіб відбувалося взаємопроникнення культур народів
Європи, Америки, Азії та Африки?
4. Висловте свою думку щодо тенденцій розвитку культури, основних стилів мистецтва, змін у житті та світогляді людей у період «довгого» XІX ст.
5. Поясніть поняття «романтизм», «класицизм», «реалізм», «модернізм».

210

Матеріал до практичного заняття 5Матеріал до практичного заняття 5Зародження масової культури
І. Масова культура як явище
• Базова інформація
Одним із проявів становлення індустріального суспільства було зародження й поширення масової культури.
Існують різні думки щодо того, коли виникла масова культура. Одні вбачають її паростки наприкінці ХІХ ст., інші — на початку ХХ ст. і навіть після Першої світової війни. Та все ж точкою відліку появи й розвитку масової культури
більшість фахівців уважає кінець XIX — початок XX ст.
Ознаки масової (популярної) культури вперше проявились у США наприкінці XIX — на початку ХХ ст. у зв’язку зі стрімким розвитком кінематографа.
• Практична частина
•• Ознайомтесь із висловлюванням З. Бжезінського. Чому, на Вашу думку, політо­лог обумовлює масову культуру науково-технічною революцією? Чи погоджуєтесяВи з таким підходом? Аргументуйте Вашу точку зору.
«Якщо Рим подарував світові право, Британія — парламентську систему, Франція — культуру й республіканський устрій, то сучасні США — науково-технічну революцію й масову культуру».
Збігнев Бжезінський, американський політолог
(http://www.megos.org.ua/Kultura.1.12.html)• Базова інформаціяДля того щоб в епоху індустріалізації люди могли приділяти час театру, танцям, музиці, а згодом кіно, крім грошей на розваги вони також повинні булимати достатньо вільного часу, щоб насолоджуватися цими видами мистецтв.
Скупчення населення в містах, збільшення кількості робочих місць на заводах
розширювали потенційну аудиторію кінотеатрів, мистецьких виставок, концертів тощо.
У різних країнах поширення масової культури відбувалося по-різному, алеспільними ознаками були саме масовість і демократизм цього явища, а також
рівень освіченості населення.
• Практична частина
•• Розгляньте ілюстрації. Перша ілюстрація пов’язана з подією, що сталася в Англії
в 1870 р. за прем’єрства В. Гладстона, друга — з популярністю роману як основ­ного літературного жанру XIX — початку ХХ ст. Який, на Вашу думку, може існувати
зв’язок між цими подіями?

С ло в никМасова культура — явище, що виникло в умовах індустріального суспільства.
Масова культура покликана задовольняти потреби основної маси населення.
Термін також уживається для означення культури, що протиставляється елітарній.

211

Розділ V. Розвиток культури й повсякденне життя...

На уроці. Ілюстрація з журналу. ХІХ ст.

П. Фішер. Цікава книжка. 1905 р.

• Базова інформація
Наприкінці XIX ст. щотижневі газети почали друкувати сентиментальномелодраматичні твори, які згодом отримали назву сердечна преса, або індустрія
мрій. У США з’явилася така форма масової культури, як комікси. Спочатку цейжанр був призначений винятково для дітей, але з часом став невід’ємною складовою дозвілля дорослих.
• Практична частина
•• Розгляньте американські комікси XIX ст. Як Ви думаєте, людям якого віку адре­сований перший комікс, а якого — другий? Висловте припущення про причиний рівень популярності певного виду мистецтва, якщо він користується масовим
попитом у різновікової аудиторії.

ІІ. Революція в моді• Базова інформація
Швацька машина стала одним із символів індустріалізації. Її поява вплинула не тільки на моду, а й на поведінку, манери, смаки людей різного походження,соціального статусу й майнового стану.
• Практична частина
•• За рекомендацією вчителя при підготовці до заняття оберіть фрагменти двох чибільше кінофільмів, присвячених подіям на межі XIX–ХХ ст. Наприклад, із серіалу
«Абатство Даунтон» (https://www.youtube.com/watch?v= EOM3y4P8TEM; https://www.youtube.com/watch?v=6hLTX9HmWRY) і серіалу «Пригоди Шерлока Холмса»(http://seasonvar.ru/serial-6104-Priklyucheniya_Sherloka_Holmsa.html).

212Матеріал до практичного заняття 5•• Під керівництвом учителя поділіться на робочі групи. Перша група переглядатиме
фрагменти однієї кінострічки, друга — іншої. Обговоріть у групах та обміняйтеся
враженнями про помічені вами зміни у вбранні й побуті героїв фільму. Порівняй­те тогочасну моду з напрямами моди в попередні півстоліття (див. Матеріал допрактичного заняття 2, с. 46–48).
•• Як, на Вашу думку, ці зміни могли бути пов’язані з індустріалізацією та приско­ренням ритму життя? Як у них відображена масова культура?

Кадр із кінофільму «Абатство Даунтон».
2013 р.

Кадр із кінофільму «Пригоди Шерлока
Холмса». 1984–1985 рр.

• Базова інформація
Наприкінці XIX ст. під впливом модерну змінилися жіночий костюм і взуття. Моду диктували великі модні салони, кожен з яких мав власний стиль. Плаття часто мали високий закритий комір. Модними були пишні жіночі зачіски, наголові носили капоти й величезні капелюхи з пір’ям, криси яких загиналися.
Таке вбрання створювало образ стилізованої жінки-квітки, жінки салонів, теат­рів і вечірніх розваг.
У 1890-х роках звичний ритм життя змінився: з’явився автомобіль, що також вплинуло на форму костюма. Зміни були зумовлені й боротьбою жінок зарівні права з чоловіками. Усі верстви тогочасного суспільства захоплювалися спортом. Були популярні велосипедні прогулянки, крокет, теніс, плавання
тощо. Жінки перевдягнулися в спідниці із зручними блузками.
Справжній прорив у моді відбувся завдяки англійському модельєру Джону
Редферну, який одягав англійський королівський двір і придворних дам. Напри-Одяг для вулиці: на жінці —верхнє плаття, на чоловікові —пальто

Жінкав костюмі-тальєрі

Жінки з дітьми,одягнені для прогулянки

213

Розділ V. Розвиток культури й повсякденне життя...
кінці XIX ст. спеціально для принцеси Александ­ривін винайшов жіночий костюм з жакетом-пальтомна основі чоловічого сюртука. Жакет і спідниця виготовлялися з однієї тканини й поєднувались із строгою блузкою з високим стоячим коміром. Костюм
почали називати «костюмом-тальєром», і це був чине перший жіночий діловий костюм.
Чоловічий костюм, уже сформований до 1890-хроків, на межі століть зазнав мало змін. Парадним
одягом став чорний фрак, офіційним — чорний редингот (сюртук) і візитні смугасті штани. Повсякденний одяг — короткий сюртук (попередник піджака), суконні й оксамитові куртки, обшиті кольоровою
тасьмою. Одноманітність чоловічого костюма порушував великий набір капелюхів: високі цилінд­ри,котелки, солом’яні канотьє, кепі. Як аксесуари, у чоМода 1920-х років
ловіків були гетри на черевиках, білі кашне, тростини, парасольки. Найпопулярнішою в чоловіків була зачіска з прямим проділом.
У першому десятилітті XX ст. помітну роль у моді відігравав стиль модерн, що сповідував простоту та свободу у виборі нових форм і матеріалів. Зароджувалися нові напрями в мистецтві (кубізм, абстракціонізм), і кожен з них
по-своєму впливав на костюм. Основною вимогою моди стали природність іпростота. В одязі з’явились яскраві деталі. Усе частіше взірцями краси й модиставали актриси й актори кіно та театру. Так, утіленням краси й жіночності напочатку ХХ ст. вважалася американська балерина Айседора Дункан, яка танцювала у вільному напівпрозорому платті — пеплосі, без корсета з китового вуса.
У 1900-і роки в моді панували східні мотиви. Художник і модельєр Поль Пуаре відмовився від корсета й створив вишукані сукні-туніки. У своїх моделяхвін використовував перську вишивку, східні тюрбани з хутра й парчі. Спідниці
стали коротшими. Це була нова естетика індустріального суспільства, яка гармонійно поєднувала вишуканість і простоту.
Спрощенню одягу сприяв розвиток індустріального виробництва. Масовий
пошив одягу передбачав відмову від корсетів та інших трудомістких елементів івпровадження простіших форм. Виготовлення костюма промисловим способом
зумовило розроблення стандартів, маркування розмірів та ін. Одяг став демократичнішим.
Чоловіча мода порівняно з жіночою була набагато простішою: змінювалися
хіба що ширина лацканів і штанів, довжина піджаків і пальт. Утвердилася форма англійського чоловічого костюма: його крій став вільнішим, піджак остаточно витіснив сюртук, а фетровий капелюх — циліндр.
• Практична частина
•• Перегляньте ілюстрації на с. 213–214 і обміняйтесь у робочих групах думками  про розвиток моди наприкінці XIX — на початку ХХ ст. Які деталі гардеробу ви­кликають у Вас найбільший інтерес? Чи важливо для Вас, щоб Ваші уподобання
поділяли однокласники? Чи є в одязі тієї епохи ідеї, що можуть бути втілені в су­часній моді?

ІІІ. Нова музика
• Базова інформація
Нові віяння поширились у музиці й танцях. Зародившись у США, наприкінці
XIX ст. популярності набув стиль регтайм — американський аналог європейської
214

Матеріал до практичного заняття 5романтичної фортепіанної музики в афро-американському стилі. Фортепіано
стало настільки популярним у США, що мало бути в кожному «пристойному»домі. На південному сході США стрімко набрав небаченої популярності блюз, поширився джаз.
На танцювальних майданчиках запанував фокстрот.
Величезні аудиторії збирали мюзикли.
• Практична частина
•• Розгляньте ілюстрації, на яких зображені техніка танцю, місце проведення ба­лів, убрання та емоційний стан танцівників у XVIII ст., у першій половині XIX ст.
та наприкінці XIX — на початку ХХ ст. Який висновок про демократизм і загальну
атмосферу танців Ви можете зробити, проаналізувавши ці ілюстрації? Чи даєпорівняння хоча б частково відповідь на запитання про відмінності масової
культури від культури попередніх епох?

Танці у XVIII ст.

Полонез

Менует

Танці в першій половині XIX ст.

ВальсКадрильС ло в никДжаз — форма музичного мистецтва, що виникла на межі XIX–XX ст. в США як синтез африканської та європейської культур.
Мюзикл — музично-сценічна вистава, у якій поєднуються різноманітні жанри йвиражальні засоби естрадної та побутової музики, хореографічного, драматичного й оперного мистецтва.
Фокстрот — американський парний танець, що з’явився на початку ХХ ст., який виконується в помірно швидкому темпі. Вирізняється свободою рухів та елегантністю.

215

Розділ V. Розвиток культури й повсякденне життя...
Танці наприкінці XIX — на початку ХХ ст.

Канкан

Вальс-бостон

Фокстрот

Чарльстон

• Висновок
Отже, масова культура — це, без перебільшення, соціальний феномен, щоз’явився наприкінці XIX — на початку ХХ ст. Поява масової культури булапов’язана з епохою становлення великого промислового виробництва, що потребувало створення армії найманих робітників для свого обслуговування. З появою друкованих ЗМІ й радіомовлення сфера впливу масової культури суттєво розширилася. Масова культура потіснила фольклор, який був невід’ємним
культурним атрибутом традиційних місцевих громад. Одночасно з появою нових виробничих відносин і формуванням нової соціальної структури суспільства з’являються люди, які створюють принципово нову, не елітарну, як було вминулому, а дійсно масову культуру.

216

Узагальнення до розділу VУзагальненнядо розділу V «Розвиток культури й повсякденне життя
наприкінці ХVІІІ — на початку ХХ ст.»Значний вплив на розвиток суспільства в XIX — на початку ХХ ст. справили досягнення освіти й науки. У цей час були зроблені найбільші наукові відкриття, які зумовили перегляд уявлень про навколишній світ і отримали назву
революції в природознавстві. Провідну роль у розвитку науки в цей період відігравали такі країни, як Велика Британія, Німеччина та Франція.
Характерною особливістю розвитку фундаментальних наук у першій половині XIX ст. стало накопичення фактологічного матеріалу, отриманого в результаті спостережень і дослідів, проведення яких постійно вдосконалювалося.
Завдяки розвитку торгівлі та міжнародних відносин, дослідженню й освоєнню
нових територій у науковий обіг уведено чимало нових фактологічних відомостей, які підтвердили взаємопов’язаність природних явищ у часі й просторі.
У другій половині XIX — на початку XX ст. на базі цих даних були створені
теорії й концепції, які стали основою сучасної науки.
Значних успіхів було досягнуто у фізиці завдяки відкриттю Дж. Джоулем і
Р. Майєром закону збереження енергії, а також дослідженням Г. Ома і М. Фарадея в галузі електрики; у хімії були поглиблені й розширені основи теорії
атомної будови речовини, Д. Менделєєв відкрив періодичний закон хімічних
елементів; у біології англійський учений Ч. Дарвін розробив революційну теорію походження біологічних видів шляхом природного добору. На межі XIX–XX ст. американцем Т. Морганом і німцем А. Вейсманом були закладені основи
генетики — науки про передання спадкових ознак у рослинному та тваринному
світі. Важливим досягненням біології було розроблення клітинної теорії, якастворила базу для розуміння закономірностей живого світу й розвитку еволюційного вчення.
Досягнення біологічних наук дали потужний поштовх розвитку медицини.
Вагомим здобутком стало відкриття в 1895 р. німецьким фізиком В. Рентгеном X-променів, завдяки яким було досягнуто значних успіхів у діагностиці йхірургії. Зокрема, різко скоротилася смертність, припинилися глобальні епідемії, збільшилася середня тривалість життя європейців.
Стрімкий технічний прогрес — характерна ознака XIX — початку ХХ ст.
У XIX ст. швидко впроваджуються різні технічні новації. Західні вчені домоглися значних результатів у розробленні засобів комунікації: американець С. Морзе винайшов телеграфний апарат, американець А. Белл — телефон, італієць
Г. Марконі сконструював радіоприймач.
У другій половині XIX ст. був створений перший двигун внутрішнього згоряння. «Батьками» автомобіля вважають німецьких конструкторів Г. Даймлера й К. Бенца. Технічні новинки стали доступнішими, вони охопили всі сфери
життя.
XIX ст. було ознаменоване боротьбою в літературі й мистецтві неокласицизму й романтизму. Розчарування в ідеях Просвітництва, раціоналізмі, прогресі, страх і невпевненість, викликані бурхливими подія­ми в Європі на початку
XIX ст., а також індустріалізацією, що докорінно змінила звичний уклад життя,зумовили прагнення сховатися від реальності, пошук ідеа­лу, підвищений інте­рес до сивої давнини.
Багатьох поетів, композиторів і художників (романтиків) надихав політичний рух за національну незалежність. Ці тенденції проявились у творчості італійського композитора Дж. Верді, угорського поета Ш. Петефі та ін. У прозі ідеї217

Узагальнення до курсу
романтизму відображено в історичних романах В. Скотта, Т. Карлайла, ЖоржСанд. Романтизм не оминув архітектуру, що зумовило поширення в Європі впершій половині XIX ст. неоготичного стилю, і живопис. Художники (Ф. Гойята Е. Делакруа) брали сюжети для своїх творів з революційних подій у Європі.
До середини XIX ст. романтизм почав витісняти реалізм, який порушував проблему соціальної значущості мистецтва. Письменники-реалісти від­ображали у своїх творах повсякденне життя, вплив буття на формування свідомості людини, критикували вади соціального устрою суспільства.
Найбільшим явищем у мистецтві Європи другої половини XIX ст. стало
формування нового художнього напряму — імпресіонізму. Його головна особливість — прагнення висловити враження від побаченого. Предметом зображеннябув не реальний предмет або явище, а людське сприйняття, той психологічний
стан, який вони викликали. Найвідомішими представниками цієї течії, яка довго не визнавалася мистецтвом і викликала осуд багатьох критиків, були О. Ренуар, П. Сезанн, К. Моне та ін.
Бурхливий економічний розвиток, зростання добробуту європейців, науково-технічний прогрес — усе це сприяло досягненням у сфері мистец­тва.
У XIX ст. мистецтво стало більш демократичним, перестало бути забаганкою
обраних. Зростання грамотності населення сприяло тому, що з новітніми творами письменників, поетів, драматургів ознайомилися дедалі ширші кола суспільства; відкривалися численні публічні музеї, галереї та виставки. Культурай мистецтво XIX ст. відображали всі найважливіші явища в житті західної цивілізації, зокрема бурхливий соціально-економічний розвиток.

Узагальненнядо курсу «Основні ідеї, здобутки й виклики
“довгого” ХІХ ст.»«Довге» XIX ст. заклало підвалини революційних змін у науці, мистецтві йкультурі, у відносинах європейської (західної) культури з рештою країн світу.
В останній третині XIX ст. в основному завершився процес оформлення
нової політичної системи суспільства, що ґрунтувалася на свободі підприємництва, торгівлі, розширенні політичних прав і встановленні конституційного
ладу. Однак ліберальні порядки утвердилися не відразу. Лише після парламентської реформи 1832 р. в Англії, революцій 1848–1849 рр. в Європі, об’єднання напочатку 1870-х років Німеччини й Італії до влади прийшла буржуазія. Установилися такі форми державного правління: конституційна монархія, президентська республіка й парламентська республіка.
Упродовж століття індустріальне суспільство сформувалося у всіх європейських країнах, а також США, Японії та інших державах. Це був період змін у соціальній структурі суспільства, піднесення середнього класу й класу найманих
робітників.
Поява спочатку у Франції, а потім і в Англії, Італії та Німеччині середнього класу — людей із грошима, певним рівнем освіти й бажанням відігравати
провідну роль в управлінні державою та в бізнесі — було важливим етапом устворенні індустріального суспільства й утвердженні нових форм управління
державою. Середній клас був налаштований на використання нових форм гос218Узагальнення до курсу
подарювання, переваг індустріальної революції, був носієм ідеалів Американської та Французької революцій. Ідеї Дж. Локка, який надихнув покоління американських революціонерів, розглядалися як природний шлях до суспільства,організованого на засадах наукового погляду на світ.
Докорінно змінилися погляди на призначення науки, на роль і статус на­уковців у суспільстві. Наука стала виробничою сферою, а науковці — важливими постатями в індустріальному суспільстві. Наукові відкриття й технічні
досягнення зумовили появу нових галузей виробництва — хімічної, електротехнічної та ін. Зароджуються обчислювальна техніка, автоматизація, виробництво
штучних матеріалів, використовуються властивості атома. Ці досягнення багатов чому стали основою виробництва вже у XX ст.
Темпи змін істотно пришвидшилися, різко скоротився час упровадження відкриттів і технічних винаходів у виробництво.
Змінилася роль релігії й церкви. Захоплення природничими науками зумовило розмивання релігійних поглядів освічених верств більшості європейських суспільств. Релігія вже не розглядалась як головний показник лояльності громадян.
Освіта стала доступнішою. Держава усунула чи суттєво обмежила вплив релігії та владу церкви в галузі освіти. Приблизно в один час в Англії, Франції таНімеччині були створені світські системи освіти, що фінансувалися й контро­лювалися безпосередньо державою. Уперше більшість громадян отримала доступ до освіти.
Взаємодія держав світу сприяла взаємовпливу й взаємозбагаченню культур різних країн, народів і континентів. Урізноманітнилися мистецькі течії йнапрями.
Зростання чисельності й рівня кваліфікації робітників, удосконалення технології сприяли подальшому підвищенню ефективності виробництва й розподілу товарів і послуг; формувалися національні ринки, стрімко розвивалася міжнародна торгівля.
Друга половина XIX — початок ХХ ст. — це також період загострення супе­речностей між робітниками й роботодавцями. Кількість робітників із зростанням
виробництва постійно збільшувалася. У середині XIX ст. у світі нараховувалося
до 10 млн робітників, а наприкінці століття стільки ж було в одних тільки США.
Наприкінці XIX ст. найчисленнішим загоном промислових робітників були робітники текстильної галузі. Однак до початку XX в. становище змінилося: найчисленнішими групами робітників стали машинобудівники, металурги й залізничники.
Соціальні суперечності між робітниками й роботодавцями були живильним середовищем для різного роду гіпотез і прогнозів. Зокрема, з’явилися теорії Д. Рікардо й Т. Мальтуса, які прогнозували неконтрольоване зростання чисельності населення та відставання виробництва й постачання продовольствавід темпів зростання народонаселення. Д. Рікардо припустив, що це означатиме
посилення конкуренції за робочі місця й призведе до постійного скорочення заробітної плати працівників. Хоча цей похмурий сценарій кінця світу не справдився, він змусив замислитися багатьох.
Важливим новим явищем стало виникнення профспілкового руху в умовах
розвитку машинного виробництва й зростання прошарку кваліфікованих робітників.
На тлі загострення відносин між робітниками й капіталістами набирали популярності політики та політичні партії, які позиціонували себе захисниками
219

Узагальнення до курсу
людей праці. Найвідомішими їх представниками були К. Маркс і Ф. Енгельс,які висунули ідею побудови безкласового комуністичного суспільства. У 1848 р.
вони на­друкували працю «Маніфест Комуністичної партії». У США резонансвід «Маніфесту...» був набагато меншим, ніж у Європі, оскільки американці зосередили свою увагу на проблемі рабства й зростанні прірви між промисловими
північними та рабовласницькими південними штатами.
«Довге» XIX ст. в Європі — період зростання й оптимізму, наукових досягнень та економічних змін. Це час, коли відбувся новий сплеск інтелектуальної
енергії, європейці намагалися визначити своє місце у світі. Суперечності, боротьба та війни йшли пліч-о-пліч з прогресом, зростанням та успіхом.
Французька революція 1789 р. і наполеонівські війни дали потужний поштовх пробудженню національної самосвідомості народів Європи. Ідея створення власних національних держав і відстоювання інтересів нації поширювалася, особливо серед народів, позбавлених державності. На цій хвилі посилився
націоналізм, гаслами якого були створення національної держави, захист національної й культурної самобутності (мова, історія, релігія, народні звичаї йтрадиції).
Імперіалізм і колоніалізм також стали невід’ємними атрибутами «довгого» XIX ст. До кінця століття завершився процес утворення світового ринку,у якому величезне значення мав економічний і територіальний поділ світу. Монополізація зовнішнього ринку передбачала захоплення колоній, які були гарантованими ринками збуту товарів і джерелом сировини. Наукова, технічна йвійськова перевага європейських країн полегшувала завоювання колоній.
У 1890-х роках у міжнародних відносинах з’явився новий потужний гравець — США, які витіснили Англію з лідерських позицій. Парадоксально, аленайбільше посприяла цьому сама Англія. По-перше, вона домоглася знищення
залишків іспанського колоніалізму в Західній півкулі й запобігала появі нових
європейських колоніальних імперій. По-друге, британська політика «відчинених дверей» у Китаї після «опіумних» воєн забезпечила Сполученим Штатам
вигоду з ринкових можливостей у Китаї. По-третє, однакові для всіх країн правила світової торгівлі, яких домагалася Англія, були вигідними для США, чиїтовари були дешевшими та якіснішими.
На початку ХХ ст. Сполучені Штати стали світовим лідером замість Британської корони. США проводили гнучку зовнішню політику, яка полягала взбереженні політичної незалежності зарубіжних країн, у яких були зацікавлені
США, за умови їх економічної залежності від Америки. Якщо США вважали,що політичні порядки в такій країні заважають процвітанню американської торгівлі, перешкоджають світовій торгівлі, то вони втручалися у внут­рішні справи
країни на свій розсуд.
Загалом «довге» XIX ст. було динамічним і важливим етапом у розвитку
людської цивілізації. У цей час люди не спромоглися створити ідеальне для всіхсуспільство, але саме наприкінці XIX — на початку ХХ ст. було закладено підвалини нового, справедливого світу. Шлях до нього, як засвідчили події XX —початку XXI ст., є тернистим і тривалим.

220

ХРОНОЛОГІЧНА ТАБЛИЦЯ
1740–1790-і рокипочаток індустріальної революції

14 липня 1789 р.

падіння Бастилії в Парижі

серпень 1789 р.

прийняття Декларації прав людини і громадянина уФранції

вересень 1791 р.

прийняття першої в історії Франції конституції

вересень 1792 р.

установлення у Франції республіки

1792–1804 рр.

Перша республіка у Франції

травень–червень
1793 р.

установлення якобінської диктатури у Франції

липень 1794 р.

термідоріанський переворот у Франції, повалення якобінської диктатури

1794–1795 рр.

термідоріанський період у Франції

1795–1799 рр.

режим Директорії у Франції

1796–1815 рр.

наполеонівські війни

9 листопада 1799 р.
державний переворот у Франції
(18 брюмера)1799–1804 рр.

період Консульства у Франції

1804–1814 рр.

Перша імперія (імперія Наполеона) у Франції

1810–1826 рр.

Війна за незалежність іспанських колоній у Латинській
Америці

1814–1815 рр.

Віденський конгрес

1814–1830 рр.

період Реставрації Бурбонів у Франції

20 березня —22 червня 1815 р.

Сто днів Наполеона

1815 р.

створення Священного союзу

грудень 1825–січень 1826 р.

повстання декабристів у Росії

липень 1830 р.

Липнева революція у Франції

1830–1848 рр.

Липнева монархія у Франції

221

Хронологічна таблиця
1832 р.

перша парламентська реформа у Великій Британії

1836–1848 рр.

чартистський рух у Великій Британї

1837–1901 рр.

«вікторіанська доба» у Великій Британії

1839–1842 рр.

перша «опіумна» війна між Великою Британією та Китаєм

1848–1849 рр.

«весна народів» у Західній і Центральні Європі

1848–1852 рр.

Друга республіка у Франції

1850–1868 рр.

Тайпінське повстання в Китаї

1852–1870 рр.

Друга імперія у Франції

1853–1855 рр.

Східна (Кримська) війна

1856 р.

Паризький мирний договір

1857–1858 рр.

Сипайське повстання в Індії

1858–1860 рр.

друга «опіумна» війна між Великою Британією та Китаєм

1860 р.

створення Італійського королівства

1860–1870-і роки«великі реформи» у Росії

1861–1865 рр.

Громадянська війна в США

1865–1877 рр.

реконструкція Півдня в США

1867 р.

друга парламентська реформа у Великій Британії

1867 р.

створення дуалістичної Австро-Угорської імперії

1867–1912 рр.

доба Мейдзі в Японії

1870 р.

завершення об’єднання Італії

1870–1871 рр.

франко-прусська війна

1870–1940 рр.

Третя республіка у Франції

1871 р.

Паризька комуна

1871 р.

завершення об’єднання Німеччини. Проголошення
Німецької імперії; ухвалення конституції

1871 р.

Франкфуртський мирний договір

1877–1878 рр.

російсько-турецька війна

222

Хронологічна таблиця
1882 р.

оформлення Троїстого союзу

1884–1885 рр.

Берлінський конгрес

1889 р.

прийняття конституції Японії

1890 р.

антитрестовський закон Шермана в США

1890 р.

відставка О. фон Бісмарка з посади канцлера Німеччини

1894 р.

китайсько-японська війна

1898 р.

іспано-американська війна за Кубу1899–1991 рр.

Іхетуанське («боксерське») повстання в Китаї

1899–1902 рр.

англо-бурська війна в Південній Африці

1901–1906 рр.

президентство Т. Рузвельта в США

1904–1905 рр.

російсько-японська війна

1905 р.

перша марокканська криза

1905–1907 рр.

революція в Росії

1906 р.

столипінська реформа в Росії

1907 р.

завершення формування Антанти

1908 р.

Молодотурецька революція

1908 р.

Боснійська криза

1911 р.

друга марокканська криза

1911–1912 рр.

Синьхайська (Уханська) революція

1912–1913 рр.

балканські війни

1913 р.

Обрання В. Вілсона президентом США. Перший президент
Сполучених Штатів Америки від Демократичної партії

223

Навчальне видання

Полянський Павло Броніславович

Всесвітня Історія

Підручник
для 9 класу загальноосвітніх навчальних закладів
Рекомендовано Міністерством освіти і науки України
Видано за рахунок державних коштів. Продаж забороненоУ підручнику використані ілюстративні матеріали, які знаходятьсяу вільному доступі в мережі Інтернет.

Редактор Т. Мусієнко
Обкладинка, художнє оформлення, макет Ю. Ясінської
Художній редактор О. Андрущенко
Технічний редактор Л. Ткаченко
Комп’ютерна верстка О. Руденко
Коректори С. Бабич, І. Барвінок
Підписано до друку 02.06.2017 р. Формат 70×108/16.
Папір офс. № 1. Гарнітура Петерсбург.
Друк офс. Ум. др. арк. 19,60. Обл.-вид. арк. 23,23.
Умовн. фарбовідб. 78,40.
Наклад 52 243 прим.
Зам. №Видавництво «Грамота».
01033, м. Київ, вул. Паньківська, 25, оф. 13.
Тел./факс: (044) 253-98-04. Електронна адреса: gramotanew@bigmir.net
www.gramota.kiev.uaСвідоцтво про внесення до Державного реєстру України
суб’єктів видавничої справи ДК № 341 від 21.02.2001 р.
Віддруковано з готових діапозитивів видавництва «Грамота»на ПП «Юнісофт», 61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 БСвідоцтво ДК № 3461 від 14.04.2009 р.