Міністерство освіти і науки України
ЛЬВІВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ
УНІВЕРСИТЕТ ІМЕНІ ІВАНА ФРАНКА

О.В. ГРИЩУК

ФІЛОСОФІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ
ЦІННОСТЕЙ
Монографія

КИЇВ • 2019Рецензенти:Петришин О.В.,		доктор юридичних наук, професор, Президент Національної академії правових наук України, дійсний член (академік) НАПрН
України
Городовенко В.В.,		доктор юридичних наук, доцент, суддя Конституційного СудуУкраїни
Водянніков О.Ю.,		кандидат юридичних наук, LLM, національний радник з юридичних питань, керівник відділу верховенства права Координатора
проектів ОБСЄ в Україні

Грищук О.В.
Філософія конституційних цінностей: монографія. Київ: «Компанія ВАІТЕ». 2019. 416 с.

ISBN 978-617-7627-23-3

Монографія є комплексним філософсько-правовим дослідженням конституційних цінностей, метою якої є обґрунтування феномену конституційних цінностей з позицій філософії
права, підкреслення їх позагалузевого стрижневого системоутворюючого значення для всього
права.
Аналіз конституційних цінностей через їх соціальну сутність (як різновиду соціальних, зокрема правових, цінностей) та, використовуючи методологію філософії права, дала можливість пов’язати гносеологію конституційних цінностей з ґенезою ідей про природне право. Виявлено філософсько-правовий зміст та природу соціальних цінностей, досліджено соціальні
цінності у правовому вимірі, а також проаналізована історія формування філософсько-правових уявлень про правові цінності як основу природного права. Антропна природа конституційних цінностей відображена через їх прямий і безпосередній зв’язок з людиною і знайшла свійпрояв у підході до ієрархії конституційних цінностей, на вершині якої знаходиться людська
гідність. Людська гідність розглядається як найвища конституційна цінність, оскільки відображає особливе значення і роль людини у поєднанні з суспільством. Такі конституційні цінностіяк свобода, справедливість, рівність та демократія випливають з людської гідності.
Розрахована на науковців, юристів-практиків, викладачів вищих навчальних закладів, аспірантів, студентів, представників органів державної влади та місцевого самоврядування, політичних партій та громадських організацій, усіх, хто цікавиться проблемами філософії права таконституційного права.

Видано за підтримки Координатора проектів ОБСЄ в Україні. У цій публікації висловлено
виключно погляди авторів. Вони не обов’язково збігаються з офіційною позицією Координатора проектів ОБСЄ в Україні.

ЗмістДО ЧИТАЧА .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  5ВСТУПНЕ СЛОВО. ТРАДИЦІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ У КРИЗОВУ
ЕПОХУ. О. ВОДЯННІКОВ .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  6ВСТУП .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  17РОЗДІЛ 1ГНОСЕОЛОГІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  19

1.1. Філософсько-правовий зміст та природа соціальних цінностей  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 19
1.2. Соціальні цінності у правовому вимірі: правові цінності та принципи  .  .  .  .  .  31
1.2.1. Природа правових цінностей .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  31
1.2.2. Принципи права як форма відображення правових цінностей  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 37
1.3. Історичні аспекти формування філософсько-правових уявлень про правові
цінності як основу природного права .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  46
1.3.1. Обґрунтування правових цінностей у взаємозв’язку з природним правом вперіод становлення філософії та юриспруденції  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  46
1.3.2. Розвиток правових цінностей та ідеї природного права в епоху Ренесансу таНовий час.  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  53
1.3.3. Уявлення про правові цінності та їх взаємозв’язок з природним правом уНімецькій класичній філософії .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  58
1.4. Правові цінності та принципи як змістовні елементи природного права усучасній філософії права .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  67РОЗДІЛ 2 ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 77
2.1. Аксіологічний зміст правових ідеологій .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 77
2.2. Правовий ідеал як ціннісний стрижень правової ідеології .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  86
2.3. Тип праворозуміння як підстава класифікації правових ідеологій .  .  .  .  .  .  .  .  98
2.3.1. Правові цінності в системі класичних (природно-правова, позитивістська,соціологічна) правових ідеологій  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 104
2.3.2. Правові цінності в системі некласичних (інтегративних) правових ідеологій .  . 125
РОЗДІЛ 3КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ: ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ  .  .  .  .  .  .  . 133

3.1. Конституційні цінності як різновид правових (соціальних) цінностей:філософський погляд через призму конституціоналізму  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 133
3.2. Людська гідність – стрижнева цінність у системі конституційних цінностей .  . 138
3.3. Становлення, місце і роль людської гідності в системі міжнародних
стандартів прав і свобод людини .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 148
3.3.1. Джерела прав і свобод людини у правових актах Організації Об’єднаних Націй 152
3.3.2. Людська гідність як стандарт прав і свобод людини у діяльності Ради Європи  . 163
3.3.3. Людська гідність у правових актах Організації з безпеки та співробітництвав Європі  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 176
3РОЗДІЛ 4ФІЛОСОФІЯ ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 179

4.1. Автономія людини як антропне підґрунтя людської гідності  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 179
4.2. Місце і роль людської гідності у природі людини .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 185
4.3. Гуманізм як філософія гідності та прав людини у правовому вимірі .  .  .  .  .  .  . 194
4.3.1. Антропосоціальні засади зародження та формування ідеї гуманізму у праві  .  . 199
4.3.2. Сучасне філософсько-правове розуміння гуманізму  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 213
РОЗДІЛ 5 КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ, ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ
ГІДНОСТІ .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 225
5.1. Справедливість як конституційна цінність та ідейна основа права  .  .  .  .  .  .  . 225
5.1.1. Конвергенція справедливості і права: погляд через призму онтології  .  .  .  .  .  . 225
5.1.2. Виміри взаємодії справедливості і права: аксілогічний аспект в системі
взаємодії  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 238
5.2. Рівність як конституційна цінність та принцип недискримінації у праві .  .  .  . 267
5.2.1. Філософські підходи до рівності у праві  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 267
5.2.2. Класичні та некласичні підходи до рівності як правової цінності .  .  .  .  .  .  .  .  . 272
5.2.3. Регламентація ідеї рівності у позитивно-правовому вимірі  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 299
5.3. Свобода як конституційна цінність через призму відповідальності .  .  .  .  .  .  . 306
5.3.1. Антропо-соціальні засади зародження і розвитку ідеї свободи у праві .  .  .  .  .  . 306
5.3.2. Сучасне філософсько-правове обґрунтування свободи як конституційної
цінності  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 327
5.4. Демократія як конституційна цінність (принцип) .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 338
5.4.1. Гносеологічні засади демократії у праві .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 338
5.4.2. Онтологічні передумови демократії у праві .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 352
ВИСНОВКИ  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  .  . 367
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 373

4ДО ЧИТАЧА
Шановні читачі!
Моя переконаність – уклінна вдячність тим, кому завдячую своїми скромними надбаннями – має передувати науковому контенту у зв’язку з тим, що вага духовних пріоритетів була іє для нашого буття неперевершеною, ніким і нічим нездоланною. Коли літня пора дарує намперші плоди врожаю, то це символізує не лише насолоду й задоволення, але й спричиняє вирприродних очікувань зародження нового, ще більш плідного результату – людського й природного здобутку постійної праці у квітучих садах філософської екзистенції.
Запропонований філософсько-правовий погляд на конституційні цінності є результатом
більш ніж двадцятирічної роботи. І тоді, і тепер були і є люди, завдяки яким, великою мірою,ця праця стала можливою і яким я хочу висловити свою вдячність. Насамперед, це мої батьки – професори Віктор і Людмила Грищуки, які самозреченно і відданно працювали і вчили
мене, чим заохотили до наукового пошуку і далі підтримували порадою, підказкою. Особлива
вдячність моєму чоловікові і донечці, які жертовно поступилися насолодою нашого спілкування – як із дружиною і мамою - задля появи моєї наукової праці.
Велику вдячність висловлюю моїм Вчителям. Серед них - науковий керівник професор Петро Мойсейович Рабінович, який навчив мене масштабно мислити, структурувати інформаціюі робити нові висновки, який вперше в українській філософії права обґрунтував ідею людської
гідності як джерела прав і свобод людини; професор Микола Іванович Козюбра, який підтримав і утвердив мене в думці про актуальність і потрібність дослідження ідеї людської гідностіна рівні докторської дисертації; професор Степан Степанович Сливка, який був моїм науковим
консультантом і багато часу та зусиль витратив на те, щоб переконати мене не ідеалізувати
людську гідність, підкреслюючи при цьому її фундаментальне значення; професор Сергій Іванович Максимов, у наукових дискусіях з яким про місце людської гідності у правовій реальності народилися ідеї і висновки, що запропоновані у монографії; професор Антоніна Семенівна
Токарська, яка є для мене взірцем жінки-вченої.
Велика вдячність моїм колегам з кафедри теорії та філософії права та з кафедри конституційного права Львівського національного університету імені Івана Франка, спілкування з якими допомогло глибше осягнути зміст та особливості конституційних цінностей. Йдучи вперед,варто оглянутися хто йде за нами. Це мої учні, кандидати юридичних наук Марта Романинець, Андрій Гелеша, Зоряна Добош, Денис Попов, Христина Соломчак, Наталія Заболотна,Христина Слюсарчук, Наталія Бокало, Андрій Шейна, Василь Калітинський та інші, разом зякими ми розвинули ідеї щодо змісту, значення, ролі конституційних цінностей через призму
філософсько-правового погляду на них.
Окремо дякую рецензентам цієї монографії – професору Олександрові Віталійовичу Петришину, який своїм прогресивним і новим поглядом на ідею конституціоналізму і конституційних
цінностей заохотив мене до написання цієї монографії; професору Вікторові Валентиновичу
Городовенку, котрий репрезентує погляд судді Конституційного Суду України і на практиці
застосовує конституційні цінності у роботі єдиного органу конституційного контролю; Олександрові Юрійовичу Водяннікову, який скерував мене на глибше з’ясування особливостей зародження, формування та генеалогії конституційних цінностей.
Сподіваюсь, що монографія стане корисною для подальших теоретичних і прикладних наукових досліджень проблем конституційних цінностей та для вирішення практичних проблемїх застосування та тлумачення.
5ВСТУПНЕ СЛОВО
ТРАДИЦІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙУ КРИЗОВУ ЕПОХУ
Початок ХХІ століття позначився загальнопоширеною надією, що нове століття стане ероюправ людини, демократії і верховенства права. Двадцять років тому, коли я почав займатися
професійною діяльністю, світ переживав тріумфальний період в історії демократичного конституціоналізму. За кілька років до того пала Радянська імперія, нові держави Центральноїта Східної Європи обрали демократичний шлях розвитку, прийнявши нові конституції і запровадивши демократичні процедури. В інших частинах світу відбулися не менш карколомні
перетворення.
Зараз ця ера добігає кінця. Нова епоха – епоха релятивізму і емоційного конституціоналізму – впевнено заявляє про свій початок. Криза легітимності, поширення політичного популізму і занепад влади стають все більш відчутними у багатьох сферах суспільного життя. Цінності, проголошені після звершення Холодної війні – ліберальна демократія, конституціоналізмта права людини – зараз під загрозою.
Тому вихід цієї монографії, присвяченої питанню конституційних цінностей, є не тільки
своєчасним, але й отримує особливе значення. Сучасний світ переживає фундаментальну екзистенційну трансформацію. «Ми десятиліттями не бачили нічого подібного. Ми не знаємо,куди це нас приведе. Ми не уявляємо наскільки все серйозно». Ці слова, які найбільш точно
відображають розгубленість, що панує серед дослідників політико-правових процесів у світі,належать Л. Даймонду зі Стенфордського університету. На його думку, світ вже зараз переживає період «рецесії демократії»1Ті кризові явища, що ми спостерігаємо в багатьох сферах сучасної постмодерної держави,дають цікавий контекст для переосмислення багатьох установок, ідей і концепцій, що сприймалися раніше як непохитні чи беззаперечні. Ми маємо відмовитись від загального сприйняття права як об’єктивної, неупередженої і раціональної системи регулювання суспільних
відносин. Сучасне право містить багато ірраціональних, релігійних та ідеологічних елементів,воно не є нейтральним. Як підсумувала Е. Даріан-Сміт, «Дуже важливо визнати ірраціональніта ідеологічні елементи в розвиткові західного права, аби побачити, що правосуддя не сліпе,адже наші концепції справедливості змінюються з плином часу і пов’язані з економічною владою, соціальними цінностями та моральними почуттями, що не є універсальними, аполітичними чи статичними»2. Це тим більш справедливо для такого поняття як конституційні цінності,що становлять, за визначенням Федерального Конституційного Суду ФРН, «об’єктивний моральний порядок»3.
Цінності і катастрофи
Історія розвитку суспільних ідей, доктрин та концепцій, включаючи ті, на яких побудоване
сучасне праворозуміння, нерозривно пов’язана з такими явищами як світоглядна та соціаль1

Heaven D. The uncertain future of democracy / Douglas Heaven. – [Electronic resource] – Mode of access: http://www.bbc.com/future/
story/20170330‑the-uncertain-future-of-democracy

2

Darian-Smith E. Religion, Race, Rights. Landmarks in the History of Modern Anglo-American Law. – Oxford and Portland: Hart Publ., 2010. – p. 2

3

Kommers D. The Constitutional Jurisprudence of the Federal Republic of Germany / Donald P. Kommers; 2nd edn. – Durham and London: Duke
University Press, 1997. – p. 47‑48.

6на кризи, соціальна катастрофа4. Їх виникнення, розвиток, переорієнтація та занепад припадає саме на періоди криз та соціальних катастроф – соціальна криза давньогрецького полісута розвиток колоніальної експансії грецьких міст-держав, соціальна криза Риму часів тетрархіїта династії Нових Флавіїв, реформи Гільдебрандта, Хрестові походи, «Авіньонський полон
пап», Реформація, Тридцятирічна війна та криза релігійно орієнтованого суспільства часів
Просвітництва, великі революції XVIII ст., дві світові війни у ХХ ст., Перебудова та крах комуністичних режимів і, нарешті, період глобалізації та суспільства пост-правди – це віхи, які ознаменували актуальність та переосмислення екзистенціальних моделей людських суспільств,спонукали до перегляду чинних світосистемних уявлень, трансформації пануючих концепційта виникненню нових. Соціальна криза та навіть катастрофа – це не тільки період дезорганізації соціальної системи, це також фактор самоорганізації, відтворення нових системних зав’язків та відносин5.
Суспільство як колективний суб’єкт в епохи криз, з їх соціальними пертурбаціями, перетвореннями, руйнацією старих соціальних систем та інститутів, свідомо чи несвідомо протистоїть
об’єктивним процесам, що його підштовхують, намагаючись утримати традиційний порядокта систему цінностей, які можливо, вже вичерпали себе6. Цей процес адаптації суспільства, узгодження себе з новими реаліями породжує необхідність переосмислення як оточуючого світу,так і свого місця в ньому. Як поетично висловився М. Бахтін,«У періоди повільного поступового розвитку історії обрій майбутнього, доступний для огляду, максимально далекий, і можливість про4Як вбачається, слід дещо роз’яснити використовувану в даному випадку термінологію, а саме відмінність між такими явищами, як«соціальна криза» та «соціальна катастрофа». Під соціальною кризою слід розуміти виникаючі протиріччя в межах певної соціальної
структури (суспільства), вирішення яких не тягне за собою руйнування такої структури, але які тягнуть за собою її ускладнення чиадаптацію (див.: Усачев А. О цивилизационной специфике понятий «социальный кризис» и «социальная катастрофа», применяемыхк России / Социальный кризис и социальная катастрофа. Сборник материалов конференции. – Санкт-Петербург: Санкт-Петербургское
философское общество, 2002. – с. 189; Протасенко И. Кризис, общество и государство / Социальный кризис и социальная катастрофа.
Сборник материалов конференции. – Санкт-Петербург: Санкт-Петербургское философское общество, 2002. – с. 152). Соціальна
криза, відповідно, характеризує суспільство здатністю до змін та розвитку. В свою чергу, соціальна катастрофа, на противагу кризі,передбачає, перш за все, руйнування або крах відповідної соціальної структури, як правило, в наслідок дії зовнішніх чинників (якітим не менш можуть бути притаманні надсистемному середовищу – «світовій цивілізації») або (що досить рідко) внутрішніх (див.:Усачев А. О. Указ. соч. – с. 189).
Подібним же чином Йорн Рюзен, сучасний теоретик історичного знання виділяє три типи криз історичної свідомості, які через стреси
суспільної свідомості дають поштовх новим образам минулого: (1) «нормальна» криза, в ході якої «проблемний контингентний
досвід» просто включається до чинної розповідальної (наративної) послідовності; (2) «критична» криза, яка долається лише через
залучення нових елементів, які суттєво переважають наявний інтерпретаційний потенціал історичної культури, тобто за допомогою
суттєвої трансформації такого початково завданого потенціалу; та (3) «катастрофічна» криза, яка порушує саму «здатність історичної
свідомості перетворювати контингентність на історію, наповнену змістом і значенням», коли порушуються самі фундаментальні
принципи формування змісту усвідомленого і значимого оповідання, що відповідають за узгодженість історичної нарації (див.:Рюзен Й. Нові шляхи історичного мислення / пер. з нім. Володимир Кам’янець. – Львів: Літопис, 2010. – с. 190‑191. Див. також:Ионов И. Н. Цивилизационная самоидентификация как форма исторического сознания // Искусство и цивилизационная идентичность /отв. ред. Н. А. Хренов. – Москва: Наука, 2007. – с. 170; Репина Л. П. Культурная память и проблемы историописания (историографические
заметки). Препринт WP6/2003/07 – Москва: ГУ ВШЭ, 2003. – с. 34‑35).
Як вбачається, від «катастрофічної» кризи – лише один крок до соціальної катастрофи. На думку І. Н. Іонова, цивілізаційна
самоідентифікація та інші цивілізаційні уявлення виокремлюються як усвідомлена форма історичної самосвідомості в умовах
«критичної» кризи, в той час як в умовах «катастрофічної» кризи історична свідомість руйнується, а макроісторичні образита теорії релятивізуються (див.: Ионов И. Н Указ. соч. – с. 170). Як зазначає Л. П. Рєпіна, «пам’ять про центральні події минулого(в моделі «катастрофи» або «тріумфу») формує ідентичність, багато в чому детермінуючи життєву ситуацію теперішнього» (див.:Репина Л. П. Указ. соч. – с. 37).
В світлі такого підходу, в історії людства можна визначити досить невелику кількість соціальних катастроф, порівняно з соціальним
кризами, – кінець «урукської колонізації» (близько ХХХІІ ст. до н. е.), загибель Індської цивілізації, цивілізаційний колапс пізньої
Бронзової доби (ХІІ – Х ст.. до н. е.), падіння Західно-Римської імперії, загибель інкської, майянської та ацтекської держав в Мезоамериці
тощо. Ці приклади, звичайно, не включають локальні соціальні катастрофи як наприклад, відступ римських легіонів з Британії,норманські набіги на Ірландію, християнізація Пруссії, татаро-монгольське нашестя для держави Хорезмшахів та південних руських
князівств. В такому аспекті кінець Бронзової доби в багатьох місцях став «катастрофічною кризою» або соціальною катастрофою
(Греція, Сирія, Анатолія), в той час як в Єгипті, Ассирії та Месопотамії – «критичною кризою».

5

Див. напр.: Протасенко И. Кризис, общество и государство / Социальный кризис и социальная катастрофа. Сборник материалов
конференции. – Санкт-Петербург: Санкт-Петербургское философское общество, 2002. – с. 152.

6Сунягин Г. Кризисы и катастрофы в развитиии цивилизаций / Социальный кризис и социальная катастрофа. Сборник материалов
конференции. – Санкт-Петербург: Санкт-Петербургское философское общество, 2002. – с. 76.

7

гнозування доволі таки велика. Так, коли ми йдемо по прямій дорозі,ми бачимо далеко поперед себе. Інша справа – час перелому. Обрій
майбутнього, доступний для огляду, та можливість його прогнозуваннятут стискається до мінімуму в силу множини крутих поворотів. Тому,оскільки майбутнє лякає своєю невідомістю, і впевненість в завтрашньому дні раптом знижується, виникає життєва необхідність постійного
звернення до пройденого, прожитого, шукаючи в ньому фундаментальні
основи існування»7.
Відповідно, кризові періоди – це завжди звернення до історико-культурної спадщини та пошук нових ціннісних орієнтирів для руху вперед. Цим, до речі, можна пояснити складність
виведення однакових законів розвитку для різних цивілізацій, адже в залежності від характеру
кризи, соціального стресу, нею спричиненого, та рівня опору відживаючої соціальної системи суспільства, змінюються як хід розвитку такого суспільства, так і наслідки перетворень,трансформації суспільства, що об’єктивно може тягнути за собою фундаментальні відмінностіу характері історичного розвитку різних цивілізацій8.
Таким же чином криза, або соціальна катастрофа, змінюючи напрямок та особливості розвитку суспільств, невідворотно ведуть до зміни правової парадигми. Так соціальна катастрофа
Бронзової доби (ХІІ ст. до н. е.) дала початок процесам виділення права з інших систем соціальної регуляції, а відтак призвела до виникнення права в сучасному його розумінні. Соціальна криза грецького полісу VІII‑VI ст. до н. е. обумовила формування ідеї законотворчості,першими спробами яких стали закони Драконта, реформи Солона і в силу «правової мімікрії»– закони ХІІ таблиць. Іншими ілюстраціями таких змін правової парадигми можна вважати
пізньоримські кодифікації Феодосія ІІ та Юстиніана, формування corpus juris canonici і «наднаціональної» правотворчості Святого Престолу, поділ права на публічне та приватне, формування права народів, виникнення ідеї конституції та кодифікації на зламі XVIII- ХІХ ст. тощо.
Таким же чином соціальна катастрофа середини ХХ століття призвела до переосмислення
ідеї конституції і конституціоналізму у повоєнний період. На місце суїцидальної конституції,тобто конституції як тексту, приходить ідея конституційних цінностей, принципів і прав людини, з якої логічним чином розвивається ідея спеціального органу захисту таких цінностейі принципів конституції, який має стояти на заваді мажоритарному фатуму демократії. Таквиникає ідея органу конституційної юрисдикції, що має виконувати функцію захисту конституції і конституційного ладу, а відтак і функцію запобіжника проти феномену суїцидальної
демократії9.
Відповідно, новими запобіжниками стали: (1) перетворення основних прав, декларованих
конституцією, на юридичні права, що підлягають реальному судовому захисту і запровадження такого захисту на рівні органу конституційної юрисдикції шляхом встановлення інституту
конституційної скарги; (2) обмеження вторинної установчої влади, що належить парламенту щодо внесення змін до конституції; (3) доктрина «озброєної демократії» (нім. – streitbare
Demokratie). Ця остання доктрина виходить з того, що демократія базується на певній незмінній основі (англ. – unamendable core) з цінностей та принципів, які є настільки фундаментальними, що навіть інші конституційні положення можуть бути неконституційними у випадку
7Бахтин М. Историческое мышление в эпохи катастроф / Социальный кризис и социальная катастрофа. Сборник материалов
конференции. – Санкт-Петербург: Санкт-Петербургское философское общество, 2002. – с. 103.

8

Див. також: Сунягин Г. Кризисы и катастрофы в развитиии цивилизаций / Социальный кризис и социальная катастрофа. Сборник
материалов конференции. – Санкт-Петербург: Санкт-Петербургское философское общество, 2002. – с. 76.

9

Див.: Водянніков О. Ю. Трибунал для демократії. Виникнення і розвиток концепції органу конституційної юрисдикції в демократичній
державі / Олександр Водянніков // Публічне право. – 2018. – Спеціальний випуск. – с. 45‑58.

8невідповідності такій основі10. Демократичні вибори, процедури прийняття рішень не можуть
розглядатися як річ у собі – в основі будови демократичної держави лежить ідея суспільства,в якому особам гарантується перелік основних прав, одним з яких є право обирати своїх лідерів. Однак користування такими правами не може бути підставою для скасування будь-якого зтаких основних прав.
Засадничий принцип верховенства Конституції, якщо його викласти іншими словами, означає підпорядкування закону положенням, принципам і цінностям Конституції і, як наслідок,підпорядкування волі законодавця таким положенням, принципам і цінностям11. Функціонально місія захисту Конституції виводить орган конституційної юрисдикції на щабель, вищийза класичну тріаду влади – законодавчої, виконавчої та судової.
Ідея, закладена в ліберальному конституціоналізмі і втілена у юриспруденції органів конституційної юрисдикції демократичних держав, виходить з того, що конституція ґрунтуєтьсяне тільки на тексті, але й на принципах і цінностях поза таким текстом. Такі цінності і принципи, легітимізовані волею конституцієдавця, є визначальними для розуміння і тлумачення
конституційного тексту. Але для того, аби зрозуміти методологію конституційного тлумачення, яка сформувала сучасне явище ціннісного конституціоналізму, слід звернутися до метанаративу конституційної традиції.
Традиція як методологія конституційних цінностей
Мартін Кріджер вказує на три характерні елементи традиції: минулість (англ. – pastness)– змість традиції, як вважається, виник у певний більш-менш віддалений період давнини; авторитетна дійсність (англ. – authoritative presence) – незважаючи на нерозривний зв’язок ізминулим, значення традиції полягає у її авторитеті і важливості для сьогодення; та послідовність передачі від минулого до сьогодення – традицією може вважатися лише те, що було передане чи вважається переданим минулими поколіннями, а не просто щось відкопане з полиць
минулого, яке не має зв’язку з сьогоденнями12. На його думку питання традиції є ключовимдля розуміння будь-якої правової системи:«У кожній усталеній правовій системі правове минуле є центральним по відношенню до правового сучасного. Як будь-які складні традиції, право фіксує і зберігає суміш (часто несумісних) переконань,думок, цінностей, рішень, міфів, ритуалів, що відкладалася протягом
поколінь. Зміст правової доктрини – законодавчі акти, судові рішення,тлумачення, норми, принципи, конвенції, звичаї – таким же чином буввідкладений у юридичних установах, де доктрина була проголошена, застосовувалась, записувалась і передавалася посадовцями, яким це булоспеціально доручено»13.
Великі традиції, такі як право чи іудео-християнська традиція, тому, є поєднанням успадкування, рецепції та передачі14.

10

Wise J. Dissent and the Militant Democracy: The German Constitution and the Banning of the Free German Workers Party / Judith Wise // The
University of Chicago Law School Roundtable. – 1998. – Vol. 5, Issue 1. – р. 302.

11

Limbach J. The Concept of the Supremacy of the Constitution / Jutta Limbach// The Modern Law Review. – 2001. – Vol. 64, No. 1. – p. 1

12

Krygier M. Law as Tradition // Law and Philosophy. – 1986. – Vol. 5, No. 2. – p. 240.

13

Ibid. – p. 241.

14

Ibid. – p. 256.

9

Г. Патрік Гленн запропонував власне бачення правової традиції, яке хоча і побудоване на ідеях М. Кріджера, але йде набагато далі. Для Гленна традиція – перш за все передача інформації
крізь час:«Традиція таким чином включає поширення минулого на сьогодення. Як може здатися, це вимагає розмірковування про час принаймніу термінах «минуле» та «теперішнє», однак існують інші шляхи думати про час. Існує інший вимір традиції, який однак виявляється меншприв’язаним до конкретного способу розмірковування над часом. Вінпроявляється у необхідності постійної передачі традиції у конкретному
соціальному контексті, аби вона залишалась актуальною. Повинна відбуватися traditio – traditio між відповідними сторонами»15Відповідно, на його думку, традиція складається з інформації, і саме така «інформація,що здатна бути переданою» (англ. – communicable information) становить основу традиції16.
Підхід Гленна стає дещо сумбурним, якщо реконструювати його ідею традиції як передачі інформації, як концепцію, що ґрунтується на категоріях пам’яті, комунікації, тривалості та процесах вибірки інформації. Сам Гленн визнає, що «досить складно побачити, як певна традиція
здійснює ефективний контроль за процесом вибірки і фіксації інформації», а «сукупність інформації, що зафіксована прихильниками конкретної традиції… не може повністю контролюватися самою традицією»17. У будь-якому разі традиція складається з стабільної серцевини ірозмитих периферій, і чим старіше традиція, тим більше сховище інформації вона являє собою:«Певна традиція виникає як розпорошена конгломерація даних, організованих навколо основної теми чи тем… Користуючись термінологією
сучасної теорії інформації, традиція завжди включатиме велику кількість
шуму, який не є важливим для розуміння головної посилки традиції. Звнутрішньої до самої традиції перспективи, тому, існують підстави зробити висновок, що всі традиції є невизначеними чи неповними»18.
Тим не менш на думку Гленна, традиції визначають зміст ідентичності суспільств та народів19.
Загалом теорія традиції Гленна радикально відрізняється від ідей М. Кріджера. По-перше,за Гленном традиція – майже рафінований процес передачі інформації (ідей)20, в той час якза Кріджером традиція невіддільна від практики та інституцій. Саме тому Гленн відкидає іконцепцію культури, яка теж включає як ідеї, так і практику21. Такий підхід надто штучно розмежовує інформацію (чи ідеї в широкому сенсі) як основу традиції та фактичну поведінку чисоціальну практику. Іншими словами підхід Гленна залишає за межами права його інституційну складову, практику та, власне, те, що Е. Ерліх називав «живе право», а Р. Паунд – «правоу дії». І хоча У. Твінінг і вважає, що «інформація» в сенсі Гленна є набагато ширшим поняттям,щоб включати концепції, історичні записи, переконання, факти, символи, цінності, політичні
теорії і навіть ідеї чи моделі правових інституцій, їх функції чи значення, фокусування виключно на інформації не тільки не враховує матеріальні чи інституційні процеси передачі такої
15

Glenn H. P. Legal Traditions of the World. – 3rd edn. – Oxford: Oxford University Press, 2007. – p. 12.

16

Ibid. – p. 13.

17

Ibid. – p. 14.

18

Ibid. – p. 15.

19

Ibid. – p. 33‑37.

20«Предмети, мова (разом з пам’ятью) та писання є основними формами фіксації минулого» Ibid. – p. 11.

21

Див.: Twining W. General Jurisprudence. Undestanding Law from a Global Persepective. – Cambridge et al.: Cambridge University Press, 2009.
– p. 80.

10інформації, але й обмежує саме поняття «інформації», адже зміст певних даних можна визначити лише на основі практики.
В певному сенсі концепцію традиції можна розглядати крізь призму фукодієвської методології, і в такому сенсі традиція повинна стати належним інструментом дослідження динамікив праві. Адже ідея традиції дає можливість дослідити зв’язок та вплив минулого на сучасне.
Як зазначає У. Твінінг,«Широка концепція традиції є особливо важливою для розуміння
права, адже вона висвітлює елементи, що зазвичай залишаються позаувагою теоретиків права, які аналізують право в абстрактному сенсі
(тобто як приписи, норми, правила та принципи), або прихильниками
соціологічного підходу, що аналізують його з точки зору ролей, інтересів, влади, систем тощо. Чого їм бракує, так це «минулості»: традиція
привертає увагу до авторитетної дійсності минулого, яке має потужний
переконливий вплив у практично всіх правових системах»22.
По суті традиція складається з дискурсивної практики (чи практик, об’єднаних спільною досить загальною тематикою). Така практика, а точніше інформація, яку вона в собі несе, або якуми пов’язуємо історично з такою практикою, становить основу традиції. Саме така предметна чи тематична прив’язка дозволяє виокремити певний дискурс (частину архіву) в якості традиції. Традиція визначає процес реалізації фукодієвського архіву.
Якщо подивитися на конституційні цінності крізь призму методології традиції, то можна
визначити ті механізми, за допомогою яких відбулося їх становлення і продовжується реплікація як в правосвідомості, так і в конституційній юриспруденції:«В праві підтримка інформації про минуле інституціоналізована: певні види писемних джерел фіксовані, деякі з них визначені як «авторитетні», інші як переконливі; рішення, висновки та судові рішення певних авторів, науковців та посадовців таким же чином візначені. Якщо іне сакралізовані, вони принаймні упорядковані за ієрархією авторитетності у спосіб, добре знайомий для учасників [традиції], що подекуди
виглядає містичним для зовнішніх раціонально мислячих спостерігачів.
Подальші учасники правової традиції повинні обґрунтовувати свої аргументи у формі прийнятних тлумачень цього авторитетного матеріалу»23.
У такому сенсі минулість традиції конституційних цінностей ґрунтується на сакралізації
«акту творіння» – волі конституцієдавця. В той же час, авторитетна дійсність обумовлена юридичною аргументацією і авторитетом органу, який виводить і проголошує такі цінності, а самеоргану конституційної юрисдикції, а послідовність передачі відбувається через легітимацію
такого органу, який єдиний наділений майже сакральним правом тлумачити і розкривати волюконституцієдавця.
Конституціоналізм на основі цінностей виникає як відповідь на соціальну катастрофу Другої світової війни. Після повалення гітлерівського Третього Райху, як для членів повоєнної
конституційної асамблеї Німеччини, творців конституцій повоєнних держав західної Європи,так і для розробників Загальної декларації прав людини, було зрозуміло, що всіма засобами

22

Twining W. General Jurisprudence. Undestanding Law from a Global Persepective. – Cambridge et al.: Cambridge University Press, 2009. –p. 82.

23

Krygier M. Law as Tradition // Law and Philosophy. – 1986. – Vol. 5, No. 2. – p. 241.

11слід запобігти становленню подібного беззаконня (нім. – Unrechtsregime) в майбутньому24.
І саме тому лейтмотивом системи конституційних цінностей стає концепція людської гідності.
Людська гідність як найвища конституційна цінність виходить з невід’ємного статусу людини,який набуває практичного виміру через самореалізацію шляхом автономного морального вибору, політичної участі і соціальної солідарності. Саме через автономну самореалізацію людська гідність стає визначальною для всього спектру основоположних прав і свобод.
Конституційні цінності і майбутнє
Традиція конституційних цінностей, закладена в сучасному конституціоналізмі, призвеладо суттєвої трансформації представницької демократії, адже саме вона спричинила виникнення ефекту юридикалізації та такого явища як «юристократія»25. Юридикалізація в цьому сенсі
означає перетворення політичних, соціальних та економічних питань на юридичні, коли повноваження щодо прийняття рішень щодо визначення засад і напрямків державної політики передаються судовим установам. І це явище не обмежується парадигмою «права людини та …»,
яка стала визначальною для міжнародних і наднаціональних установ, дефіцит легітимності
яких також все збільшується.
Останні тридцять років можуть по праву вважатися «Золотим віком» судової влади в глобальному плані: «Судді не тільки відіграють все більш значущу роль у визначенні напрямів,форм та змісту публічної політики у все більшої кількості країн; від абортів та законодавствапро охорону здоров’я до фінансування партій і одностатевих шлюбів, навряд чи є якийсь аспект публічного чи приватного життя, який би залишився осторонь все більш широкої уваги збоку суддів»26. Юридикалізація, тому, постає як симптом невиліковної хвороби парламентської
демократії, яка поступається все більше демократії конституційній. Резерви легітимності такої
форми демократії поповнюються за рахунок принаймні декількох форм соціальної влади: «Зперспективи концепції Френча і Рейвена, суди добре придатні здійснювати владу в силу тогофакту, що більшість з нас сприймають їх як групу експертів, які легітимно (в силу входженнядо системи урядування) можуть надавати винагороду чи призначати покарання»27.
Але піднесення судів на рівень установ прийняття рішень у сфері державної політики,а в сфері конституційної юрисдикції поступове набуття конституційними судами ознак позитивного законотворення на додаток до класичної кельзенівської функції негативного законодавця28, зробило суди вразливими для негативної дії умов суспільства пост-правди та породило феномен конституційного популізму як реакції на процеси юридикалізації. Так досить
показовим прикладом може служити зменшення публічної підтримки Верховного Суду СШАз майже 70 % у 80‑і роки до 42 % в 2016 році29, і особливо виникнення періодів, коли кількість
осіб, що не підтримують діяльність Верховного Суду США переважала над кількістю осіб,що його підтримують (у 2005, 2013, 2014 та 2015‑2016 роках)30.
24

Див.: Borowski M. The Beginnings of Germany’s Federal Constitutional Court / Martin Borowski // Ratio Juris. – 2003. – Vol. 16, No. 2. – р.
159.

25

Мелешевич А. А. Юристократія та захист соціально-економічних прав Конституційним Судом України / Мелешевич А. А., Лозовий І. В.,Свідерська А. В. // Наук. зап. НаУКМА. Сер. Юрид. науки. – 2010. – Т. 103. – С. 12‑20

26

Jakab A., Dyevre A, Itzcovich G., ‘Introduction. Comparing Constitutional Reasoning with Quantitative and Qualitative Methods› in Jakab A.,
Dyevre A., Itzcovich G. (eds), Comparative Constitutional Reasoning (Cambridge University Press, Cambridge 2017), 1.

27

Rieke R., ‘The Judicial Dialogue›, (1991) Vol. 5 Argumentation 39, 40.

28

Докл. див.: Водянніков О., ‘Конституція і революція: анатомія установчої влади’ в Конституційний полілог. 20 років Конституції
України: суспільство і влада в конституційному процесі (ВАІТЕ, Київ 2016), 38‑44.

29‹US Supreme Court›, Gallup News, електронний ресурс < http://news.gallup.com/poll/4732/supreme-court. aspx > сторінка відвідана 27лютого 2018 року.

30

Ibid.

12

Ці парадокси в свою чергу закладають глибинний конфлікт між демократією як інституціоналізованою волею більшості і конституціоналізмом, що обмежує, упорядковує і розподіляє
владу в державі. Наразі вже зрозуміло, що під питання поставлено саме існування постмодерного ліберального конституціоналізму. Яким буде вирішення цих парадоксів або як протиріччя, що лежать в їх основі, будуть переформатовані – саме це визначить форму і зміст конституціоналізму, що формується саме зараз в умовах занепаду влади.

***Всі наведені вище міркування ставлять питання про майбутнє конституціоналізму і представницької демократії. Але відповідь на ці питання вимагає простеження процесів виникнення і еволюції такого явища, як конституційні цінності, які виступають базисом сучасного
конституціоналізму, а також визначення траєкторії трансформацій, що наразі відбуваютьсяв демократичних державах і суспільствах.
Тому особливого значення набувають системні дослідження, що цілісно розглядають питання конституційних цінностей в широкому контексті. Саме таким дослідженням є робота
Оксани Вікторівни Грищук. Спектр порушених автором проблем і питань надзвичайно широкий – від соціальної сутності конституційних цінностей, їх гносеології до розкриття прямогоі безпосереднього зв’язку з людиною, що знайшло свій прояв у ієрархії конституційних цінностей, на вершині якої знаходиться людська гідність. В підсумку ми маємо першу в Україні
роботу, де побудована послідовна доктрина конституційних цінностей.

ОЛЕКСАНДР ВОДЯННІКОВ
LLM, к. ю. н., національний радник з юридичних питань
Координатора проектів ОБСЄ в Україні

13ФІЛОСОФІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ
ЦІННОСТЕЙ

ВСТУПУ сучасному суспільстві цінності складають онтологічну основу культури, політики, права,що є свідченням побудови громадянського суспільства на засадах цінностей і принципів, а невузьких групових інтересів чи з позиції сили. Це також є свідченням бажаної, декларованоїта певною мірою реалізованої відкритості суспільства, його демократичності, розвиненості
соціальних структур, зокрема правової держави. При цьому громадянське чи відкрите суспільство, як його характеризували Бергсон та Поппер, – це, насамперед, люди, які його складають.
Це автономні індивіди з раціонально-критичним мисленням, які готові брати на себе відповідальність за належне функціонування та розвиток суспільства, а також розбудовувати державу
відповідно до спільно сформованих у процесі соціальної комунікації цінностей та принципів.
Свого часу Кант запропонував правило щодо соціальних цінностей, згідно з яким принципи
поведінки повинні бути універсальними та публічними. Це означає, що такі принципи повинні
бути загальноприйнятими в суспільстві й слугувати прикладом для наслідування. У такий спосіб від неупередженості держави та рівності громадян перед законом суспільство переходитьдо базових принципів: дотримання прав людини, прагнення справедливості й щастя.
Щоб виокремити перелік чи каталог універсальних соціальних цінностей потрібно усвідомитиїх фундаментальний характер та зрозуміти, що саме універсальність цінностей є тим важливим
фактором, який сприяє свободі, соціальній згуртованості та толерантності у суспільстві. З іншого
боку, перелік, каталог чи ієрархія соціальних цінностей є варіативними і залежать від конкретно-історичних умов того чи іншого суспільства, його культури, економіки, моралі, релігії. Однак завжди
соціальні цінності є результатом суперечностей і компромісів між певними групами індивідуальнихта колективних (загальносуспільних і групових) інтересів.1 Саме ці компроміси і цей делікатний
баланс між індивідуальними та соціальними інтересами забезпечують можливість існування
конституційної демократії як такої і формують систему цінностей, на які вона спирається. Прицьому процес формування системи соціальних цінностей є безперервним, оскільки безперервнимє розвиток самого суспільства. Тому хочу підкреслити роль соціальних цінностей, які визначають
вектор соціального прогресу і які, будучи результатом компромісу між певними групами інтересів,поступово стають визначальним фактором у визначенні співвідношення між ними.
Система соціально-правових цінностей є серцевиною будь-якої правової ідеології, вонаскладає бажаний правовий ідеал та репрезентує правові ідеї, образ та мету пропонованого
типу права. Правовий ідеал і правова ідеологія є елементами правової свідомості та важливими
сторонами правового життя суспільства, вони істотно та якісно впливають на правотворення,тлумачення права, правореалізацію та правозастосування. Транслюючи ціннісну основу права,вони мають складний механізм втілення в праві, де правова ідеологія відіграє роль донесення
ціннісного змісту правового ідеалу. Правовий ідеал визріває у правовому просторі та поетапно
змінює, вдосконалює його саме завдяки правовій ідеології.
У монографії підкреслена антропосоціальна природа правових, зокрема конституційних
цінностей, їх зв’язаність з людиною та суспільством, їх обумовленість природним правом.
Запропонований підхід не є новим, оскільки ґенеза поглядів на ціннісні основи організації
суспільства і держави сягає Стародавнього світу. Однак метою цієї роботи є обґрунтування феномену конституційних цінностей з позицій філософії права, підкреслення їх позагалузевого
стрижневого системоутворюючого значення для всього права.
1Більш детально про це: Грищук О.В., Слюсарчук Х.Т. Лібералізм та комунітаризм у філософсько-правовому вимірі: монографія /Грищук О.В., Слюсарчук Х.Т. – Хмельницький: Хмельницький університет управління та права, 2018. – 209 с.

17Для розкриття змісту поняття «конституційні цінності», застосовано поелементний підхід, тобто поняття структуровано на складові частини («конституційний» та «цінності»), щодало можливість глибше проаналізувати його сутність. Поняття «конституційні цінності» відображає велику частину правової реальності, яка наділена унікальними ознаками, якостямита змістом і складає певну цілісність, яка має самостійне значення. Тому застосування поелементного підходу пояснюється специфікою філософсько-правової рефлексії онтології конституційних цінностей, яка лежить у площині співвідношення природного і позитивного права.
Якщо відштовхнутися від позитивістського погляду, тоді суть конституційного розкриваєтьсяяк така, що встановлена законодавцем у конституції. Якщо ж подивитися на проблему з природно-правового пункту бачення, то конституційними є положення, які відповідають неписаним конституційним цінностями та принципам, а також легітимним цілям конституційно-правового регулювання у суспільстві. Ця ідея сьогодні є переважним методологічним підґрунтям
дослідження конституціоналізму в цілому, який тлумачиться як юридичне обмеження державита протилежність свавільному правлінню, як система конституційних цінностей, що реалізуються демократичною державою.
Аналіз конституційних цінностей через їх соціальну сутність (як різновиду соціальних,зокрема правових, цінностей) та, використовуючи методологію філософії права, дав можливість пов’язати гносеологію конституційних цінностей з ґенезою ідей про природне право. Дляцього були виявлені філософсько-правовий зміст та природа соціальних цінностей, досліджені
соціальні цінності у правовому вимірі, а також проаналізована історія формування філософсько-правових уявлень про правові цінності як основу природного права. Це наштовхнуло навеликий пласт підходів до розуміння права як природного феномену чи як штучно створеного,що відкрило пряму кореляцію між домінуючим праворозумінням (як теоретичним обґрунтуванням системи цінностей), правовою ідеологією (котра відображає систему соціальних, зокрема правових, цінностей) та сутністю права.
Антропна природа конституційних цінностей відображена через їх прямий і безпосередній зв’язок з людиною і знайшла свій прояв у підході до ієрархії конституційних цінностей,на вершині якої знаходиться людська гідність. Людська гідність є найвищою соціальною цінністю (самоцінністю), оскільки відображає особливе значення і роль людини у поєднанні зсуспільством. Такі конституційні цінності як свобода, справедливість, рівність та демократіяє похідними, випливають з людської гідності. Верховенство права є інструментальною (процедурною) цінністю і виникає лише за умови ефективної реалізації вищеназваних основних
конституційних цінностей. Можна сказати, що верховенство права є своєрідним тестом, якийвідображає, наскільки ефективно реалізуються у тому чи іншому суспільстві основні конституційні цінності.
Антропологічним підґрунтям людської гідності сприймається автономія людини як самоствореної істоти, яка перебуває в постійному розвитку. З такого пункту бачення, цінності мають нейтральний характер і виконують функцію примирення ціннісних конфліктів (конфліктів
інтересів) між людьми. Автономія людини дає можливість творити їй своє життя відповіднодо власного образу бажаного майбутнього, фактично являє собою сутність людини (систему їїособистісних цінностей). Система соціальних цінностей дозволяє обумовити публічну комунікацію людини формальними правилами (соціальними цінностями), система яких являє собою
природне право. Отже, людська гідність розглядається як антропологічна основа природного
права, підкреслюється гуманістичне значення природного права, а також призначення гуманізму як філософії людської гідності та прав людини.

18

РОЗДІЛ 1ГНОСЕОЛОГІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

1.1.

Філософсько-правовий зміст та природа соціальних цінностейДля того, щоб розкрити зміст та виокремити перелік універсальних соціальних цінностей,потрібно виходити з тези про їх фундаментальний характер. Свого часу Герберт Гарт вдався довиведення найменшого спільного знаменника, цінності, яка би була спільною для всіх людей –це життя і виживання. Він збудував мінімальну апріорну систему природного права, яка ґрунтована на таких засновках: оскільки право становить собою механізм регулювання поведінки
індивідів у суспільстві, воно повинне мати певний основний, мінімальний зміст, щоб сприяти
мінімальній задачі виживання; для існування суспільства потрібно забезпечити можливість
виживання для його членів.1
У контексті дискусії про універсальність та релятивізм цінностей та прав людини Гарт виходив з такого:- концепція природного права як права на виживання заперечує телеологічний світогляд,що був основою класичних доктрин природного права. Адже ми виходимо з того, що доктрини
природного права, засновані на такому телеологічному світогляді, не можуть a priori визнаватися науковими;- вона пояснює зв’язок природного і позитивного права не через злиття права і моралі,що було і продовжує бути причиною низки теоретичних ускладнень, а через функцію власне
позитивного права – регулювати суспільні відносини, бути уніфікованим конвенційним критерієм добра і зла у певному суспільстві;- вона тим самим дозволяє обґрунтувати, чому мінімальний обсяг природного права людини як права на виживання має забезпечуватися у всьому світі і незалежно від видів культурі національних традицій.
Однак слід також погодитись, що, залежно від типу суспільства, ієрархія соціальних цінностей має варіативний характер, оскільки структура самого суспільства зумовлює їх різну
вагу. Для прикладу, у конституційній юриспруденції цінності відіграють важливу роль під часвизначення співвідношення між різними групами інтересів як основоположних умов для доступу особи до певних соціальних благ.2
Хоча балансування між різними групами соціальних інтересів є справою вкрай делікатною.
З цього приводу А. Барак зазначає, що «демократія – це делікатний баланс між правлінням
більшості та фундаментальними цінностями суспільства, яким ця більшість підпорядковується. ...Коли судді тлумачать конституційні положення та визнають нечинними шкідливі
закони, вони надають силу фундаментальним цінностям суспільства. У такий спосіб, вонизахищатимуть конституційну демократію та утримуватимуть делікатний баланс, на якому воназаснована».3
1

Hart H.L.A. The Concept of Law / H.L.A. Hart // Oxford: Oxford Clarendon Press, 1961. – Р. 152, 153.

2Савчин М. Конституційні цінності та конституційна юриспруденція в Україні. Вісник Конституційного Суду України. – 2010. – № 1. – С.
114.

3

Barak A. Foreword: A Judge on Judging: The Role of Supreme Court in a Democracy // Harvard Law Review. – 2002. – Vol. 116. – P. 49-50.

19ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1Зважаючи на це, завданням цього параграфу є розкриття сутності соціальних цінностей, їхродового значення щодо правових та конституційних цінностей та спроба пояснення засадничого характеру щодо таких соціальних інститутів як право і держава.
У дослідженні виходимо з того, що початкове ставлення людини до реальності завжди зумовлене її природною здатністю ціннісно (преференційно) ставитись до світу, структурувати
його за «законом цінності» у певну соціокультурну систему, тому право як явище соціального
буття є завжди результатом телеономії, ціле- і ціннісно-раціональної діяльності соціального
суб’єкта (індивіда і його спільностей).4
Будь-яка частина реальності може зацікавити людину, викликати її інтерес, а, отже, статидля неї цінністю. Це дозволяє говорити про антропогенну природу цінностей. І хоча в цінностях «присутня об’єктивна онтологічна основа, що дозволяє їм бути цінностями, визначальним
фактором залишається відношення людини до них».5 До цінностей відносять все, що дозволяє
людям задовольняти їх бажання, потреби, інтереси і змушує докладати зусиль для їх досягнення, створення, збереження та примноження.
З погляду філософії, цінностями вважаються специфічні соціальні визначення об’єктів
навколишнього світу, що виявляють їх позитивне або негативне значення для людини і суспільства та містяться у явищах суспільного життя та природи. Зовнішні цінності виступаютьяк властивості предмета чи явища, однак вони притаманні йому не від природи, а тому, щовін залучений до сфери соціального буття людини і став носієм певних суспільних відносин.
Стосовно людини цінності виступають об’єктами її інтересів, а для її свідомості виконують
роль щоденних орієнтирів у предметній та соціальній дійсності, визначень її різноманітних
практичних ставлень до оточуючих предметів і явищ. Поряд з предметними цінностями, що єоб’єктами спрямованих на них інтересів, цінностями можуть бути також деякі явища суспільної свідомості, що виражають ці інтереси в ідеальній формі (поняття добра і зла, справедливогоі несправедливого, ідеали, моральні нормативи і принципи). Такі форми свідомості не просто
описують певні дійсні чи уявні явища реальності, а дають їм оцінку, схвалюють чи засуджують
їх, вимагають їх здійснення чи усунення, тобто є нормативними за своїм характером.6Висловлюється думка, що цінності – це предмети, явища і їх властивості, які здатні задовольняти людські потреби, сприяти розвитку її сутності.7 У цьому значенні цінністю є не сампредмет чи явище, а предмет у його зв’язку з людиною, з точки зору його позитивного значення для людини.8 Цінність – це значущість для суб’єкта явищ дійсності.9Ціннісні орієнтації є ланкою, що поєднує людину з предметами її потреб та інтересів. Як
суб’єктивні переваги, вони спрямовують мотиваційну структуру індивідуальної свідомості.
Оскільки середовище існування людини являє собою різноманітність цінностей, то це вимагаєвід неї вибору між певними цінностями. Має місце «ієрархія в системі цінностей. Вершину її складає «життєвий ідеал» – соціально-політичний і моральний образ бажаного майбутнього».10 Водночас, такий підхід заперечує аксіоматичність уявлень про систему цінностейяк об’єктивну категорію, оскільки цінність розглядається як образ бажаного майбутнього, а,отже, є суб’єктивною категорією.
4Гребеньков Г.В. Вчення про природу людини як підґрунтя сучасної правової антропології // Проблеми правознавства та правоохоронної
діяльності: Зб. наук. праць. – Донецьк, 2005. – №1. – С. 3-15. – С. 3.

5Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С. 39

6Философский словарь / Под ред. И.Т.Фролова. – 4-е изд. – М.: Изд-во политической литературы, 1981. – 448 с. – С. 407.

7Неновски Н. Право и ценности. – М.: Прогресс, 1987. – 248 с. – с. 25.

8Рабинович П.М. Социалистическое право как ценность. – Львов: «Вища школа», 1985. – 167 с. – С. 9.

9Косович В.М. Оцінювання й оцінки у національному й міжнародному правозахисті. – Львів, 2006. – 251 с. – С. 13.

10Саморегуляция и прогнозирование социального поведения личности. – Л., 1979. – C. 47.

20

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙУ цьому сенсі вибір виступає як духовно-практична процедура, у процесі якої морально-правова свідомість особи здійснює, обирає одні цінності і норми та відкидає інші. На думку
В.А. Бачініна «акт вибору як необхідна, обов’язкова, соціальна, діяльнісна реалія, передбачає
низку підстав: онтологічна основа у вигляді різноманітних форм дійсності і неможливості окремої людини осягнути все одразу і оволодіти всім існуючим; аксіологічна основа у вигляді
простору свободи для маневрування в думках у багатоманітності цілей і норм; антропологічна
основа як багатоскладовість людської природи, кожна з граней якої тяжіє до певного типу цінностей».11Через призму вищезазначеного можна пояснити, чому християнські культурні цінності уЄвропі переважають над іншими культурно заснованими цінностями. Одне із найбільш переконливих пояснень підкреслює ціннісно нейтральний характер свободи, рівності та демократії. Ці цінності «позначають лише деякі правила примирення ціннісних конфліктів між людьми, а не встановлення певної всеосяжної доктрини як офіційно визнаної віри. Вони залишають
достатньо місця кожному індивідууму, щоб розробити власне життя відповідно до його віри іприв’язати лише комунікацію в публічній сфері до деяких формальних правил».12Зважаючи на високу роль цінностей у людському житті, аксіологія як наука про цінності
входить до основних розділів філософії права. Насамперед цінності розглядаються як результат багатовікового соціального досвіду, досягнення суспільства, світоглядних принципів, уявлень та розуміння людини, що є еталоном, ідеалом, належним. Соціальність цінностей яскраво
підкреслює те, що погляди на цінність змінювались впродовж багатьох століть разом зі зміною
соціально-економічного устрою суспільства, ідеології, пануючої релігії та інших чинників. Зіншого боку, для конкретної людини соціальні цінності стають власними у результаті її розвитку та включення в соціальну реальність. Отже, феномен цінності характеризується як соціальною, так і особистісною складовою.
Індивідуальні цінності можуть як збігатися, так і не збігатися з соціальними, їх ієрархія
будується залежно від життєвого досвіду та способу життя людини. Для того, щоб цінності
людини збігалися з загальновизнаними, необхідно, щоб суспільство існувало як єдине ціле тамало чітке розмежування між тим, що слід відносити до цінностей, а що ні. Соціальні цінності
реалізуються лише тоді, коли людина глибоко усвідомлює їхнє значення і сприймає їх як особистісний вибір такого типу поведінки, в основі якого б лежали знання, інформація та оцінка
людиною навколишньої дійсності, самої себе та цінностей, що панують у певному суспільстві.13
Ступінь усвідомлення соціальних цінностей у кожної людини може бути різним, залежновід рівня свідомості, культури, знань, свободи волі, мислення, вміння оцінювати, аналізувати.
Тому, ціннісна орієнтація людини може бути спрямована як на досягнення вищих цінностейу житті, у праві, так і «антицінностей». Цінністю для людини є все те, що постає для неї якблаго, задоволення її потреб, а потреби можуть спонукати людину як до позитивних, так і донегативних дій, залежно від рівня виховання та культури людини.
Соціальна зумовленість цінностей полягає у тому, що це суспільний критерій оцінювання
явищ та предметів порівнно з тим, що є добро, справедливість, рівність, що виник завдяки
досвіду та історичної зумовленості суспільства. Особистісний характер полягає у тому, щолюдина без цінностей не мала б розуміння суспільних інтересів, яке приходить внаслідок їх
11Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С. 39.

12

Nishihara H. The significance of constitutional values PER/PELJ 2001(4)1 –https://www.researchgate.net/publication/26634874_The_
significance_of_constitutional_values

13Грищук О.В., Соломчак Х.Б. Детермінанти позитивної правової відповідальності людини: філософсько-правовий вимір. – Хмельницький,2016. – 347 с.

21ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1усвідомлення та прийняття як власних. Таке ставлення людини до цінностей проявляється у їїціннісній орієнтації, рівень якої залежить від ступеня засвоєння соціальних цінностей.
Згідно з філософією цінностей, сутність людини представлена системою цінностей, якаспонукає до дій і стає головним орієнтиром у виборі цілі власної діяльності. Ця система цінностей складається залежно від навколишньої дійсності, від соціальної сутності людини (залежно від економічних, політичних, моральних суспільних відносин) та від зв’язку людини знадособистісними, вищими, духовними та загальноосвітніми цінностями, що існують трансцендентально.14
Сучасне розуміння будь-якого філософського поняття є закономірним результатом його розвитку, тому звернімося до історії поглядів про цінності. В античній філософії ціннісні характеристики проявлялись у понятті реальності. Античні мислителі започаткували таку традицію
європейської культури, як прагнення до істини.15 Також в античні віки було поставлене питання «що є благо?», яке по суті є загальним питанням теорії цінностей, тому в цей період вжеокреслилась сучасна аксіологічна проблематика. У Середньовіччі внутрішній світ людини тацінностей був ще закритим, тому середні віки виявились для аксіології «темними віками». Вепоху Відродження аксіологічний підхід розроблявся на основі людської суб’єктивності.16
У Новий час починає набирати сили свідоме (усвідомлене), суб’єктивне розуміння цінності,проте більшість дослідників цікавить швидше за все спосіб, яким цінність передається, аніжте, чим цінність є насправді. У культурі Нового часу вирішальне значення для утвердження
ціннісної свідомості має філософія Ф. Ніцше, котрий підготував ґрунт для розробки фундаментальних теоретичних основ філософії цінностей.17Категорія цінності як така виникла наприкінці XVIII століття, у зв’язку з переглядом традиційного обґрунтування етики, яке було характерним для Античності та Середніх віків. Найбільш детально цей феномен був розглянутий німецькою класичною філософією. Зокрема, вІ. Канта близьким до категорії цінності було поняття доброї волі, метою котрої виступає людина. А вже на початку другої половини ХІХ сторіччя розгорнуте визначення поняття цінностей дав німецький філософ Р.Г. Лотце, який, вважається, вперше вжив термін «цінність». Вінзапропонував розрізняти три сфери – дійсність, істинність та цінність. До цінностей ним буловіднесено: справедливе, благо, прекрасне та інші вияви буття, звернені до наших почуттів, алеводночас незалежні від нашої сваволі.18
Поняття аксіології вперше з’явилось в роботах П. Лапі та Є. фон Гартмана. Неокантіанці
розглядали цінності в нормативному аспекті соціального зобов’язання, висуваючи проблему
єдності цінності та нормативності, у якій існують суб’єкти-носії моральної та правової свідомості. Аксіологічна проблематика знайшла своє відображення у працях М. Вебера, якийвважав, що кожна дія людини набуває змісту лише в тих випадках, коли співвідноситься із значущими для людини цінностями. Він досліджував здатність цінностей внормовувати людську
поведінку, виступати як цілі, що спрямовують соціальні дії та вчинки. М. Шелер в ієрархії цінностей розрізняв абсолютні і відносні, причому останні зумовлюються конкретно-історични14Александрова О.Ф. Роль і місце ціннісних орієнтацій у сучасній теорії виховання / О.Ф. Александрова // Запорізький національний
університет. – 2012. – № 1 (7). – С. 92.

15Бандура О.О. Єдність цінностей та істини у праві (філософський аналіз): дис... д-ра філос. наук: 12.00.12 / О.О. Бандура; Національна
академія внутрішніх справ України. – К., 2003. – С.18.

16Підлісний М.М. Становлення філософської теорії цінностей (історикофілософський аналіз): дис... канд. філос. наук: 09.00.05 / Підлісний
Михайло Миколайович; Дніпропетровський держ. фінансовоекономічний інт. – Д., 2003. – С. 69.

17Сліпець П.П. Політичні цінності: теорія і методологія пізнання та реалізації : монографія / П.П. Сліпець. – К.: Знання України, 2009. –С.101-102.

18

Бандура О.О. Єдність цінностей та істини в праві: Монографія / О.О. Бандура. – К.: Національна академія внутрішніх справ
України, 2000. – С. 12-14.

22ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙми формами існування людини і суспільства. В американському структурному функціоналізмі
аксіологічний підхід дозволив розглядати цінності як першооснови, на яких консолідуються
соціальні групи, досягаючи узгодженості дій та загальної впорядкованості і стабільності своїх
структур. У такому тлумаченні цінності є наближеними до соціальних норм, а їх головною
функцією є організація соціального порядку.19
У класичному періоді розвитку аксіології можна виділити кілька філософських підходів допроблеми цінностей20, зокрема:1) психологізм – джерелом цінностей визнаються біопсихологічні потреби людини.
Стверджується, що будь-який предмет має цінність лише тому, що він викликає в душевному житті суб’єкта індивідуально-психологічні переживання (задоволення, бажання, цінності).
Представники цього напряму Дж. Мілль, Х. фон Еренфельс, І. Крейбіг тлумачать цінності яксуб’єктивні категорії, що пов’язані з переживаннями конкретної особи і заперечують їх абсолютність. Цінності пояснюються як похідні від бажаності і корисності для конкретного суб’єкта;2) ідеалістичний напрям – баденська школа неокантіанства (В. Віндельбанд, Г. Ріккерт)визначає цінність ідеальним буттям. Аналіз філософських робіт Віндельбанда дозволяє виявити певну тотожність цінностей і норм. Норми утворюють загальний план всіх функцій культури і основу будь-якого окремого здійснення цінностей. Намагаючись створити синтез Кантової
критичної філософії з вченням про значущість Лотце, вчений переводить проблему цінності намову філософії культури. Цінностями для нього є істина, добро і краса, а наука, правопорядок,мистецтво, релігія.21 Г. Ріккерт розробляв вчення про цінності як основи теорії істинного знання і моральної дії22;3) феноменологічний напрям – (М. Шелер, Н. Гартман) цінності розуміються як певні якості, що утворюють особливе царство предметів з особливими відносинами і рангами;4) ідеалістично-реалістичний напрям (Мюнстерберг). Вчений розрізняв цінності різного
порядку: цінності-переживання або особистісні цінності, які мають умовний, відносний характер; позаособистісні цінності (наука, право та ін.), які мають безумовний абсолютний характер. Абсолютний світ цінностей іманентний до переживань, утворюючи світ чистої волі, доякої суб’єкт може бути залучений. Отже, «світ цінностей являє собою абсолютизацію переживання в його надіндивідуальній сутності»23;5) реалістичний напрям або критичний персоналізм (В. Штерн). Цінність не існує самасобою, а причетна до чого-небудь або до кого-небудь, тобто до носія цінності, тобто цінність
набуває відтінку значення.24
Отже, до першої третини ХХ сторіччя вже було сформовано коло проблем, що окреслювали
поняття «цінність», починаючи від тлумачення цього феномену як такого, що не має змісту,19Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С. 38

20

Ан С.А., Белинова О.А. Концептуализация ценности как философской категории. –//https://cyberleninka.ru/article/n/kontseptualizatsiyatsennosti-kak-filosofskoy-kategorii

21Виндельбанд, В. Прелюдии / В. Виндельбанд; пер. с нем. и вступ. статья С. Франка. – М.: Гиперборея: Кучково поле, 2007. – 400 с. –
С. 37.

22Философский словарь / под ред. И. Т. Фролова. – М.: Республика, 2001. – 719 с.

23Ан С.А., Белинова О..А. Концептуализация ценности как философской категории. – //https://cyberleninka.ru/article/n/kontseptualizatsiyatsennosti-kak-filosofskoy-kategorii

24Миронов,А.В. Понятие ценности, виды и иерархия ценностей / А. В. Миронов // Социоуманитарные знания. – 2007. – №1. – С. 99.

23

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1закінчуючи осмисленням його, як феномену, за яким стоїть дійсний смисл, як певний аспект
зв’язку світу та людини.25
Останні роки ХХ століття і наш час характеризуються інтенсивним розвитком аксіології нарівні з онтологією, логікою, етикою та естетикою і низкою інших наук на основі якісно нового методологічного підходу: визнання присутності ціннісного елемента в змісті та структурі
будь-якого знання.26 У радянській філософії аксіологічний підхід майже не використовувавсяі протягом тривалого часу розуміння цінностей обмежувалось марксиським аналізом корисності та цінності.
Як бачимо, уявлення про цінність еволюціонували відповідно до змін, які відбувались упоясненні цілей діяльності людини. Тобто погляди на цінність еволюціонували від визнання
кінцевої найвищої мети діяльності людини як практичної корисності до утвердження цінностіу найвищому значенні, як своєрідної самоцінності. Такою самоцінністю, яка виступає на вершині ієрархії цінностей, є людина в єдності з соціумом. У цій єдності міститься джерело усіхцінностей. Цінності, котрі скеровують людські дії, треба шукати в самій природі людини і уприродному світі в цілому, а ступінь наближення тієї чи іншої цінності до самоцінності стаєсвоєрідним критерієм значущості даної цінності.27
Саме поняття «цінність» вживається досить багатозначно: і як вартість предмета, як йогозначущість для суб’єкта, і як сам предмет (об’єкт), що має вагомість для суб’єкта тощо. Всіці визначення відображають лише сторону однієї грані цього багатогранного феномена, насже цікавить той зміст поняття, в якому отримує вираз саме філософсько-правовий аспект поняття цінностей. Визначення цінностей в такому розумінні передбачає розмежування поняття
цінності та понять, що є суміжними, проте не однаковими за значенням. Перш за все зупинімось на співвідношенні понять «цінність» та «предмет». З одного боку, цінності – це ті ж саміпредмети та явища взяті в аспекті їх значущості для людини, а з іншого боку, поняття цінності
вживається для позначення вищих принципів життя, поведінки, норм та ідеалів, до яких прагне суспільство. Це означає, що поняття цінності поєднує в собі як матеріальну, так і духовну
складову, і це є перше, що варто враховувати при визначенні поняття цінності.28
Деякі вчені стверджують, що термін «цінність» був запозичений філософією з політекономії, будучи етимологічно пов’язаним з поняттям вартості, тому слово «вартість» та «цінність»позначаються у всіх західноєвропейських мовах як синоніми. Але, вартість – це суто економічна цінність, що позначає мінове відношення товарів, вимірюване витраченою працею (мінова вартість) чи здатність товару бути корисним для людини, задовольняючи її певну потребу
(споживча вартість). Також не варто відносити прикметник «ціннісний» до поняття цінностей,хоч даний прикметник утворився від слова «цінність», але винятково у значенні вартості абослова «ціна». Інші поняття, як от: «важливість», «вагомість», «значущість», «істотність» такожне варто застосовувати як синоніми до поняття «цінність», оскільки вони позначають лишекритерії, норми, стандарти на підставі яких певні предмети віднесено до цінностей.29
25

Стрелецькая І.Г. Цнність як предмет соціально-філософського аналізу (методологічний і лінгвосемантичний аспекти): дис... канд. філос.
наук: 09.00.03 / Стрелецькая Ірина Геннадіївна; Донецький національний унт. Донецьк, 2008. – С. 52.

26

Культура, философия, образование в стратегиях ХХІ века. Научное издание / О.Н. Кузь, В. А. Стрижко, П.В. Брунько, Т.Е. Гетало, И.В.
Жеребятникова, А.А. Конов, Н.Д. Пальм, Ю.И. Потоцкая, А.В. Сорокина, И.В. Тарасенко, В.А. Черненко, В.Ф. Чешко; [Под общ. ред.
канд. соц. Наук, доцента О.Н. Кузя ] – Харьков: Изд. ХНЭУ, 2006. – С.167.

27

Бандура О.О. Єдність цінностей та істини в праві: Монографія / О.О. Бандура. – К.: Національна академія внутрішніх справ України,2000. – С. 81.

28Підлісний М.М. Становлення філософської теорії цінностей (історико-філософський аналіз): дис... канд. філос. наук: 09.00.05 /Підлісний Михайло Миколайович; Дніпропетровський держ. фінансовоекономічний інт. – Д., 2003. – С. 19.

29Стрелецькая І.Г. Цінність як предмет соціально-філософського аналізу (методологічний і лінгвосемантичний аспекти): дис... канд.
філос. наук: 09.00.03 / Стрелецькая Ірина Геннадіївна; Донецький національний унт. – Донецьк, 2008. – С.101-104.

24

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

Поняття «цінність» тісно пов’язане з такими категоріями як «потреба» та «інтерес». Підпотребами, розуміють стан особистості, що вимагає вступити у взаємовідносини з навколишньою дійсністю для збереження свого функціонування, розвитку, існування, успішної життєдіяльності, самоствердження у світі. Потреби – це суть життя людини, її фундаментальна
якість. Потреби характеризуються різноманітністю та багатством видів та груп. Так, існують
матеріальні потреби, які можна задовольнити швидко (хоч і виникають нові, пов’язані з ними)та задовольняються під час практичної діяльності людини, залежно від історичної, суспільної, політичної, особистісної зумовленості. Духовні ідеали, прагнення, принципи, норми моралі належать до сфери дії інтересів. Для реалізації потреб та інтересів мають бути відповідні
об’єкти – це предмети навколишньої дійсності, явища природи та життя, продукти діяльностіта виробництва, матеріальні та духовні блага тощо. Особистість критично оцінює, аналізує ісприймає їх як позитивні чи негативні для себе, корисні чи ні, чи можуть вони задовольнити їїінтереси або потреби чи ні. Якщо в них можуть бути реалізовані ці потреби або інтереси, вонистають значущими та ціннісними для людини.30
Теорії матеріальних і духовних потреб людини мають комплексний характер і добре розроблені у межах філософії, психології, соціології, економіки, зокрема у Г.Гегеля, А.Маслоу,Ф.Герцберга, А.Леонтьєва, М.Вебера, А.Здравомислова, Н.Бережного, Н.Коноваленко, І.Надольного, В.Князєва, О.Буткевич, Г.Фадейчевої, Т.Сильвестрової та ін. Потреби відображають
стан порушеної рівноваги в організмі, у зв’язку з чим їх вважають джерелом та спонукальною
причиною активності людини, об’єктивною стороною діяльності й поведінки особи. Потреби
розглядають як стан об’єктивної нестачі організму в чомусь, що лежить поза ним і становить
необхідну умову його нормального функціонування. Потреби переживаються як відчуття внутрішньої напруги, дискомфорту, що зумовлює активність як стан пошуку шляхів відновлення
нормального комфортного існування.31
Також слід розрізняти поняття «цінності» з поняттям «істини». Як зазначає, М.С. Каган, істина не є цінністю, бо вона не має значення для суб’єкта. Істина розуміється в двох значеннях –онтологічному (позначає щось, дійсно існуюче, справжнє, форму реального буття) і гносеологічному (адекватне знання суб’єктом об’єкта). Тому, істина в своєму змісті є відображенням
об’єктивності, очищена від суб’єктивного відношення, хоч вона, як і цінність, породжується
діяльністю суб’єкта. Таким чином, істина як така – в гносеологічному, і в онтологічному сенсах – аксіологічно нейтральна, бо теорема Піфагора, закон земного тяжіння або закономірність
утворення додаткової вартості не мають ніякого відношення до суб’єктності людини, цінністьже включає відношення суб’єкта до об’єкта.32
Слід погодитись, що проблема істини в праві не може бути розв’язана остаточно. Усвідомлення істини «набуває рис завершеного циклу в тому випадку, коли істинні результати пізнання стають надбанням духовного життя суспільства й індивіда, виступають фактом духовної
біографії людини, мають для неї особистий смисл, переходячи із форми знання у форму переконання та світовідчуття і проявляючись у такому інтегрованому вигляді, як світосприйняття
людини».33 Однак при встановлені істини у праві важливо визначити наскільки вона є адекватною соціальній справедливості, свободі, рівності для кожного члена суспільства. Саме в цьому
полягає «соціальна цінність права, довіра до нього, його авторитет у державі. Інакше втрача30Молодиченко В.В. Модернізація цінностей в українському суспільстві засобами освіти: (філософ, аналіз) / В. В. Молодиченко. – К.:Знання України, 2010. – С. 275-276.

31Більш детально про це: Мамонов І. Потреби та інтереси людини як основа публічного управління. – http://visnyk.academy.gov.ua/wpcontent/uploads/2013/11/2012-3-31.pdf

32Каган М.С. Философская теория ценности / М.С. Каган. – Санкт-Петербург, ТОО ТК «Петрополис». – С. 69-70.

33Андрос Е. И. Истина как проблема познания и мировоззрения / Е.И. Андрос. – Киев: Наук. думка, 1984. – 144 с. – С. 81.

25

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1ється будь-який сенс виявляти істину в праві та вважати його соціальною цінністю, якщо вононе буде втіленням названих загальнолюдських цінностей».34Щодо природи цінностей, то тут неоднозначно розв’язується питання про позитивні та негативні цінності. У літературі існують різні думки з приводу розв’язання даного питання. Так,А.В. Поляков вважає, що цінність – це позитивна або негативна значущість предметів та явищдля життєдіяльності людини, тому доцільно їх розділяти на позитивні та негативні, де підпозитивною цінністю слід розуміти те, що емоційно-інтелектуально сприймається людиноюяк значуще для неї, тобто бажане, належне, співпричетне добру.35 Однак переважає думка, щопоняття «цінність» може вживатися у тому самому змісті, що й поняття «позитивна цінність»,тобто винятково зі знаком «плюс», у такому випадку те, що береться зі знаком «мінус», буденазиватися антицінністю.36
Цінністю називається все, що, вступаючи з людиною у стосунки, має для неї позитивне
значення, так і суспільства загалом, і навпаки, – все, що не сприяє або заважає здійсненню
цієї мети, є не цінністю або антицінністю. Так, у класі «не цінностей» виокремлюють підклас
«антицінностей» – явищ, не лише позбавлених корисного значення, але й шкідливих чи небезпечних з точки зору наслідків значення. До їх переліку відносять: хвороби, голод, невігластво
тощо. Введення поняття «антицінність» дозволяє розрізняти абсолютне і відносне в цінностяхі не цінностях, тому, з точки зору значущості, їх структурують на три групи: абсолютні цінності (це предмети та властивості, що скрізь і завжди зберігають абсолютне значення для людей,безумовної цінності: наприклад, життя, здоров’я) та відносні (є предмети та їх властивості,значення яких змінюється з огляду на певні причини – соціокультурні, історичні тощо). Отже,цінність завжди є чимось позитивним, проте значення можуть бути різними.37
Існують три основних групи концепцій теорій цінностей: «функціоналістська» (у ній цінність розглядається як реальний предмет, що має функціональну вагомість для людей, є корисним певними властивостями, тобто спроможний задовольнити певні людські потреби); «сигнікативна» (значеннєва) (цінність або ототожнюється зі значущістю або зводиться до буденного
поняття цінності, що вживається для позначення всіх форм людської значущості) і «оцінювальна» (у даній концепції цінність вважається ідеалом, до якого слід прагнути).38Для формування філософсько-правового підходу до поняття цінностей, слід накласти найого дефініцією такі умови:- феномен цінності виникає в результаті наявності оцінки як природного психічного механізму. Слово «оцінка» є найближчим корелятом «цінності», воно позначає як процес або дію,так і результат. Дане слово означає: визначення вартості будь-чого, установлення, визначення
змісту, ролі, сутності, якості будь-чого чи самої цінності. Оцінка – це операційне поняття, ацінність – поняття предметне (конститутивне) й разом з тим регулятивне, тобто цінність єпредметом оцінки й критерієм, відповідно до якого виробляється оцінка;34Євргафова Є. Проблема істини у правовій науці та практиці // Вісник Національної академії правових наук України. – 2014. – № 1 (76) –С. 42.

35

Поляков А.В. Общая теория права. Курс лекций / Поляков А.В. – СПб.: Изд-во «Юридический центр Пресс», 2001. – С. 23.

36Стрелецькая І.Г. Цінність як предмет соціально-філософського аналізу (методологічний і лінгвосемантичний аспекти): дис... канд.
філос. наук: 09.00.03 / І.Г. Стрелецькая; Донецький національний унт. – Донецьк, 2008. – С. 114-116.

37

Грищук О.В., Соломчак Х.Б. Детермінанти позитивної правової відповідальності людини: філософсько-правовий вимір. – Хмельницький,2016. – 347 с.

38Сліпець П.П. Політичні цінності: теорія і методологія пізнання та реалізації: монографія / П.П. Сліпець. – К.: Знання України, 2009. –С. 26.

26

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

- феномен цінності виникає в системі суб’єктно-об’єктних відносин, де суб’єктом завжди виступає людина чи суспільство загалом.39
Цінність не існує поза людиною, оскільки виявляє себе лише через сприйняття її суб’єктом.
Цінністю є значення предмета для людини, для її пізнавальної або практичної діяльності. Явища, предмети у власному об’єктивному існуванні не характеризуються категоріями значення,цілі та цілісності. У цьому сенсі цінність є суб’єктивною, оскільки залежить від потреби в нійта оцінки суб’єкта. Тобто цінність набуває актуального значення лише в тому разі, коли суб’єктвизнає її такою, підтверджуючи властивість об’єкта й оцінює його значущість. Проте це неозначає, що вона позбавлена будь-якої об’єктивності та цілком залежить від суб’єкта, оскільки
цінність визначається відношенням суб’єкта до того, що перебуває за межами його індивідуального буття, а саме – відношення до абсолютної повноти буття. Для того, щоб певне явище
дійсності набувало ознак цінності, воно повинно мати певні властивості, корисні для людини,у цьому сенсі цінність є об’єктивною. Загалом стверджувати, що цінність є суто об’єктивною,так само хибно, як і наполягати, що вона суто суб’єктивна. Отже, цінності – це явища особливої реальності, що виникають внаслідок взаємодії певних властивостей об’єктивної дійсностіі спрямованих на неї потреб та інтересів суб’єкта. Вона існує лише в значущості для суб’єкта.
Цінності – це своєрідна форма вияву відношення між суб’єктом та об’єктом, за якого властивості об’єкта підлягають оцінці відповідно до того, як вони задовольняють потреби суб’єкта.40
Пропонують такі найбільш поширені теоретичні позиції щодо тлумачення поняття «цінності»: розуміння цінностей як матеріальних (предметних), так і нематеріальних об’єктів, які єбажаними для людини; цінності – це суспільні установки, оцінки, цілі та ідеали, виражені уформі нормативних уявлень (цінності свідомості або суб’єктні цінності); цінність – відношення між суб’єктом та об’єктом з приводу задоволення його потреб та інтересів.41
Цінність також розглядають як: 1) інтереси, переконання, уявлення суспільства, 2) предмет, явище, матеріальне чи ідеальне за своєю суттю, що має здатність задовольняти потребу;3) здатність, потенційна функція; 4) функціонування предмета як засобу задоволення потреби,тобто його реальна вагомість; 5) явище особливої реальності, що виникає в результаті взаємодії властивостей предметів і спрямованих на них потреб.42
І.Г. Сухина пропонує п’ять філософських конотацій, що сприяють розкриттю внутрішньої
природи цінностей:- цінність не може бути властива об’єкту сама по собі, поза її залежноістю від людинита її інтересів, оскільки об’єкт є лише носій цінності, але тільки завдяки ціннісним уявленням
людини цінність стає головною умовою її буття;- за допомогою цінностей встановлюється така відповідність між людиною і світом, якавідповідає її потребам, тобто цінності є сполучною ланкою між людиною і світом;тя;-будучи актуалізацією сенсу, цінності виступають смисловим форматом людського жит--цінності здатні викликати прагнення до вдосконалення людської поведінки;39Стрелецькая І.Г. Цінність як предмет соціально-філософського аналізу (методологічний і лінгвосемантичний аспекти): дис... канд.
філос. наук: 09.00.03 / Стрелецькая Ірина Геннадіївна; Донецький національний унт. Донецьк, 2008. – С. 33, 108.

40Сліпець П.П. Політичні цінності: теорія і методологія пізнання та реалізації : монографія / П.П. Сліпець. – К.: Знання України, 2009. – С.
50-52.

41Лясота Л.І. Формування системи політичних цінностей у сучасному соціумі: автореф. дис... канд. політ. наук: 23.00.02 / Лясота Людмила
Іванівна; Одеська національна юридична академія. – О., 2002. – С. 6.

42Мишина И.Д. Нравственные ценности в праве: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / Мишина И.Д. Екатеринбург, 1999. – С. 24-25.

27

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1- цінності несуть в собі цільові установки та виступають інтегральними мотиваційними
детермінантами людського життя і діяльності, маючи свідомий, цільовий характер.43
У соціологічному аспекті цінності поділяють на: цінності-норми, цінності-ідеали, цінності-цілі, цінності-засоби. Є чимало класифікаційних моделей, у яких цінності структурують запредметом або об’єктом (соціально-політичні, економічні, моральні, правові, естетичні, релігійні тощо) чи за суб’єктом відносин (суспільство, клас, соціальна група, колектив, індивід).
Також у літературі, залежно від підходів, можна зустріти класифікації на такі види цінностей
як: основні та інструментальні, первинні та вторинні, внутрішні і зовнішні, дійсні та уявніабо «концептуальні», первинні, вторинні, третинні, апріорні й апостеріорні, нинішні, минулі імайбутні, фінальні (цільові) та інструментальні, правові, естетичні, релігійні, цінності творчі,цінності переживання і цінності відносини. Цінності бувають абсолютні та відносні, об’єктивні і суб’єктивні, всеосяжні і часткові, негативні і службові.44
Істотне значення має поділ цінностей на цінності-цілі та цінності-засоби, хоч і дана класифікація є умовною, оскільки в різних відношеннях те саме явище може виступати і як засіб, іяк мета. Найвищою цінністю-метою є людина як особистість, соціум, суспільство. Її визнання
виявляється у піклуванні людини та гуманістично налаштованого суспільства про всебічний
розвиток особистості, виявлення її сутнісних сил, про поступ суспільства, одним із фундаментальних критеріїв якого все більше стають загальнолюдські цінності.45 Цінностями-цілямиабо найвищими цінностями є загальні світоглядні орієнтири, які мають значення самі по собі.
Людина на рівні інтуїції сприймає цінності, які виступають її вищими смисловими орієнтирами. Типовими прикладами таких цінностей може бути: любов, честь, справедливість, істинне,прекрасне, святе, героїчне.
Цінності-засоби служать для досягнення вищих цінностей та їм підпорядковані. Також існують і похідні цінності, що мають значення лише як ознаки або символи інших, більш значущих, наслідком або вираженням яких вони виступають. Тому існує така класифікація типів цінностей: вищі цінності-цілі або самоцінності; цінності-засоби, або проміжні цінності,та похідні цінності, що виражають інші цінності і виступають їх наслідками. Сама ж ієрархія
цінностей у людей може будуватися по-різному: в одних – на її вершині виявляються вищі цінності, а в інших верховний статус займають цінності-засоби.46
В аспекті співвідношення цілі-засоби «проблема не стільки в тому, що велична мета нібивиправдовує засіб, а в тому, що масове застосування непридатних засобів неминуче породжує
врешті-решт і негідні цілі. Це випливає з того, що мету і засіб не можна розглядати як щосьтаке, що йде одне за одним — це дві діалектично взаємопов’язані сторони одного й того ж явища — усвідомленої і підкореної людській волі діяльності. А це означає, що кожна із цих сторін
пов’язана з іншою принципами прямого і зворотного зв’язку».47 Цей зв’язок і його вплив насвідомість особливо відчутний в епохи соціальних потрясінь, революцій та соціальних реформ.
Розповсюдженою є також класифікація цінностей за характером суб’єкта ціннісного відношення. Так, розрізняють цінності загальнолюдські, державні, національні, класово-корпора43Сухина И.Г. Аксиология культуры; философско-антропологические основания: монография / И.Г. Сухина. – Донецк: Донбасс, 2011. – С.
15-19.

44Мишина И.Д. Нравственные ценности в праве: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / Мишина И.Д. – Екатеринбург, 1999. – С. 39-40.

45Бандура О.О. Єдність цінностей та істини в праві: монографія / О.О. Бандура. – К.: Національна академія внутрішніх справ України,2000. – С. 30.

46Сухина И.Г. Аксиология культуры; философско-антропологические основания: монография / И.Г. Сухина. – Донецк: Донбасс, 2011. – С.
45-49, 473.

47Осипова Н.П. Методологічні проблеми аксіологічногог виміру правосвідомості і правової культури // Актуальні проблеми держави іправа. Збірник наукових праць. Випуск 40. Одеса «Юридична література», 2008. – с. 9.

28ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

тивні, групові та індивідуальні.48 На індивідуальному рівні об’єкти набувають цінності, залежно від системи уявлень, переконань та принципів окремої людини. Груповий рівень зображає
значущість відповідних предметів та явищ для декількох однодумців, що об’єднуються у прагненні їх декларувати та захищати. Загальнолюдськими стають ті цінності, які визнані загальними для домінуючої частини соціуму.49
У науці класифікація цінностей найчастіше здійснюється за типом культури, відповідно
цінності поділяють на два основних типи: матеріальні та духовні цінності (духовні цінності
поділяють на правові, релігійні, естетичні, політичні, моральні та інші).50 О.В. Носенко виділяє, окрім матеріальних та духовних (найвищих) цінностей, соціальні та природно-історичні.
Природно-історичні цінності можуть бути закладені на генетичному та підсвідомому рівні,бути набутими (це традиції, звичаї, здоров’я, життя), а соціальні є бажаними і під ними розуміють вимоги, оцінки, засоби і цілі орієнтації людини в соціуму, що забезпечують якісне життя
людини (захист навколишнього середовища, право на житло, право на працю). До соціальних
цінностей відносять правові, політичні, економічні, культурні, загальнолюдські та інші цінності.51
До вищих цінностей людського буття, М.М. Підлісний та В.І. Шубін відносять: життя людини (ця цінність включає в себе цінності самозбереження особистості: здоров’я, захищеність) ібуття суспільства (безпека, мир); свободу (ця цінність являє собою узагальнений образ цінностей соціального устрою, політично-правових цінностей: справедливість, стабільність, незалежність, правова захищеність особистості); духовні цінності (повага свободи іншої людини,внутрішнього світу); цінність індивідуальності (втілює в собі цілий спектр цінностей самоутвердження та саморелазації особистості – соціальний статус, честь, гідність); цінності спілкування (довіра, вірність, дружба), моральні цінності (обов’язок, совість); творчість (включає
цінності діяльності – праця, пізнання істини, цінність інтелекту); естетичні цінності (краси,піднесеного).52
В.В. Молодиченко виділяє систему цінностей, що притаманні соціальному суб’єкту: вітальні
(життя, особиста безпека, здоров’я, сім’я, родичі, освіта); суспільного визначення (соціальний
статус, працелюбність); міжособистісного визначення (чесність, доброзичливість, альтруїзм);партикулярні (належність до малої батьківщини, сім’ї); трансцендентні (віра в Бога, прагненнядо абсолюту); демократичні (свобода слова, національний суверенітет, совість).53Таким чином, інтерпретації соціальних цінностей дуже різноманітні, їх характеризують як:1) особливий сплав значень, що визначають матеріально-предметні властивості явищ і втой же час виражають практичне і емоційне ставлення до них людини;2) ціннісне ставлення, яке породжується суб’єктно-об’єктної зв’язком як специфічним філософським і власне філософським описом поведінки і діяльності людей;3) ідеал, що виходить і виводить за межі надособистої даності, що дозволяє зрозуміти непросто надіндивідуальних, але також надособистісних цінностей;48

Підлісний М.М. Становлення філософської теорії цінностей (історико-філософський аналіз): дис... канд. філос. наук: 09.00.05 / М.М.
Підлісний; Дніпропетровський держ. фінансово-економічний інт. – Д., 2003. – С. 92.

49

Размєтаєва Ю.С. Права людини як фундаментальна цінність громадянського суспільства: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Ю.С.
Размєтаєва; Нац. юрид. акад. України ім. Ярослава Мудрого. – Х., 2009. – С. 62-63.

50Кавалеров А.А. Цінність у соціокультурній трансформації / А.А. Кавалеров. – Одеса: Астропринт, 2001. – С. 47.

51

Носенко О.В. Політичні цінності в масовому суспільстві: соціально-філософський аналіз: автореф. дис. ... канд. філософ. наук: 09.00.03/ О.В. Носенко; Київ. нац. Ун-т ім. Т. Шевченка. – К., 2010. – С. 6.

52Підлісний М.М. Цінності та буття особистості. Монографія / Підлісний М.М., Шубін В.І. – Дніпропетровськ, ДДФА, 2005. – С.67.

53

Молодиченко В.В. Модернізація цінностей в українському суспільстві засобами освіти: (філософ, аналіз) / В. В. Молодиченко. – К.:Знання України, 2010. – С. 277.

29ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 14) явища дійсності, що мають те чи інше значення для суспільства, його груп або окремих
людей;
5) те, до чого слід ставитися з повагою, визнанням, пошаною;6) особистісне соціальне і культурне значення певних явищ дійсності, за якого цінності
утворюють невід’ємний компонент нормативної (нематеріальної) культури будь-якого суспільства і являють собою такі уявлення про бажане, які впливають на свідомо здійснюваний людиною вибір того чи іншого типу поведінки.54
Проведений аналіз зробив можливим висновок, що соціальні цінності характеризуються
певними ознаками. По-перше, вони виникають у соціальній площині і втілюються в ідеях,принципах, зразках, нормах, цілях, ідеалах. Будучи елементом моральної свідомості, соціальні
цінності історично формуються внаслідок економічних, релігійних, політичних та інших обставин. Соціальні цінності є ідеальними моделями поведінки і мають здатність задовольняти
потреби та інтереси людини, соціальних груп, суспільства в цілому.
Таким чином, система соціальних цінностей являє собою частину цінностей, котра пов’язана з публічною (соціальною) комунікацією. Соціальні цінності розглядаються як об’єктиінтересів людини, явища, які здатні задовольняти потреби людини (тобто існують у зв’язкуз людиною), які є щоденним орієнтиром у соціальних комунікаціях. Система соціальних цінностей розглянута як ієрархія, вершину якої займає ідеал (образ) бажаного майбутнього певного соціуму. Це дає можливість стверджувати, з одного боку, про суб’єктивність системи
соціальних цінностей, яка залежить від конкретно історичних умов і особливостей розвитку
того чи іншого суспільства. З іншого боку, можна говорити про нейтральний характер системи
соціальних цінностей як такої, що визначає загальні правила вирішення соціальних конфліктів
(конфліктів інтересів), (прив’язує лише публічну комунікацію людини до формальних правил),залишаючи автономію людини (можливість творити власне життя відповідно до свого бачення
бажаного майбутнього).

54

Ан С.А., Белинова О.А. Концептуализация ценности как философской категории. – //https://cyberleninka.ru/article/n/kontseptualizatsiyatsennosti-kak-filosofskoy-kategorii30ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

1.2.

Соціальні цінності у правовому вимірі: правові цінності та принципи

1.2.1. Природа правових цінностей
Соціальні цінності, які діють у правовій сфері, набувають характеру правових цінностей.
Вони пронизують правосвідомість суспільства і з часом стають основними принципами права.
Право як ціннісне утворення має вихідною основою такі моральні феномени аксіологічної
природи як справедливість, обов’язок, відповідальність, свободу і автономію людини. Перераховані екзистенціали людського існування також створюють і структуру особистості, її ціннісне «Я», систему її аксіологічних установок як ядро характеру.55 Тому можемо прослідкувати нелише аксіологічну природу права, а й глибше – антропологічне обумовлення правових цінностей і принципів. Правові принципи та ідеали є цінностями в тій мірі, у якій вони зв’язані з людиною і проявляються у системі юридичних прав і свобод. При цьому права людини набувають
статусу правових цінностей, оскільки «кожне з них виражає визначену сторону, прояв, образ
існування людини як природної і соціальної сутності. У своїй сукупності вони характеризують
людину як вищу цінність, як осередок усіх цінностей».56
Це твердження яскраво проілюстровано у рішеннях Федерального конституційного судуНімеччини, який вважає, що саме основні цінності утворюють суспільний лад вільної демократії, що його Основний Закон в межах конституційного ладу вважає фундаментальним. Воснові цього суспільного ладу, відповідно до прийнятого конституційно-політичного рішення,перебуває бачення, згідно з яким людина у світовому порядку має власну, самостійну цінність,а свобода і рівність є базовими цінностями державного утвору. Тому суспільний лад є ціннісним устроєм. Такий устрій є протидією тоталітарній державі, що, як виключно панівна сила,відкидає людську гідність, свободу і рівність.57
Погляд на право через призму ціннісного підходу, увага до проблеми ціннісної наповненості права призводить до появи комплексу питань, що може бути окреслений як сфера аксіології права. Аксіологічне дослідження права дає можливість звернути увагу на соціальні,культурні детермінанти права, а також дослідити його духовну основу, відображені ним ідеали.
Висловлюються думки, що без ціннісного підходу неможливо виявити призначення права узагальнолюдському, соціальному, культурному розвитку, зрозуміти його специфічну природуяк «духовно-практичного засобу освоєння світу людьми. Без нього залишаються в тіні конструктивна, творча роль свідомості у сфері права, особистісні аспекти права».58Слід погодитись, що проблематика аксіологічної характеристики права дозволяє говорити про філософію права як про сферу саморефлексії юриспруденції. Питання про існування
правових цінностей це питання про існування права як сфери буття людини і суспільства тафілософії права як системи знань про правові цінності. Це знаходить своє підтвердження вроботах представників аксіологічного напрямку філософії права. Зокрема, один із засновників правової аксіології Г. Радбрух розглядав філософію права як науку про цінності права.
Г. А. Шварц-Ліберман фон Валендорф вважає основним питання філософії права створення
55Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. – 432 с.

56Філософія права. Навч. посібник./ О.Г.Данільян, Л.Д.Байрачна, С.І.Максимов та ін., За заг. Ред. О.Г.Данільяна. – К.: Юрінком Інтер,2002. – 272 с. – С.207.

57

Паславська Н.Т. Становлення та розвиток конституційної юстиції ФРН: історико-правове дослідження. – На правах рукопису.
Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук зі спеціальності 12.00.01 – теорія та історія держави і права;історія політичних і правових учень. – Львівський національний університет імені Івана Франка Міністерства освіти та науки України,Львів, 2015. – 210 с. – С. 154.

58

Філософія права. Навч. посібник./ О.Г.Данільян, Л.Д.Байрачна, С.І.Максимов та ін., За заг. Ред. О.Г.Данільяна. – К.: Юрінком Інтер,2002. – 272с. – С. 207.

31ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1ієрархії цінностей у вигляді конкретного правопорядку, а право розглядається ним як логіка
цінностей.59Доволі розповсюдженою є думка, що основою аксіологічного підходу є визнання людини
найвищою соціальною цінністю та визнання права цінністю, формою відображення і способом втілення соціальних цінностей. Застосування цього підходу дозволяє встановити, що закономірністю формування та розвитку ціннісного відношення людини й права є розкриття йздійснення гуманістичної природи права. Одним із проявів якого є поступ як філософсько-правової думки та практики у напрямку визнання та утвердження людини найвищою соціально-правовою цінністю.60
Такими чином, ми з’ясували, що цінності вважаються суб’єктивними умовами можливості
існування права. Існує думка, що цінності є необхідними атрибутами права, завдяки яким право набуває свого змісту, формуються дозволи, заборони, зобов’язання. Вони знімають момент
байдужості у поведінці правового суб’єкта, і без них феномен права був би неможливим.61
Цінності та оцінки мають регулятивне значення у правовій свідомості, де правові норми
набувають значення цінностей і також стають об’єктом оцінки. Їм не можна дати точного іповного пояснення, не звертаючись до понять аксіології. Ціннісного характеру набувають іохоплені правом вчинки людей, їх правова поведінка. Тому, у філософії права актуальною залишається проблема цінності права. Виділяють такі підходи до цієї проблеми: право має своювласну цінність як продукт людської діяльності з точки зору прийнятих у суспільстві ціннісних
критеріїв, своєрідних логічних еталонів, порівнюючи з якими можна визначити відповідність
конкретної норми права або її проекту загальноприйнятим уявленням про право; право маєсвою, властиву лише йому, інструментальну цінність у системі (механізмі) нормативного регулювання суспільних відносин.62Оцінки і норми права дають знання про необхідну поведінку, про вчинки, які є обов’язковими, дозволеними, забороненими, про негативні наслідки, що виникають у випадку порушенняцих норм. Таким чином, головне призначення норм права полягає в регулюванні суспільних
відносин, однак цю функцію вони можуть здійснювати лише через певну інформацію, яка вних міститься. Це інформація про відношення суспільства до тих чи інших фактів, вчинків,тобто про оцінку, яка їм дається, а пізніше і до поведінки, яка витікає з такої оцінки.63
Отже, оцінки в праві повідомляють суб’єкта про ставлення суспільства до конкретних фактів дійсності як до цінностей. Поряд з цим, правові цінності та оцінки набувають регулятивного значення у сфері правосвідомості, яка є необхідним елементом генезису, функціонуваннята розвитку права. На думку І.А. Ільїна, правосвідомість є безпосереднім джерелом правопорядку і всіх правових явищ, є фактором, що підтримує життя права, без котрого існування
права було б неможливим.64 Подібної точки зору дотримується Є.Ю. Соловйов, який зазначає,що правосвідомість це не просто «відображення в індивідуальній свідомості духу і характерувже чинних у суспільстві законів. Правосвідомість має «активний темперамент», і найбільш
адекватно вона виявляє себе тоді, коли критикує і коректує чинні закони з позицій ідеальної
справедливості».65 Крім того, у правосвідомості домінує не детермінація минулим, а детермі59Горобец К.В. Аксиосфера права: философский и юридический дискурс: моногр. / К.В. Горобец. – Одесса: Фенікс, 2013. – 218 с. – С. 16.

60Бігун В.С. Людина в праві: аксіологічний підхід: автореф. дис. … канд. юрид. наук: спец. 12.00.12 «Філософія права» / В. С. Бігун; Нац.
акад. внутр. справ України МВС України. – К., 2004. – 19 с.

61Максимов С.И. Правовая реальность: опыт философского осмысления. – Харьков: Право, 2002. –328 с. – С. 275.

62Грищук В.К. Проблеми кодифікації кримінального законодавства України. – Львів: Львівський університет, 1993. – 138 с.

63Неновски Н. Право и ценности. – М.: Прогресс, 1987. – 248с. – С. 47.

64

Ильин И.А. Путь к очевидности. – М, 1993. – С. 247.

65Соловьев Є.Ю. И. Кант: взаимодополнительность морали и права. – М., 1992. – .С. 189.

32

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

нація майбутнім, деякою безумовною ціллю. При цьому інтегральним виразом правосвідомості є співвіднесеність людської суб’єктивності зі змістом права, який і виступає основою якдля оцінки діючого права, так і для мотивації правомірної поведінки. Правовий зміст виділяє
право із сукупності інших феноменів, відрізняє його від них, робить обґрунтованим його буття, а сама правосвідомість включає також здатність нашої суб’єктивності розглядати правовий
зміст як своє ядро.66
Саме тому слід погодитись з С.І. Максимовим, що правосвідомість може розглядатись позажорсткою прив’язкою до позитивного права як особлива форма свідомості, що є необхідноюі суттєвою характеристикою людського світогляду, однією з найважливіших ознак людського
буття. Тобто стає очевидним, що справжньою реальністю права є не стільки механізм владного
примусу, скільки тонка павутина особливих ментальних станів – правових смислів.67
У літературі правосвідомість визначають правову свідомість як «систему почуттєвих і мисленнєвих образів комунікативно-вольової спрямованості, через які відбувається безпосереднєй опосередковане сприйняття правової реальності – ставлення до чинного, минулого та бажаного права, до діяльності, пов’язаної з правом, до правових явищ і поведінки людей у сфері
права».68Правосвідомість відображає правову реальність, яка склалася в конкретно-історичних умовах, однак водночас вона впливає на функціонування й розвиток правової системи держави,безпосередньо впливаючи на індивідуальну свідомість людей. «За посередництвом правових
ідей та теорій, почуттів та емоцій норми права, інші правові явища оцінюються з погляду життєвих потреб та інтересів людей і суспільства, справедливості, формуються установки на правову поведінку, уявлення щодо критеріїв ефективності правового регулювання, шляхів реформування та удосконалення законодавства, судово-правової системи, юридичної практики».69Суспільна правосвідомість поєднує в собі аксіологічний (домінантні правові цінності дляпевного типу суспільства) та онтологічний вимір (буття правосвідомості у конкретно історичних умовах, яке утворилося в результаті ціннісної комунікації і являє собою усталені уявлення про основні соціальні цінності).70 У межах правосвідомості формуються правові цінності
(людська гідність, справедливість, рівність, свобода, демократія), які є основою розвитку тієїчи іншої правової системи.
Стійкі, повторювані, необхідні відносини між правовими смислами прийнято називати «аксіомами правосвідомості». Це поняття вперше ввів у науковий обіг І.А. Ільїн у своїй праці
«Про сутність правосвідомості» 1919 р.71 Аксіоми є універсальними елементами правосвідомості і акцентують увагу на тих способах людського буття, котрі роблять право можливими.
Вчений виділив такі основні аксіоми правосвідомості: закон духовної гідності (самоутвердження); закон автономії (здатність до самозобов’язання і самоуправління); закон взаємного
визнання (взаємна повага і довіра людей одне до одного).
За І.А. Ільїним, почуття власної гідності, що становить зміст першої аксіоми правосвідомості, є необхідним елементом духовного життя, знаком духовного самоутвердження. Джере66Гарник А.В. Философия права: предметная специфика, место и значение в системе социально-гуманитарного знания. – Днепропетровск,1998. – С. 29.

67Максимов С.И. Правовая реальность: опыт философского осмысления. – Харьков: Право, 2002. –328с. – С. 255-272.

68Скакун О.Ф. Теорія права і держави: підручник / О.Ф. Скакун. – Вид. 4-те, доповн. і переробл. – Київ: Алерта, 2013. – 524 с. – С. 96.

69

Попадинець Г.О. Правосвідомість і правова культура як чинники становлення громадянського суспільства. – http://vlp.com.ua/node/16603

70Калиновський, Ю.Ю. Правосвідомість українського суспільства: ґенеза та сучасність: [монографія] / Ю.Ю. Калиновський. – Х.: Право,2008. – 288 с. – С. 14.

71Ильин И.А. Соч.: в 2 т. – М., 1993. – Т.1: Философия права. Нравственная философия. – С. 73-479.

33

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1лом почуття власної гідності є «самоствердження душі в абсолютно ціннісному предметі»72,
що здійснюється на власному досвіді людини. Завдяки цьому людина сприймає себе як певну
цінність, яку слід відстоювати в боротьбі за існування. З визнання своєї духовної гідності виникає повага до себе, що лежить в основі правосвідомості. Почуття власної гідності створюєв душі найбільш потужний стимул до права і правопорядку, що обумовлюються одночасно,як правило, живою релігійністю. Людина сприймає повноваження як засоби, необхідні їй дляутвердження свого духовного життя. Почуття власної гідності викликає в ній усвідомлення
відповідальності і тим самим готовність до дотримання своїх зобов’язань і до відстоювання
суб’єктивних прав. Спотворення самостійності і предметності в досвіді людини робить її правосвідомість слабкою і нестійкою.
Друга аксіома правосвідомості виражає основний закон Духу – автономію чи самозаконність. Бути духовною істотою означає визначати себе і управляти собою, тобто все вирішувати
самому та брати на себе всю відповідальність. Автономія виражається як духовна зрілість, щонеобхідна людині в побудові її життя. Однак для цього необхідно, щоб внутрішня автономія
мала необмежуваний зовнішній прояв, «правове визнання і правове гарантування особистої
свободи».73 Зовнішня автономія має зміст лише як внутрішня автономія, а без автономії суб’єкта неможливе встановлення права. Самозобов’язання як основний спосіб життя Духу набуваєу правовій формі імперативної норми чи договору. Однак істина автономія доступна лишетому, хто здійснив духовне самоутвердження і ствердив свою духовну гідність. Тому правова
свобода в її основній сутності є духовною внутрішньою свободою, а управління, в такому
випадку, набуває змісту самоуправління. Людина з автономною правосвідомістю не потребує
примусу, їй достатньо відчути голос права для того, щоб здійснити необхідне як єдине для неїможливе. Саме автономна правосвідомість складає духовну сутність демократії та надає їйдуховного змісту.
Третя аксіома правосвідомості говорить, що в основі права лежить взаємне визнання людей,повага і довіра один до одного. Ця аксіома вказує на спосіб буття права як духовного відношення між людьми, що передбачає здатність до почуттів, розуму та волі. На думку І.А. Ільїна, воснові будь-яких правовідносин є визнання кожним із суб’єктів права як основи цих відносин;визнання кожним із суб’єктів своєї духовності, тобто гідності та автономії як правостворюючої сили; визнання кожним із суб’єктів духовності іншого суб’єкта як сили, що здатна доправотворчості.74 Ці акти визнання становлять також сутність правосвідомості. Тому правопорядок розглядається як система взаємного духовного визнання.
Таким чином, в аксіомах правосвідомості бачимо передумови до формування правових цінностей, і передусім – людської гідності. Можна сказати, що саме аксіома духовної гідності єпершопочатковою і визначальною для всіх інших правових цінностей (свободи, справедливості, рівності, демократії). Поряд з цим, гідність є не лише правовою цінністю, але й загальнолюдською, саме гідність визначає людину як носія духовного начала, завдяки гідності людина визнається найвищою соціальною цінністю. Тому інтерес до аксіологічної проблематики
пов’язаний з розвитком антропоцентризму, визнання людини первісним елементом у розвитку
суспільства та цивілізації. На думку А. Хованської, гідність людини, внутрішньо їй притаманна, «є різновидом цінності, котрий рівною мірою належить усім людським істотам, і є визнаною базовою цінністю буття людей… Гідність людини – це її цінність як людської істоти».75
72

Ильин И.А. О сущности правосознания // Соч.: в 2 т. – М., 1993. – Т.1: Философия права. Нравственная философия. – С. 123.

73Ильин И.А. О сущности правосознания // Соч.: в 2 т. – М., 1993. – Т.1: Философия права. Нравственная философия. – С. 235.

74Ильин И.А. О сущности правосознания // Соч.: в 2 т. – М., 1993. – Т.1: Философия права. Нравственная философия. – С. 267.

75Хованская А.В. Достоинство человека: к либеральной стратеги права для России // Политические исследования. – 2001. – №4. – С. 4960. – С. 54.

34

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙЩе раз варто наголосити, що право розглядається як «найважливіша ланка між ідеальною
моральною свідомістю та суспільством».76 В основних цінностях «права (як от справедливість,свобода, рівність) неможливо дистанціюватись від соціальних детермінант»,77 оскільки самевони визначають характер права. Воно повинно служити втіленню добра, обмеженню й виправленню зла і зумовлюватися справедливістю. «Свобода, рівність і справедливість становлять у такий спосіб саму суть ідеї права».78
Тут доречно згадати Висновок Консультативної ради європейських судів № 18 (2015) «Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії», в якому зазначено, що «повноваження судді пов’язані з такими цінностями, як правда,законність, справедливість і свобода. Тому судді повинні виконувати свої обов’язки, дотримуючись найвищих стандартів професійної поведінки».79 Пріоритетним питанням судової влади,як і в інших гілок влади, визначено інтерес суспільства, оскільки це – основна цінність. Зауважимо, що постановка питання про пріоритетний інтерес суспільства як основну цінністьє цікавою, але не єдино можливою. Про це більш детально йтиметься в наступному розділі врозрізі співвідношення ліберальних та комунітарних цінностей.
У літературі зустрічаємо різні спроби класифікації та ієрархієзації правових цінностей. Видається підставним, що система права базується на певній ієрархії цінностей, яка задає основний напрям для правозастосування та правової поведінки суб’єктів суспільних відносин.
Успішному теоретичному осмисленню проблеми правових цінностей сприяє їх науково обґрунтована класифікація та ієрархія, що дозволяє осягнути онтологічну сутність права, визначити місце цінностей права в структурі інших соціальних цінностей.
Принципи ієрархізації цінностей права зводять до п’яти основних закономірностей, які забезпечують справедливе суспільство: кожна цінність перебуває у ціннісному відношенні добудь-якої іншої цінності; кожна цінність має право на повноту свого гідного існування і розвитку в рамках загальної системи цінностей; кожна цінність у разі порушення нормальних
відносин з іншою цінністю має право на відновлення рівноваги; відносини цінностей визначаються ступенем гідності, що притаманна кожній цінності; відносини між цінностями мають
утворювати порядок соціальної справедливості і солідарності.80
З методологічного боку важливо зауважити, що вибір критерія для класифікації правових
цінностей залежить від типу праворозуміння дослідника, а також від теорії цінностей, якудослідник підтримує. Сьогодні в літературі розповсюдженими є потребово-утилітарна та абсолютна теорія правових цінностей.81Зокрема, відповідно до утилітарно-потребового підходу концепція правових цінностей
обумовлюється людськими інтересами і потребами. Так, проф. Рабінович П.М. запропонував
потребовий підхід до права як соціального регулятора. Вчений зробив висновок, що «самерозбіжності у людських потребах, у засобах та рівнях їх задоволення становлять фундаментальну, визначальну причину плюралізму праворозуміння, причину неоднозначного смислонаповнення терміно-поняття «право». З огляду саме на цю обставину і видалося виправданим
76Ладиченко В.В. Юридична справедливість як принцип права // Держава і право: Збірник наукових праць. Юридичні і політичні науки. –Випуск 31. – К.: Інститут держави і права імені В.М.Корецького НАН України, 2006. – 624 с. – С. 5.

77Мельничук Н.Ю. Дискурс «злочину» та «покарання» у контексті класичної філософської парадигми: Монографія. – Львів: Львівський
державний університет внутрішніх справ, 2006. – 328 с. – С. 14.

78Соловьев В.С. Право и нравственность: Очерки из прикладной этики // Собр. соч. – М., 1988. – Т.7. – С. 499-503.

79Висновок Консультативної ради європейських судів № 18 (2015) «Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державноївлади в умовах сучасної демократії», Лондон 16.10.12015 р. – https://www.vkksu.gov.ua/userfiles/doc/visnovok61.pdf

80Жербовська К.А. Правові цінності у взаємодії правових систем: 12.00.01 / Жебровська Кристина Артаківна. – Одеса, 2017. – 222 с. – С. 27.

81Цинцадзе Н.С. Классификация и иерархия правовых ценностей в теории права / Н.С. Циндадзе // Вестник ТГУ. – 2014. – № 2 (130).

35

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1покласти в основу інтерпретації феномену праворозуміння такий концептуальний підхід, якийсвого часу було названо «потребовим»».82 Через потребовий підхід пропонується розкриватиі соціальну сутність явищ, яка окреслюється як «здатність слугувати засобом задоволення потреб (інтересів) тих чи інших суб’єктів суспільства».83
Н. Неновски також вважав, що ціннісними критеріями в сфері права є історично обумовлені
суспільні інтереси і потреби, ідеально усвідомлені і перероблені як принципи, цілі та ідеали.
При цьому ціннісні критерії знаходяться в суб’єкта який здійснює оцінку. Системі правових
цінностей відповідає система правових норм. Відзначаючи різноманіття підстав для класифікації правових цінностей, вчений особливо виділяв групу основних цінностей, серед якихвін називав людину. Ієрархієзація правових цінностей, на його думку, спочатку відбувається вправосвідомості, потім закріплюється в законі, потім об’єктивується в правовій поведінці. Закріплення правових цінностей в законі здійснюється за ієрархічним принципом за юридичною
силою.84
Актуальним є також питання класифікації правових цінностей. Так, за критерієм корисності, для особи цінності класифікують таким чином: цінності, що закріплюють і юридично
забезпечують права і свободи особистості (право на життя, право на свободу та особисту недоторканність); випливають з гуманістичної сутності права (гуманізм, свобода, рівність); витікають з нормативно-регулятивної суті права (законність, правопорядок і т.д.); відображають сутність права як міру людської свободи (свобода пересування); випливають із сутності права якнормативно-ціннісного імперативу як загальнообов’язкової конкретної поведінки; спрямованіна формування у громадян позитивного ставлення до права як загальнолюдського блага. Усередині кожної групи пропонується правові цінності розглядати залежно від сфери дії: правові
цінності як специфічне вираження цінностей загального характеру (свобода, справедливість,законослухняність та ін.); правові цінності, що визначають сутність і зміст законів, які регулюють різні сфери життєдіяльності суспільства (законність, легітимність і т.д.); інституціолізовані правові цінності, які існують у вигляді різних соціальних інститутів (суд, правоохоронні
органи, адвокатура і т.д.).
Доволі розповсюдженою є класифікація правових цінностей на: нормативні; доктринальні;інституційні; цінності у сфері зразків правової поведінки. При цьому зазначається, що самеієрархія цінностей визначає у самому широкому розумінні систему права. За такого підходу
правова система являє собою піраміду, де верхню частину заповнюють нормативні приписи, ав широкій основі її знаходяться традиції і цінності. Для того, щоб система надійно функціонувала, правила передбачають лише основні принципи і визначають напрями дій людини із зазначенням можливої правової оцінки та аргументації. Таким чином, «цінність, що втілюєтьсяв правовій нормі, визначає її місце в системі права, а також деякі ознаки цієї норми».85Вказаний підхід, який пропонує класифікацію та ієрархієзацію правових цінностей є переважаючим, однак не єдиним. Існує також скептичне ставлення до доцільності класифікації
цінностей права, не заперечуючи при цьому необхідності правових цінностей. Це пояснюється

82Рабіновч П.М. Людські потреби – глибинний визначальний чинник праворозуміння. – http://visnyk.kh.ua/web/uploads/pdf/ilovepdf_com14-24.pdf

83Рабіновч П.М. Потребовий підхід – безальтернативний інструмент виявлення соціальної сутності права і держави. – http://www.
naukovipraci.nuoua.od.ua/arhiv/tom8/7.pdf

84Неновски Н. Право и ценности. – М., 1987. Мантурова Н.С. Социально-правовые ценности: основания для дефиниции. – https://cyberleninka.ru/article/n/sotsialno-pravovye-tsennosti-osnovaniya-dlya-definits

85Бабенко А.Н. Взаимодействие ценностей и норм в процессе становления правовой системы // Вестник ЮУрГУ. Серия «Право». 2015. –Т. 15. – № 3. – С. 7–11

36ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

тим, що правові цінності розглядають як абсолютні, незамінні, що не дозволяє їх порівнюватиі зіставляти між собою, «цінності права рівнозначні і виражаються одна через одну».86Варто погодитись, що правові цінності, існуючи в «континуумі цілісності та порядку утворюють систему, що є надзвичайно гнучкою та адаптивною. Цінності права завжди існують впросторі реалізації інструментальної цінності права, утворюючи базис та цілі його загальносоціальних функцій. Існування цінностей права є найбільш важливим фактором розвитку праваяк дієвого та реального соціального консолідатора, що виконує своє призначення».87Таким чином, система правових цінностей являє собою змістовне наповнення права. Філософське розуміння права пов’язують, в першу чергу, з такими цінностями як людська гідність,права людини, свобода, справедливість, рівність, демократія. Право передбачає релігійні, метафізичні та моральні основи, які акумулюють соціальні цінності, здебільшого дублюючи їх.
Саме такі основи розширяють і поглиблюють зміст права, що пов’язаний із всією цілісністю
нормативно-ціннісного наповнення культури.
1.2.2. Принципи права як форма відображення правових цінностей
Проблематика принципів права відноситься до числа фундаментальних, містить широке
коло багатогранних питань, які важко охопити одним загальним підходом чи дефініцією. З одного боку, принципи права відображають духовні, історичні, соціальні, політичні, культурні таінші особливості суспільства, трансформуючи і модифікуючи їх у концентрованому вигляді.
З іншого – через право відбувається впровадження принципів права в життя, їх реалізація тазастосування у правовій діяльності.
Крім того, принципи права є об’єктом наукових досліджень не лише представників загальної теорії та філософії права, галузевих наук а також міжнародного права. Тому в основі дослідження принципів права буде спроба поєднання наукових здобутків представників різних
наукових шкіл та галузей права через призму ціннісного підходу до проблеми, а також нових
потреб і викликів їх практичного застосування.88Принципи права відображають систему цінностей суспільства і здебільшого мають правову
форму вираження і забезпечення. З цього приводу Р. Алексі зазначає, що в основному принципи і цінності мають однакову концептуальну структуру, за тим лише винятком, що перші діютьв деонтологічній сфері (сфері належного), а другі – в аксіологічній сфері (сфері сущого).89У науковій літературі все частіше висловлюється думка, що право повинно закріплювати
загальнолюдські цінності, тобто відбувається усвідомлення пріоритетності загальнолюдських
цінностей. З огляду на особливості принципів права як специфічної правової категорії, самеу них зосереджений світовий досвід розвитку права, досвід цивілізації та втілюються загальнолюдські цінності. Ці цінності не мають загальновизнаного реєстру, хоча зазвичай серед нихзгадують демократію, справедливість, свободу, рівність, основні права людини. Загальнолюдські цінності мають характер принципів, сформульованих на рівні високого ступеня узагальнення, тому вони абстрактні, а іноді й декларативні. Будучи філософськими, соціологічнимий іншими ідеологемами, вони нерідко не кладуться на строгу мову права, потребують витлумачення й розвитку для того, щоб їх застосування було забезпечено юридичними засобами.90
86Сидорова А.В. Миф о правовых ценностях // История государства и права. – 2011. – № 21. – С. 24-25.

87Горобець К.В. Ієрархія цінностей права / Вісник Академії адвокатури. України число. – 2012. – 2(24). – С. 77.

88Грищук О. Принципи права: філософсько-правовий вимір / О. Грищук // Вісник Львівського університету. Серія юридична. – 2015. –Вип. 61. – С. 16-23.

89Алекси Роберт. Понятие и действительность права (ответ юридическому позитивизму). – Москва: Инфотропик Медиа, 2011. – 173 с.

90Фулей Т.І. Сучасні загальнолюдські принципи права та проблеми їхнього впровадження в Україні: дис. … канд. юр. наук.: 12.00.01 –Теорія та історія держави і прав ; Історія політичних і правових вчень / Т.І. Фулей. – Львів, 2003. – 253 с. – С. 26.

37

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1Одним з перших науковців, які звернулися до проблематики принципів прав у 50-х роках
минулого століття був завідувач кафедри історії та теорії держави і права у Львівського державного університету імені Івана Франка проф. П.О.Недбайло. На думку вченого, принципи
права є найбільш абстрактними поняттями, які виражають сутність держави і права в їх основіта є вихідним елементом структури науки загальної теорії держави і права. Особливо проблема
принципів права загострюється при подоланні прогалин в правовому регулюванні, зокрема зарахунок застосування та конкретизації загальних (загальноправових) принципів права. Крімтого, принципи права розглядаються вченим як один із видів юридичних гарантій правильного застосування правових норм і здійснення суб’єктивних прав громадян; вони забезпечують
правомірність вчинків суб’єктів права, зміцнюють законність і правозастосування, підвищують обґрунтованість і доцільність в реалізації норм, сприяють справедливій оцінці вчинків урамках формальних вимог правових норм. Проф. П.О. Недбайло наголошував, що підвищення
дієвості цього виду юридичних гарантій потребує посилення наукового дослідження принципів права під тим кутом зору, що принципам права властива нормативність.91Підкреслюючи практичне значення принципів права, Р.З. Лівшиц писав, що принципи права пронизують процес реалізації права, а тому і при застосуванні законів, і при заповненні прогалин у правовому регулюванні, вони слугують векторами правозастосочої діяльності. Вониконцентрують результат розвитку права, в них втілюється нерозривний звязок минулого, теперішнього і майбутнього.92Подальший розвиток теорії принципів права знайшов своє відображення у роботах видатного радянського вченого проф. С.С. Алексєєва. На його думку, принципи права - це керівні
ідеї, що характеризують зміст права, його сутність та призначення в суспільстві. З одного боку,вони виражають закономірності права, а з іншого – є найбільш загальними нормами, які діютьу всій сфері правового регулювання і поширюються на всіх суб’єктів. Ці норми або прямо
сформульовані в законі або виводяться із загального змісту законів. Крім того, принципи права
визначають шляхи вдосконалення правових норм, виступаючи керівними ідеями для законодавця. Вони є сполучною ланкою між основними закономірностями розвитку і функціонування суспільства і правовою системою. Завдяки принципам, правова система адаптується донайважливіших інтересів і потреб людини і суспільства, стає сумісною з ними.93
Проф. Сирих В.М. вважає, що правові принципи в повній мірі можуть претендувати на рольюридичних закономірностей, оскільки вони виступають ідеологічною, науково обґрунтованою
формою відображення об’єктивних законів у суспільстві. Тобто правовий принцип розглядається ним як пізнаний юристами об’єктивний юридичний закон. Вчений визначив правові
принципи як основу правових явищ і процесів, як іманентно притаманну їм властивість.
Визначаючи зміст даної категорії, він відзначає, що з розуміння принципу як керівного початку відповідного явища або процесу випливає його загальний і стійкий характер. Так якпринцип є «вихідний початок», «керівна ідея», «основа», то, отже, він характеризується нестільки абстрактною загальністю, а безпосередньо пов’язана з сутністю, основою явищ і процесів і є досить стійкою, постійною. Принципи володіють і необхідністю, оскільки за наявності відповідних умов вони проявляються неминуче в системі правових відносин незалежно відїх усвідомлення і закріплення в чинному законодавстві. Однак у цьому випадку необхідність
принципів права проявляється інакше. У тих випадках, коли принципи не усвідомлюються
вченими, не закріплюються прямо і безпосередньо діючим законодавством, правові норми
91Недбайло П.Е. Система юридических гарантий применения советских правовых норм //Правоведение. – 1971. – № 3. – С. 44-53. – С.46.

92Лившиц Р.З. Теория права. Учебник. / Р.З. Лившиц. – М: БЕК, 1994. – 224 с. – С. 200.

93Алексеев С.С. Теория государства и права. Учебник для юридических вузов и факультетов. - М.: Норма, 2005. – 496 с.

38ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

виявляються недосконалими, малоефективними і не призводять до очікуваних результатів. Усуспільстві зберігаються стійкі потреби, які не отримують необхідного задоволення, а фактичні відносини складаються всупереч законодавчим принципам, в обхід норм права. В цихумовах суспільство, правова наука і юридична практика змушені постійно вживати заходів
щодо удосконалення таких норм права, поки випадково, методом проб і помилок або в процесі теоретичного аналізу не буде відкрита їх сутнісна основа і виражає цю основу правової
принцип. Тільки в системі чинного законодавства правові принципи, на його думку, набувають
загальнообов’язкового значення. Вчений ставить під сумнів висновок С.С. Алексєєва про те,що принципи права реально закладені в праві незалежно від того, сформульовані вони в науковому пізнанні чи ні.
Проф. А.М. Колодій вважає, що категорія «принципи права» повинна використовуватисьу всіх випадках, коли йдеться про відправні ідеї і положення, які відносяться до юриспруденції. Тому принципи права – це такі відправні ідеї його буття, які виражають найважливіші закономірності і підвалини даного типу держави і права, є однопорядковими з сутністю
права і складають його головні риси, відрізняються універсальністю, вищою імперативністюі загальнозначущістю, відповідають об’єктивній необхідності побудови і зміцнення певного
суспільного ладу.94 Вчений зазначає, що основні засади, які ще не відображені й не закріпленіу праві, не можуть бути віднесені до числа юридичних принципів (принципів права). Вони єсоціальними закономірностями, які вимагають правового опосередкування, ідеями, науковими
висновками, а не принципами права.95
Висловлюються міркування, що принцип має складну будову, яка формуєтся з різноманітних юридичних імперативів, які тісно взаємопов’язані і взаємодіють між собою. В науці виділяються, по-перше, принципи, сформульовані вченими-юристами, які виступають у вигляді
фундаментальних ідей і ідеалів, що відображають досягнення правової думки, практичного досвіду, об’єктивні закономірності розвитку суспільства. Зазначені принципи становлять
найважливішу частину наукової та професійної правосвідомості, юридичної політики і не єобов’язковими для суб’єктів прав. По-друге, це відособлені у вигляді відносно самостійних
елементів принципи права, під якими слід розуміти вихідні нормативно-керівні начала (імперативні вимоги), що визначають загальну спрямованість правового регулювання суспільних
відносин. Виходячи з цього, вчений резюмує, що вони являють собою певні фундаментальні
ідеї та ідеали, які сформульовані на основі наукового і практичного досвіду, і разом з принципами правосвідомості є найважливішими компонентами панівної юридичної ідеології.96Генетична характеристика принципів права полягає в розгляді детермінованості їх змісту
об’єктивними соціальними закономірностями. Засадничі ідеї права є не довільними конструкціями людського розуму, а особливою формою вираження об’єктивних соціальних закономірностей. Фіксуючи у своєму змісті необхідні й істотні зв’язки, наявні в суспільстві та праві,вони дають змогу встановити такий порядок суспільних відносин, який найбільшою мірою
сприяє їх зміцненню й розвитку.
Слід погодитись, що з позицій гносеології категорія «принцип» тісно пов’язана з категоріями «закономірність» і «сутність». Гносеологічний аспект дослідження принципів зумовленийй ідеологічністю, детермінованою не лише об’єктивними соціальними закономірностями, а йабстрагуючою діяльністю свідомості людини, творчою активністю її розуму. Зміст провідних
положень безпосередньо залежить від здатності юридичного мислення проникнути в суть су94Колодій А.М. Конституція і розвиток принципів права України (питання методології): / О. М. Колодій. // Автореф. ... доктора юр.
наук.:спеціальність 12.00.02 «Конституційне право». – К.: 1999. – 39 с. – С. 19.

95Колодій А. М. Принципи права України. – К.: Юрінком Інтер, 1998. –С 23-24.

96Карташов В.Н. Принципы права / Теория государства и права / Под ред. проф. Бабаева В.К. – М., 2001 – С. 222-223

39

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1спільних процесів. Отримані результати формулюють у вигляді фундаментальних правових
понять, якими й стають в гносеологічному контексті правові принципи. Пізнавальний момент
підпорядкований головній функції – регулятивній, у зв’язку з чим вони мають низку особливостей, зумовлених загальнообов’язковістю й іншими властивостями права, фіксацією в юридичних приписах і втіленням у правовідносинах. Розгляд цього аспекту принципів дозволяє
дати їх онтологічну характеристику, що передбачає виявлення головних форм їх буття.97Обґрунтованою є позиція пов’язувати ідеї, які виражають принципи права, із соціальними
цінностями, оскільки:1) принципи права є наслідком теоретичного осмислення практики реалізації правових
норм, в основі якої лежить ідея, що отримала обґрунтування як елемент правосвідомості. Тобто принцип права є результатом ідейного розвитку теорії та «постає як єдність теоретичної
думки і юридичної вимоги. І це дозволяє відносити принцип права до категорії правосвідомості і одночасно бачити в ньому положення нормативного характеру, концентровано виражає
ідейний зміст права через систему його генеральних ідей».98;2) принцип права має структуру, яка визначається наявністю трьох основних елементів:вимога, ідеал, знання. Вимога є основою нормативності принципу права, сформульованої увигляді веління, що є частиною правосвідомості або закріплена в нормах права. Принципи
права, які отримали законодавче закріплення, проявляють себе в нормах, а норми можуть містити певні принципи.99 Крім того, принцип формулює ціннісно-нормативний ідеал правової
дійсності, який встановлює цілі та орієнтири розвитку права через призму важливих соціально
значущих ідей. Знання як частина принципу права розглядається як «інформація про закономірності нормативної ситуації і бажаний спосіб діяльності»100;3) основною властивістю принципів права є їх здатність правовими засобами транслювати найбільш важливі соціальні цінності.
Важливим є питання видової характеристики принципів права. У теорії права принципи
права прийнято поділяти на загальнолюдські (загальноцивілізаційні), загальноправові (загальні), міжгалузеві та галузеві. При цьому доведено, що принципи права утворюють систему, якахарактеризується такими ознаками: її компоненти знаходяться в об’єднаному цілісно-системному стані; вона утворює єдність унаслідок структурної упорядкованості її компонентів, щовизначає їх функціональну залежність і взаємодію; є субординованою, ієрархічною і синхронною у процесі функціонування; має власні властивості, що не зводяться до суми властивостей її компонентів; пов’язана із зовнішнім середовищем, відчуває його вплив і реагує нанього; має відносну сталість, у межах якої водночас можливі зміни властивостей її компонентівта їх зв’язків; системі принципів права притаманна відносна автономність функціонування.101
М.Н. Марченко поділяє принципи права на соціально-економічні, політичні, ідеологічні,етичні, релігійні та спеціально-юридичні, до яких відносить: принцип загальнообов’язковості
норм права; принцип несуперечливості норм; принцип поділу права на публічне і приватне;97Солоненко О.М. Функціональний аспект принципів права у правозастосовній діяльності / Юридичний часопис Національної академії
внутрішніх справ. – 2011 – №1.– / http://www.naiau.kiev.ua/chasopis/materials/13#7

98

Вопленко Н.Н., Рудковский В.А. Основные принципы права: понятие и класификация // Вестник Волгоградского государственного
университета. Серия 5, Юриспруденция. – 2013.– № 1 (18). – С. 5-107 – С. 6.

99Смирнов О.В. Соотношение норм и принципов в советском праве / О. В. Смирнов // Советское государство и право. – 1977. – № 2. – С.
9-15. – С. 12.

100 Вопленко Н.Н., Рудковский В.А. Основные принципы права: понятие и класификация // Вестник Волгоградского государственного
университета. Серия 5, Юриспруденция. – 2013. – № 1 (18). – С. 5-107 – С. 6.
101 Погребняк С.П. Основоположні принципи права. Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора юридичних наук. Спеціальність
12.00.01 – Теорія та історія держави і права; історія політичних і правових учень. Національна юридична академія України імені
Ярослава Мудрого. – Харків: 2009.

40

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

принцип відповідності між об’єктивним та суб’єктивним правом, між нормами права та правовими відношеннями, між правом і його здійсненням; принцип соціальної свободи, рівності
перед законом і судом, рівноправності; принцип законності і юридичної гарантованості прав ісвобод особи; принцип справедливості, виражений у рівному юридичному масштабі поведінки і у суворій співмірності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню; принцип юридичної відповідальності тільки за винну протиправну поведінку в судовому порядку; принцип презумпції не винуватості; принцип неприпустимості зворотної сили законів, щовстановлюють нову або більш тяжку юридичну відповідальність та гуманності покарання.102
А.М. Колодій виділяє такі принципи: 1) принципи правосвідомості; 2) принципи правоутворення; 3) принципи правотворчості (законотворчості і нормотворчості); 4) принципи системи права (загальноправові (основні), міжгалузеві, галузеві, інститутів права); 5) принципи
структури права (загальносоціального і юридичного, публічного і приватного, регулятивного і охоронного, матеріального і процесуального, об’єктивного і суб’єктивного; 6) принципи
правореалізації та правозастосування; 7) принципи правоохорони (правосуддя та юридичної
відповідальності).103Принципи права можуть бути класифіковані відповідно до джерела їх походження: principes
axiomatiques, тобто принципи, які є невід’ємними від правової системи, є формою природного
права, та є настільки фундаментальними, що суди можуть посилатися на них навіть за умоввідсутності їх закріплення у нормативно-правових актах; principes structurels, тобто принципи,які пов’язані із специфікою особливої правової системи (принцип верховенства права Європейського Співтовариства); principes communs, тобто принципи, які відносяться до універсальної правової системи («загальні принципи права, що визнані цивілізованими націями»)104.
У міжнародно-правових документах одержали фіксацію такі поняття, як «принципи права, визнані цивілізованими націями» (ст. 38 Статуту Міжнародного Суду ООН), «принципи
міжнародного права» (в тому числі «принципи міжнародного права, що стосуються дружніх
відносин і співробітництва між державами у відповідності зі Статутом ООН» (Декларація пропринципи міжнародного права від 24.10.1970 р.) та «принципи, якими держави-учасниці будуть керуватися у взаємних відносинах» (Заключний акт НБСЄ)), а також «загальні принципи,єдині для правових систем держав-членів» (ст. 215 (2) Договору про Європейський Союз), а внауковій літературі згадуються загальновизнані (всезагальні) принципи права. Конституції зарубіжних країн також містять посилання на «загальновизнані принципи і норми міжнародного
права», яким надається пріоритет і забезпечується відповідність їм законодавства (ст. 8 Конституції Республіки Білорусь, ч. 2 ст. 6 Конституції Грузії, ст. 8 Конституції Республіки Словенія), або вони визнаються невід’ємною частиною правової системи держави (ст. 3 Конституції
Естонської республіки, ч. 4 ст. 15 Конституції Російської Федерації, ст. 7 Конституції Республіки Угорщина), національного права (ст. 5 Конституції Республіки Болгарії, ст. 28 Конституції
Греції) чи національного законодавства (ст. 96 Конституції Іспанії, ст. 25 Основного законуФРН), або ними керуються при здійсненні зовнішньої політики (ст. 11 Конституції Азербайджанської республіки, ст. 135 Конституції Литовської республіки, ст. 8 Конституції Республіки
Молдова, ст. 18 Конституції України).105
102 Общая теория государства и права. Академический курс в 2-х томах. Под ред. проф. М.Н.Марченко. Том 2. Теория права. – М.: Зерцало,1998.
103 Колодій А.М. Принципи права України. – К.: Юрінком Інтер, 1998.
104 Грищук О.В., Попов Д.І. Застосування природного права при здійсненні судового угляду: філософсько-правові аспекти: монографія /Грищук О.В., Попов Д.І. – Хмельницький: Хмельницький університет управління та права, 2014. – 320 с. – С. 220.
105 Фулей Т.І. Сучасні загальнолюдські принципи права та проблеми їхнього впровадження в Україні: дис. … канд. юр. наук.: 12.00.01 –Теорія та історія держави і права; Історія політичних і правових вчень / Т.І. Фулей. – Львів, 2003. – 253 с. – С. 52.

41

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1Зауважимо, що відсутність одностайності в розумінні сутності принципів права та їх впливуна законодавство зумовлене, в першу чергу, методологією, якою керується вчений у досліджені принципів права, а також його розумінням права. Враховуючи наявну у юриспруденції
багатоманітність підходів до праворозуміння, можна виділити щонайменше два підходи дорозуміння принципів права. Зокрема, прихильники природної концепції права переконані, щопринципи права є визначальними і зумовлюють зміст правових норм. Прихильники позитивістської концепції праворозуміння навпаки, впевнені в тому, що принципи права потрібно
виводити саме із норм права.
У сучасних теоріях права відбувається докорінне переосмислення його змісту як основоположного регулятора суспільних відносин. Простежується відродження звернення до природного права як частини соціальної реальності, яка відображає єдині принципи та цінності, щопанують у природі та суспільстві. Це знайшло своє відображення у рішеннях Конституційного
суду України, який вважає, що «право не обмежується лише законодавством як однією з йогоформ, а охоплює й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, звичаї, традиції, принципи права тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим його культурним рівнем. Всі ці елементи права об’єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України».106Закріплення цих положень на загальнодержавному рівні визначило принцип верховенства
права не тільки як «верховенство його формальних джерел – Конституції та закону, а й визнання природного права як безпосереднього регулятора суспільних відносин у вигляді правових
ідей правди, справедливості, моралі, рівності тощо».107Розвиток сучасного праворозуміння по-новому визначає онтологічну сутність принципів
права, їхню роль у праві. За своєю природою принципи права – це правила, які є ідейною основою права; це система положень директивного характеру, яким підпорядковані всі такі процедури. Якщо осягнути їхній зміст, то можна зрозуміти одиничні, конкретні явища, які в сукупності позначаються цими принципами.108 У правових ученнях сучасності наголошується натому, що природне право не може виявлятись у вигляді конкретних правил поведінки, а існуєу вигляді правових, морально-правових чи політико-правових принципів. Принципи справедливості, пропорційності, спільного блага, добросовісності, гуманізму та інші тісно пов’язаніз концепцією природного права. Вони функціонують як внутрішні, «вбудовані» в структуру
суб’єктивних прав ціннісно-нормативні обмеження їх змісту та способів здійснення, як загальні орієнтири прийняття юридичних рішень.109Принципи права розглядають як систему вимог до належної і можливої поведінки людей,які відображають визнані у суспільстві цінності і утворюють спрямовану на регулювання суспільних відносин ієрархічну єдність. О.Уварова зазначає, що кожна з вимог, що становить
зміст певного принципу права, може набувати характер принципу, але нижчого рівня. Таким
чином, уся система принципів права являє собою певне розширення принципу справедливості
через виведення з його змісту системи вимог, яким мають відповідати суспільні відносини, івимог, що висуваються до самого механізму правового регулювання110. У багатьох випадках
106 Рішення Конституційного суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м’якого покарання
// Офіційний вісник України. – 2004. – № 45. – Ст. 2975.
107 Шевчук С.В. Судова правотворчість: світовий досвід і перспективи в Україні. – К.: Реферат, 2007. – С. 303.
108 Гураленко Н.А. Судовий прецедент в системі джерел права: філософсько-правовий аспект : дис. … канд. юрид. наук: 12.00.12. – Львів,2009. – С. 99.
109 Рабінович С.П. Природно-правові підходи в юридичному регулюванні: монографія. – Львів: Львівський державний університет
внутрішніх справ, 2010. – С. 312–313.
110Уварова О.О. Принципи права у правозастосуванні: загальнотеоретична характеристика: монографія. – Харків: «Друкарня Мадрид»,2012. – С. 55–56.

42ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

принципи права є закріпленням гуманітарних засад і цінностей, що утворюють загальнолюдський вимір права і зумовлені самою сутністю суспільства, природою людини. Більшість таких
засад ґрунтується на «природній справедливості», загальній для всіх правових систем111, томувони безпосередньо пов’язані з природним правом. Відтак, помилковою є думка позитивістівпро функціонування принципів права тільки в межах нормативного закріплення їх змісту.
На відміну від норм позитивного права, принципи права, щоб мати регулятивне значення, необов’язково мають бути формально визначеними. Принципами права є не тільки ті положення,що закріплені в законодавстві й інших позитивних джерелах права, але й основоположні ідеїправосвідомості, які отримали загальне визнання в діяльності органів правосуддя, незважаючи на відсутність їхнього формального закріплення в об’єктивному праві112. Отже, з точки жзору природно-правового підходу, принципи права можуть виконувати регулюючу функцію
незалежно від їх закріплення в джерелах права. Легітимація є останньою стадією формування
принципів права і може мати різні форми, у тому числі і виявлятись у безпосередньому їх застосуванні при вирішенні судового спору.
Відповідно до природного типу праворозуміння, критерієм розрізнення правового та неправового закону є відповідність чинного законодавства принципам, що виникають із природного права (рівності та свободи)113. Це можна пояснити тим, що у права є (у його розрізненніта співвідношенні із законом) власна (незалежно від волі законодавця та «примусової сили»державної влади) об’єктивна властивість114. Принципи та норми права мають різні джерела
обов’язковості: якщо обов’язковий характер принципів права має своїм джерелом цінності,які знаходять вираз у принципах, то однією з основних умов набуття обов’язковості нормами
права є їх відповідність принципам права. Норма права, що суперечить принципам права, єнеправовою.115
Виходячи з цього, закони поділяють на правові та неправові залежно від їх відповідності і невідповідності правовим цінностям та принципам. Неправові закони проголошуються необов’язковими, хоча вони, як і правові, наділені санкціями.116 Закони, що за своєю суттю
ґрунтуються на соціальній справедливості, свободі, рівності, відповідають ознакам правового
закону. Тільки правовий закон є формою вияву права, інакше він є недієвим, «паперовим» чисвавільним. Закон може бути інструментом реалізації права, а може йому суперечити, бутиформою офіційно-владного визнання як правових, так і неправових вимог і заборон, знаряддям обмеження чи придушення свободи людини. Тільки як форма вияву сутності права законє правовим явищем.117 Неправові закони не забезпечують прав і свобод людини, не є носіями
принципу справедливості і тому не відповідають праву. Такі закони в юридичній науці запропоновано називати квазізаконодавством.118Таким чином, конкретизуючись у нормах права, принципи права виступають засобами інституціоналізації природно-правових уявлень. При цьому морально-правовий характер низки
111

Маланчук П. Вступ до міжнародного права за Ейкхерстом. – Харків: Консум, 2000. – С. 87–88.

112Уварова О.О. Принципи права у правозастосуванні: загальнотеоретична характеристика: монографія. – Харків: «Друкарня Мадрид»,2012. – С. 33.

113

Нерсесянц В.С. Наш путь к праву. От социализма к цивилизму. – М.: Рос. право, 1992. – С. 291.

114

Нерсесянц В.С. У российских судов нет правотворческих полномочий // Судебная практика как источник права. – М.: Юристъ, 2000. – С.
108.

115

Уварова О.О. Принципи права у правозастосуванні: загальнотеоретична характеристика: монографія. – Харків: «Друкарня Мадрид»,2012. – С. 48.

116

Мартышин О. Классические типы правопонимания и «новые теории права» // Право України. – 2010. – № 4. – С. 98.

117

Гураленко Н.А. Судовий прецедент в системі джерел права: філософсько-правовий аспект: дис. … канд. юрид. наук : 12.00.12. – Львів,2009. – С. 86.

118Мучник А.Г. Комментарии к Конституции Украины. – К.: Парламентское изд-во, 2000. – Кн. 1. – С. 129.

43ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1загальних принципів права дозволяє, з одного боку, враховувати в державно-правовому регулюванні відносин закономірності традиційно-звичаєвого та іншого саморегулювання, а з іншого – адаптувати позитивне право до змінюваної соціальної реальності.119Крім того, виведення правових принципів із правових ідей природного права має важливе
значення для розуміння реальності права, адже об’єктивно зумовлений характер принципів
права підвищує їх значення в системі джерел права і вимагає їх безумовного застосування
судами.120 Право не зводиться тільки до встановлених конкретним законом правил, а й передбачає принципи права, які є дійсними, навіть якщо й не були введені у правову систему певним правовим актом, виданим компетентним органом. Дійсність (реальність) цих принципів
виявляється в тому, що до них звертаються судді у пошуках єдиного можливого правильного
рішення.121Слід погодитись, що у сучасній правовій системі України важливе місце займає природно-правова доктрина. Свідченням цього є закріплення чинною Конституцією таких принципів
як: визнання людини, її життя та здоров’я, честі й гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю; верховенства права, народного суверенітету; правової держави;громадянського суспільства; відповідальність держави перед особою. Відтак, за умови визнання природно-правового характеру української правової системи, нормативно-теоретичне визнання права має ґрунтуватися на апріорних цінностях (безумовна самоцінність особистості,свобода волі як природжений стан людини).122Сьогодні загальновизнано, що однією з новітніх тенденцій розвитку правової системи України є подолання позитивістського підходу, в межах якого право ототожнювалося із законом.
Поняття права вже не зводять до сукупності правових норм, які виражають волю держави ізабезпечуються її примусовими санкціями, а визначають через надпозитивні соціальні регулятори – справедливість, норми моралі, звичаї, традиції, принципи права, які є категоріями
природного права. Якщо закон не узгоджується із змістом такого розуміння права, його визнають неправовим, нелегітимним, а його дія унеможливлюється. Механізм унеможливленнядії неправового закону ґрунтується на принципі верховенства права. У випадку суперечностіміж природним правом та законом, треба виходити із пріоритету першого. У результаті таких
трансформацій утворюється інший вимір права, що називається легітимністю.123
На основі аналізу підходів до визначення місця принципів права у правовому регулюванні зпозицій природно-правового й позитивістського типів праворозуміння зауважимо, що в цьому
питанні названі школи права сьогодні наближаються одна до одної (інтегративне праворозуміння). Це дає підстави стверджувати, що принципи права можна розглядати як інтегруючий
елемент природно-правового та позитивістського напрямів правового мислення, свідченням
чого є, зокрема, визнання принципів права основою для оцінки санкціонованого державою
права на відповідність визнаним у суспільстві цінностям. Вони мають основоположне значен-119Рабінович С.П. Природно-правові підходи в юридичному регулюванні: монографія. – Львів: Львівський державний університет
внутрішніх справ, 2010. – С. 338.

120 Гаджиев Г.А. Онтология права (критическое исследование юридического концепта действительности): монография. – М.: Норма:ИНФРА-М, 2013. – С. 103, 152–153.
121 Дворкин Р. О правах всерьез; пер. с англ.; ред. Л.Б. Макеева. – М.: Российская политическая энциклопедия (РОССПЭН), 2004. – С. 9.
122 Дудченко В.В. Традиція правового плюралізму: західна та східна інтерпретація: автореф. дис ... д-ра юрид. наук: спец. 12.00.01 «Теоріята історія держави і права; історія політичних і правових учень». – Одеса, 2007. – С. 29.
123 Гураленко Н.А. Судовий прецедент в системі джерел права: філософсько-правовий аспект: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.12. – Львів,2009. – С. 51.

44

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙня для врегулювання суспільних відносин. Принципи становлять систему вимог, що окреслюють межі повноважень нормотворчого та правозастосовного органів.124
Таким чином, природне право сьогодні розглядається як надпозитивна правова ідея, виходячи з якої позитивне право оцінюється як легітимне, або як нелегітимне.125 В онтологічному
аспекті розрізнення права та закону, відповідь на запитання про зміст права, дозволяє розкрити
об’єктивні сутнісні властивості права, якими є принципи права. Втілення принципів права узаконі дозволяє характеризувати його як правове явище, тобто як явище, що відповідає сутності права, як зовнішній вияв і реалізація правової сутності.
Виходячи з вищезазначеного, принципи права – це вихідні правові ідеї, які відображають
засадничі загальнолюдські цінності, розкривають сутність права та визначають зміст іспрямованість правового регулювання. Через принципи права відбувається впровадження загальновизнаних соціальних (правових) цінностей у життя, їхня реалізація та застосування управовій діяльності.

124 Уварова О.О. Загальні принципи права та їх роль у правозастосуванні з позицій природно-правового і позитивістського підходів доправа /О.О. Уварова // Вісник Академії правових наук України. – 2008. – № 2. – С. 244–252.
125 Хеффе О. Политика. Право. Справедливость. Основоположения критической философии права и государства. – М.: Гнозис, 1994. – С.
56.

45ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1

1.3. Історичні аспекти формування філософсько-правових уявлень проправові цінності як основу природного права
1.3.1. Обґрунтування правових цінностей у взаємозв’язку з природним правом в період
становлення філософії та юриспруденціїУ філософії права розвиток уявлень про соціальні цінності (людську гідність, права людини, свободу, справедливість, рівність) здійснювався, здебільшого, в межах теорії природного
права, «які протягом століть розглядалися як взаємозалежні та взаємовизначальні».126 При цьому системоутворююча соціальна цінність - людська гідність тлумачилась як прояв природи
людини, її духовного начала, а тому розглядалась як підґрунтя, базис природного права та правлюдини.
Дослідження розвитку системи соціальних цінностей у взаємозв’язку з природним правом
видається за доцільне досліджувати, починаючи з античних часів. Зародження філософської
думки в Греції (VI-V ст.ст. до н.е.) було зумовлене перш за все обставинами політичного характеру, а саме розпадом старого родового ладу у грецьких містах-державах та трансформацією попередніх традицій. «Родовий, аристократичний порядок і його право тримались на силітрадицій, освячених міфологією, легендами стародавнього епосу та багато в чому ототожнювались з «природною» справедливістю. Новий політичний і правовий порядок в силу свого характеру не міг опиратись на авторитет традицій».127 Перехід до нових суспільних відносин, котрі регулювались вже не традиціями і владою царів, а законами і рішеннями народних зборів,покликав розглянути розумні засади цих відносин. Природне право древні греки пов’язували зприродою людини, з її правом на життя, задоволення природних потреб, з правом на насолоду,і, в той же час, з «правом на індивідуальну свободу».128Філософське з’ясування підстав та засад суспільних відносин, що ґрунтуються на моральності, було запропоновано у Греції в першій половині V ст. до н.е. софістами, котрі виходили зпринципів відносності людського пізнання і недоступності істини. Один з видатних представників софістів Протагор називає людину «мірою всіх існуючих речей, як вони існують, а неіснуючих, як вони не існують». Софісти були прихильниками природної рівності всіх людей: «Заприродою ми всі в усіх відношеннях рівні – і варвари, і елліни» (Антифон). Нерівність породжується не від народження, а полісним законом, який «володарюючи над людьми, примушує
багато до чого, що осоружно природі» (Гиппій). Алкидам обґрунтовував природність свободи:«Божество створило всіх вільними, а природа нікого не створила рабом».129Проголошення індивідуалізму руйнувало уявлення про залежність людини від походження. Давньогрецькі філософи-софісти доводили, що всі люди від народження мають однакові,зумовлені природою права, оскільки створені Космосом і над усіма «рівно тяжіє доля».130 Надумку софістів, позитивне право встановлюється штучно за волею людей, зокрема шляхом
угод. Такому штучному і договірному порядку софісти протиставляють природне право яктаке, що витікає з природи людини.131
126 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. – 432 с.
127 История филосифии права. – СПб.: Юридический институт, СПб университет МВД России, 1998. – 640 с. – С. 13.
128 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировоззрению: Учеб. пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 47.
129 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 68.
130 Рабінович П.М., Хавронюк М.І. Права людини і громадянина. – К.: Атіка, 2004. – 464 с. – С. 24.
131 Гурвич Г.Д. Философия и социология права: Избранные сочинения / Пер. М.В. Антонова, Л.В. Ворониной. – СПб.: Издательский домСПбГУ, 2004. – 848 с. – С. 299.

46ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

Можна виділити такі основні ідеї софістів стосовно природного права: природне право
тлумачилось софістами як прояв справедливості; відокремлення природного права (природи
речей, веління природи) від права позитивного (помилкового, штучного, полісного закону);сприйняття природного права як неписаних законів, однакових для громадян будь-якої держави; рівність усіх людей за природою.
Філософсько-правова тенденція, що протистояла суб’єктивістським поглядам софістів, знайшла свій прояв у творах Сократа, Платона та Аристотеля. З іменем Сократа пов’язаний новий важливий поворот у філософському пізнанні сутності буття, людини, її прав та гідності.
Сократ довів, що «мислення людини і всезагальний божественний розум мають ту ж самусутність. Тому людина повинна осягнути сама себе».132 Найважливішою суб’єктивною підставою моральної і законослухняної поведінки є знання, оскільки існування об’єктивно-загальних моральних і правових норм вимагає від людини їх знання. Лише людина, яка знає, що такесправедливість, може бути справедливою, а яка знає суть чесноти може бути доброчесною.
Він перший розглянув у єдності проблему людини і проблему всезагальних об’єктивних
начал. «Обговорення моральної та правової проблематики Сократ підняв на рівень логічних
дефініцій і понять, заклавши тим самим початок власного теоретичного дослідження в даній
галузі».133
У своїх міркуваннях про право й суперечках з софістами Сократ, який прагнув пояснити
природу права, фактично «вводить до загальних базисних підвалин розуміння права новий
чинник – природу людини».134 Природними для людини вважалися такі особисті потреби та інтереси, що випливали із її здібностей. Гармонія ж особистих та загальних інтересів, на думку
філософа, коли людина посідає в суспільстві місце, відповідне її здібностям.135
Платон, пояснюючи станову гідність у полісі, писав, що люди розрізняються природними
задатками: «хоча всі члени держави брати..., але, бог, що виліпив Вас, в тих із Вас, хто здатний
правити, домісив при народженні золото, і тому вони найбільш цінні, в помічників їх – срібло;залізо ж і мідь – в землеробів і різних ремісників».136 Виправдовуючи станову нерівність в обсяі гідності і прав як справедливе для полісу, він підкреслював роль працьовитості в отриманні
нових ресурсів гідності. У Платона станова нерівність веде до справедливості, оскільки в поєднанні з рівноправністю забезпечує «рівність за гідністю і чеснотами», а, значить, рівновагай благополуччя в полісі. «Займатися кожному своєю справою і не втручатися в чужі – це і єсправедливість»; тоді гідно живуть всі стани.137
Аристотель акцентував увагу на подвійному характері людини: підлеглість її природі якприродної істоти і, в той же час, її панування над природою.138 Останнє дає людині можливість
мати свободу волі, розрізняти добро і зло, осмислювати гідність. Людям властиво прагнути
політичної справедливості, а це вимагає постановки питання про гідність вільних і рівних,що і забезпечується завдяки приватній власності й закону, а також наявності сім’ї. Політичну
справедливість він розділяв на природну і юридичну. Перша присутня скрізь в однаковому

132 История филосифии права. – СПб.: Юридический институт, СПб университет МВД России, 1998. – 640 с. – С. 15.
133 Нерсесянц В.С. Филосифия права. – М.: Изд. Группа Норма Инфра-М, 1997. – 658 с. – С. 409.
134 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 75.
135 Кузнєцов В.І. Філософія права. Історія та сучасність: Навч. псіб. – К.: ВД «Стилос»: ПЦ «Фоліант», 2003. – 382 с. – С. 95.
136 Платон. Сочинение в 3-х томах. Т 1. – М.: Мысль, 1968. – С. 623
137 Анисимов А.Л. Честь, достоинство, деловая репутация: гражданско-правовая защита. – М.: Юристь, 1994. – с. 79.
138 Аристотель Нікомахова етика. – К.: Аквілон – Плюс, 2002. – С. 479.

47ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1обсязі і не залежить від походження людей. Друга регулює відносини в повсякденному житті,в управлінні полісом, характеризує дії людей, що укладають угоди про взаємні зобов’язання.139Свобода, за Аристотелем, є передумовою вияву чеснот і досягнення блага.140 Він вважав, щоіснують варвари і раби «за природою». Кожен, хто не здатен контролювати себе, сам приречений бути під контролем інших і належати до рабів «за природою», тобто бути рабом невіданнята пристрастей. Люди ж стають такими, якими вони є завдяки «трьом чинникам: природі, звичаям, розуму». Водночас звичаї здатні змінювати людську природу, і люди «часто чинять всупереч набутим звичкам і природі, прислухаючись саме до розуму».141 Ідея свободи у філософа
набуває соціального і громадянського втілення в сенсі набуття людиною низки чеснот-цінностей, взаємно поділених суспільно.
За Аристотелем, право є справедливим, якщо воно сприяє реалізації людської природи,оскільки людина за своєю природою є суспільною, справедливою і розумною істотою. Томукритерієм оцінки закону може бути міра його сприяння реалізації справжньої природи людини.
Якщо ж закон гальмує розвиток природних здібностей людини, то його слід удосконалити.142
Цікавим є, як старогрецький оратор Демосфен у підготованій судовій промові мав намір
відстоювати свою особисту гідність, ображену ляпасом від Мідія (промова «Проти Мідія проляпас»). Особисту гідність він представляє як гідність громадянина Афін: «Адже от як іде справа, громадяни афінські: образа завдана мені, втоптана в бруд була моя особа, нині ж предмет
розслідування і судового розгляду полягатиме в тому, чи отримає Мідій і надалі можливість
творити подібні справи і безкарно ображати будь-якого з вас або ж ні. Тому, якщо хто-небудьз вас дотепер сприймав цю справу так, ніби судовий розгляд проводиться в чиїхось приватних
інтересах – хай нині його надихне думка, що заборона скоювати подібні злочини послужить наблаго всьому суспільству, неначебто розв’язувалася справа загальнодержавного значення...».143Демосфен тут показує зв’язок особистої гідності кожного афінянина з полісною гідністю
взагалі, із захистом прав громадянина всім полісом144. Так поняття гідності члена роду, сім’їдоповнюється особистою гідністю громадянина, оскільки захист його особи, здоров’я, життя
гарантує влада публічної спільності (полісу). Особиста гідність громадянина представляється як публічна цінність, тобто не обмежена тілесною й духовною субстанціями, а така, щопіднімається на рівень публічної гідності, без чого громадянин полісу не міг вважатися повноцінним. Слід погодитись, що такий захист особистої гідності (особистих немайнових правгромадянина) на рівні публічних, означає, що воно має не менше значення, ніж право участі внародному зборі або майнові права.145 Це знаменує звернення вже до гідності людини як політичної істоти, або, іншими словами, до прав громадянина. Таким чином, у свідомості афінянвже затвердилася ідея рівності громадян перед законом, яка захищається полісом в особі суду,що сприяло формуванню передумов прав людини.
В епоху еллінізму висуваються нові ідеї, які сприяли руйнуванню уявлень про поліс як найбільш справедливий та вічний устрій. На той час (IV ст. до н.е.) грецькі поліси поступово втрачають свою незалежність. Позначається посилення соціального розшарування на бідних і багатих, руйнування общини і полісу. Ці процеси знайшли своє відображення у вченні Епікура,139 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – C. 68.
140 Макінтайр Е. Після чесноти: дослідження з теорії моралі / Пер. з анг. – К.: Дух і літера, 2002. – 436 с. – С.278.
141 Арістотель. Політика. – К.: Основи, 2000. – 239с. – с.201.
142 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 78.
143 Демосфен Речи: в 3х томах. – М.: Памятники истор. мысли. – Т 1. – 1994. – .С. 600-605.
144 Пухан И., Поленак-Акимовская М. Римское право. Базовый учебник. / Под ред. Томсинова В.А. – М.: Зерцало, 1999. – С. 390 – 448.
145 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 70.

48

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

котрий великого значення надавав проблемі індивідуальної свободи людини. На його думку,свобода людини – це її відповідальність за розумний вибір свого способу життя. Свобода визначається в результаті з’ясування того, «що залежить від нас» і «не підлягає жодному плану».
Вона є поза необхідністю, оскільки «необхідність не підлягає відповідальності. Необхідністьє нещастя, але немає ніякої необхідності жити з необхідністю».146 Люди повинні узгоджувати
свої інтереси шляхом укладання договору і, спираючись на результати власного пізнання, самостійно визначати умови свого спілкування, способу життя. За Епікуром домовленість, справедливість права не є нав’язаними ззовні, а є результатом самовизначення, самостановлення
людини, розуміння і оцінки свого місця в суспільстві, своєї цінності, гідності. «Справедливість, що походить від природи, є договір про корисне – з метою не шкодити один одному іне терпіти шкоди».147 Тому слід погодитись, що договірна теорія тлумачення права, викладена
Епікуром, стверджує рівність, свободу і незалежність членів договірного спілкування і «являє
собою історично першу філософсько-правову концепцію лібералізму і ліберального індивідуалізму».148Значний внесок у розвиток ідеї гідності людини та її природних прав людини зробив давньоримський політик Марк Тулій Ціцерон, котрий сформував своє вчення під впливом ідейеллінізму. За Цицероном існує універсальний закон природи, котрий стосується усіх людей, євічним і виявляється в здоровому глузді. «Тим, кому природа дарувала розум, вона дарувала іздоровий глузд. Звідси випливає, що вона їм дарувала і закон, який є здоровим глуздом – як увеліннях, так і в заборонах».149 Таким чином, започаткувалося дуже вагоме на добу Ціцерона
переконання в тому, що, перебуваючи під дією спільних природних законів, люди покликані
бути рівними у державі, що ними створена. Такий підхід до людини та її місця у суспільстві
суттєво відрізнявся від поглядів Аристотеля, котрий висловлювався за рівні стосунки лишеміж рівними співгромадянами в обмежених групах.150 Рівність Ціцерон пов’язував із справедливістю, як метою організації людей у державі. «Зі всього того, що обговорюють вчені люди,ніщо так не важливе, як повне розуміння того, що ми народжені для справедливості і що нена міркуваннях людей, а на природі ґрунтується право. Це зразу стане очевидним, якщо мизаглибимось в сутність людського суспільства та зв’язки між людьми».151 Справедливість, рівність та всі інші чесноти мають моральну природу. Люди «за своєю природою схильні любити
людей…, що є основою права».152
На думку Луція Антея Сенеки, існує всезагальний закон природи, як загальний закон невблаганної й неминучої долі. Перед законом природи всі люди є рівні, оскільки однаково йцілковито безсилі.153 «Того порядку, що у природі речей, не можемо змінити, але можемо виплекати в собі гідну бездоганної людини силу духу, що допоможе нам мужньо перенести всевипадкове, перебувати у злагоді з природою. А вона різними перемінами наводить лад у томусвіті… Наш дух мусить пристосуватись до того закону, за ним повинен йти, йому коритись.
Хоч би що там сталося, хай вважає, що так повинно було статися, і хай не сміє нарікати на природу. Адже природа у кожного з нас заклала основи добра й заронила насіння чеснот. Немає
146 Материалисты Древней Греции. – М.: Наука, 1955. – С. 219.
147 Материалисты Древней Греции. – М.: Наука, 1955. – С. 217.
148 Філософія права. Навч. посібник./ О.Г.Данільян, Л.Д.Байрачна, С.І.Максимов та ін., За заг. Ред. О.Г.Данільяна. – К.: Юрінком Інтер,2002. – 272 с. – С. 58.
149 Ціцерон Марк Тулій. Про державу. Про закони. Про природу Богів. – К.: Основи, 1998. – 477 с. – С. 169.
150 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. – С. 24.
151 Ціцерон Марк Тулій. Про державу. Про закони. Про природу Богів. – К.: Основи, 1998. – 477 с. – С. 167.
152 Ціцерон Марк Тулій. Про державу. Про закони. Про природу Богів. – К.: Основи, 1998. – 477 с. – С. 174.
153 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 81.

49

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1такої чесноти, що ми не були б до неї готові від народження».154 Отже, можна зробити висновокпро однакову міру людської гідності, яка притаманна кожному від народження, оскільки закон
природи має владу над кожною без винятку людиною.
Таким чином, в епоху античності людська гідність пов’язувалась з правосуб’єктністю людини. Людська гідність включала в себе дві складові: повноцінність члена співтовариства іповноцінність громадянина, що вело до утвердження прав громадянина і самоцінність людини
взагалі, незалежно від соціального статусу. Розвиток ідеї гідності від гідності роду, сім’ї доособистої гідності громадянина, як публічної цінності, і далі - до самоцінності людини, є центральним напрямом у розвитку природного права того часу.
Розуміння античними філософами зв’язків справедливості і права, суспільного життя особияк однієї з умов здійснення нею своєї свободи, ролі сім’ї в державі набувають нового глибинного змісту у контексті християнської духовності. Як для християнського, так і для античного
мислителя важливим є показати взаємозв’язок Бога і буття, окремих видів буття (природи,матерії, життя, людини). «Такий погляд вимагав, як показала історія, навчитись розуміти єдине
буття як буття, здатного до самовирізнення. Не усвідомивши єдності всіх граней буття і самого
себе у цій єдності, людина буде відчувати весь світ чужим для неї. Знання ж єдності буття примирює людину із світом, дозволяє подолати трагічний розлад з ним. Цю єдність християнська
церква вчить осягати через єдність Бога, який у своїй єдності вирізняє себе на окремі моменти,іпостасі».155
Згідно християнської традиції, життя людини лише тоді є буттям, коли свобода складає їїсутність. Тому з принципів єдиного буття, котре розуміється як абсолютне добро, повинна бутивиділена система умов і форм буття людської свободи. Така система є підґрунтям людської гідності і права. Вона не являє собою сукупність людських постанов, а є результатом осягнення
людьми волі Бога і змісту буття. Вищевказане знаходить свій вияв у Новому Завіті, де булотрансформовано та інтегровано «уявлення щодо прав людини, поєднавши їх із релігійно-моральними цінностями. Вимагалося поважати кожну людину як творіння Бога за його образом іподобою. Таке походження людей зумовлювало, згідно із християнським вчення, принципову
рівність і свободу кожного у духовному вимірі – перед Богом (однак ще не поміж собою)».156
Християнство
вчинило
переворот
уставленні
долюдини,проголосивши рівність людей перед єдиним Богом, незалежно від соціального положення і національності. Гідність людини поєднувалася з її релігійністю. Поворотним пунктом у християнстві, що вплинув на західну правову традицію, була в
ХI-ХII ст.ст. григоріанська реформація. Вона породила «нове канонічне право», в якому відбулося, як вважає англійський правознавець Г.Дж. Берман, поєднання іудейської теології, старогрецької філософії і римського приватного права. Наслідками були відділення канонічного права від теології, посилення рецепції римського права, розробка формально-логічних інститутів
схоластики, систематизація релігійних і правових текстів, уточнення ієрархії текстів і джерел
права. У політичній сфері зміцнилися позиції папства і дуалізм духовної і світської властей,обмежувалася роль імператорів. Багато в чому, завдяки цьому перевороту, каноністика і діяльність церкви сприяли усвідомленню людиною своєї гідності і обмеженню свавілля світської
влади стосовно підданих.157 Слід погодитись, що християнська дійсність поряд з грецькою та
154 Сенека, Луцій Анней. Моральні листи до Луція / Пер. з лат. А.Садомори. – К.: Основи, 1999. – 603 с. – С. 475-478.
155 Альбов А.П., Масленников Д.В., Сальников В.П. Роль традиций философии права в формировании правовой культуры личности. //История философии права. – СПб.: Юридический институт, СПб университет МВД России, 1998. – 640 с. – С. 4.
156 Рабінович П.М., Хавронюк М.І. Права людини і громадянина. – К.: Атіка, 2004. – 464 с. – С. 24.
157 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 75.

50

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

римською належить до найвпливовішого чинника, що історично визначив (спроектував) зміст
людської гідності та прав людини.
Під впливом християнського вчення розвивались погляди на людину та її гідність у середньовіччі. Ідея гідності людини розглядалась через призму вищої Божої справедливості, щояскраво прослідковується у творах Аврелія Августина. Основною ідеєю його релігійної філософії є пізнання Бога і Божої любові як мети і змісту людського духу. Свободу Августин
інтерпретує як основу і початок самої людини та джерело блага в суспільстві. Християнський
мислитель вживає і таке поняття як сумління, функціональне призначення якого «контролювати людську поведінку зсередини, а отже, бути своєрідним моральним законом, який Бог вкарбував у людському серці».158
На його думку, кожна істота є добра в своїй основі. «Все, що існує – добре, а зло, джерела якого я шукав, – це не субстанція, бо коли б воно було субстанцією, то було б добром».159
Причинами зла є слабкість волі людини, її хибний духовний вибір. Саме з причин гріховності
людини необхідним суспільним утворенням є держава. Державна влада, на думку Августина,не надається до втілення людських помислів про справедливість, але вона може стати на шляхпокращення своєї соціальної природи завдяки християнізації населення і правителів.
Християнське вчення отримало вагому роль у розвитку та державотворенні Київської Русі,особливо цей процес посилився після офіційного прийняття християнства (988 р.). Тлумачення людини, людської гідності (цінності) та природного права крізь призму християнських цінностей можна прослідкувати у творах Луки Жидяти (мир, любов, злагода між людьми), Феодосія Печерського (розуміння людини у комплексі зі світом), літописця Никифора (дослідження
правової природи людини), князя Володимира Мономаха (поведінка людини), князя Святослава (зібрання моральних норм). Особливе місце займає твір митрополита Іларіона «Слово прозакон і благодать».160
Висловлюються думки, що з міжнародних договорів Київської Русі беруть витоки природне право, українська термінологія прав людини. Так, у договорі між Візантією і Руссю 912 р.
закріплено право людини, звинуваченої у злочині, на розгляд її справи судом: «Злочин нехай
настільки певно буде доведений доказами, щоб судді мали віру до цих доказів». Показово, щоце право виникло в Київській Русі щезадовго до Великої хартії вольностей 1215 р.161
Гуманістична традиція в середньовічному праві розвивалась у рамках природного права,котре нерідко протиставлялось праву позитивному. Тома Аквінський (Аквінат) намагався примирити це протистояння, вважаючи, що вищим джерелом права слід визнавати право божественної волі, якому повинні підкорятись і звичайна людина, і правитель; це право доводитьсядо людей від Бога через одкровення.162 Він переконав церковних ієрархів у тому, що ідеї Аристотеля узгоджуються з християнською теологією. Тома Аквінський виводив єство природного
права зі здорового людського глузду. Закони, створювані людьми, базуються на природному
праві. Закон, що відхиляється від здорового глузду, втрачає своє значення, підтримку природного права і стає насильством. Порушення закону, що втратив підтримку природного права, іфактично став проявом насильства, не має бути покаране. Відштовхуючись від положення «що
158 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 85.
159 Святий Августин. Сповідь/ Пер. з латини. – К.: Основи, 1996. – 319 с. – С. 118.
160 Сливка С.С. Філософія права (навчальний посібник). – Львів: Львівський інститут внутрішніх справ, 2003. – 57 с. – С. 9.
161 Мороз С.П. Свобода як джерело ідеї прав людини в політико-правовій думці // Науковий вісник Юридичної академії Міністерства
внутрішніх справ. – 2005. – №4 (24). – С. 95.
162 Ковлер А.И. Антропология права: Учебник для вузов. – М.: Издательство «Норма», 2002. – 480 с. – С.38.

51

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1не було справедливим, те не було законним», він виправдовував протест проти сеньйора, якщоостанній порушує справедливість, пригноблюючи підданих.163
Найбільш очевидною ознакою суспільного статусу особи, через яку знаходить прояв людська гідність, Тома Аквінський вважає свободу. На його думку, найбільш повно свобода дотримується в громадянському суспільстві, котре є «владою вільних», а «кінцева мета громадянського суспільства – досягнення щасливого життя, що йому сприяють і державні, і особисті
відносини».164 Можна погодитись, що для Томи Аквінського “гідність окремого громадянинав умовах … демократії вимірюється відданістю ідеалам свободи”. Проте свобода має бутипідпорядкована чесноті і не повинна існувати лише сама для себе, оскільки це вело б людину
хибним шляхом вседозволеності.165
Згідно з Томою Аквінським, свобода витікає з раціональності, котра притаманна людині «заприродою». Щоб досягти спільного блага, людина повинна йти за задумом власної розумної
природи, котра обумовлює її свободу волі. При цьому людина мусить керуватись предвічним
законом, ідеєю божественної премудрості, котра призначена для управління усіма діями і рухами. Предвічний закон не може бут пізнаний у всій його повноті людиною, вона може пізнати
лише його випромінювання. Тому природний закон є відбитком предвічного закону в людині.
Всі істоти несуть на собі цей відбиток, але різним чином. Відбиток вічного закону на людині є глибшим і більш явним, ніж на інших створіннях природи – тому людина є причасна допредвічного закону не зовнішнім, а внутрішнім чином. Людина не лише керується цим законом, але і сама управляє, сама передбачає свою долю.
Людина вільна порушити предвічний закон, який одержує з божественного одкровення,впадаючи при цьому в гріховність.166 Відхід від одкровення веде до порушення «людського закону», що регулює засади спільного життя і загального блага. Порушення «людського» і «природного» законів викликають соціально негативні дії, такі як лихварство, пиятика, ненажерність, вбивство, самогубство, перелюб, гомосексуалізм і порушення обіцянок. Однак майжевсі названі св. Томою пороки, «пізніше в ліберальній теорії соціального ладу будуть вважатись
приватною справою індивіда, куди заборонено втручатись».167
Тома Аквінський вважав, що природний закон – це присутність вічного закону в розумному
творінні. Основний припис цього закону полягає в тому, що треба робити добро, уникати зла,на чому базуються всі інші приписи природного закону. Інтуїтивно людина знає, що необхідно
робити добро, уникати зла і переконана в істинності цього твердження. На думку філософа,добром для людини є досягнення блага на основі природних схильностей людини. Ґрунтуючись на цьому, він формулює ще три приписи природного закону168: разом із всіма іншими
субстанціями людина наділена прагненням до самозбереження, і рефлексія розуму щодо цього
прагнення отримує вияв у приписі про те, що життя потрібно берегти; людина наділена статевими потягами, прагне до розмноження та виховання дітей, що знаходить вияв у приписі проте, що людині слід продовжувати рід і виховувати дітей; рефлексія розуму і природа людини
розумної виражається у приписі про те, що слід шукати істину про Бога і жити у суспільстві.
163 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 77.
164 Тома Аквінський. Коментарі до Арістотелевої «Політики» / Пер. з латини. – К.: Основи, 2000. – 794 с. – С. 96.
165 Котусенко В. Тома Аквінський і його філософія. Передмова // Тома Аквінський. Коментарі до Арістотелевої «Політики» / Пер. з латини. –К.: Основи, 2000. – 794 с. – С. 22.
166 Mic A.S. Wokol godnosci prawdy i milosci. Rozwazania etyczne. - Lublin: Redakcia wydawnictw Katolickiego Uniwersytetu Lubelskiego,
1998. – 412 s. – S. 153.
167 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. – С. 36.
168 Ковальчук В.Б. Вчення Томи Аквінського про владу та закон // Держава і право. Збірник наукових праць Інституту держави і права імені
В.М.Корецького НАН України. Юридичні та політичні науки. – К., 2005. – Випуск 28. – С. 34.

52

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

1.3.2. Розвиток правових цінностей та ідеї природного права в епоху Ренесансу таНовий час.
Фундамент уявлень про домінуючі соціальні цінності та гідність людини як їх осердя, поступово був закладений самим історичним процесом і роздумами мислителів. Релігійна духовність, а також боротьба міст за привілеї і самоврядування, становий парламентаризм булипідвалинами системи прав людини в сучасному її розумінні. Переломним періодом у розвитку ідеї гідності виявилась епоха Відродження, духовною основою якої став гуманізм. Саме вепоху Відродження відбулось повернення до античного розуміння людини, ідей самоцінності
людини та людської гідності. Розуміння самостійності поєднувалося з ідеєю громадянськостіяк складової гідності людини, посилювало гуманістичні течії в католицизмі, а згодом і в протестантизмі.169
Одним з перших видатних гуманістів епохи Відродження був Лоренцо Валла, котрий бувприхильником морального індивідуалізму. В основу своєї правової етики він поклав особистісний інтерес, зробивши його моральним критерієм. Л.Валла закликав керуватись в оцінках
людських вчинків не абстрактними моральними або правовими принципами, а конкретними
життєвими умовами, які визначають вибір між добрим і поганим, між корисним і шкідливим.170
Серед українських філософів того часу також значна увага приділялася природі людини, їїцінності, призначенню та проблематиці природного права. Так, на думку Павла Русина метуіснування людини повинен визначати розум, яким вона має керуватися у своїй поведінці і відносинах з іншими людьми. Симон Пекалід доводив єдність неба і землі. Іван Вишенський
займався проблемами духовного становлення людини, самопізнання, свобідної волі людини. Мелетій Смотрицький доводив, що джерело зла знаходиться у душевному недбальстві.
Лаврентій Зизаній розглядав людину як вінець природи.171
Становленню системи соціальних цінностей через призму людини та людської гідностіу межах природного права сприяла епоха Реформації, головним змістом якої стала теза про«призначення людини бути вільною».172 Ідеологи Реформації М. Лютер, Ж. Кальвін, М. Цвінглі, Т. Мюнцер та ін. внесли чимало цінних ідей у розвиток теологічно орієнтованого природного права. Жан Кальвін провів реформу церкви, демократизував її, додавши самостійність
общинам. Церковні общини почали очолюватися пресвітерами (старшинами), що обиралися збагатих мирян, і проповідниками, які не мали спеціального сану. Останні виконували релігійні
функції як службові обов’язки.173
В основі вчення Мартіна Лютера лежить конфлікт індивідуального і суспільного. З одного
боку, воля держави як вираз розуму, з іншого - сумління, відчуття справедливості, властиве
кожній людині. За Лютером «політика і економіка підлеглі розуму. Розум займає перше місце.
В ньому зосереджені цивільні закони, цивільна справедливість». Лютер пише про політичне
призначення закону, що відповідає поняттям юридичного позитивізму. Проте, з іншого боку,розум не абсолютний, оскільки є сумління - «релігійна підстава людини», «носій відносин
людини з Богом», яка істотно впливає на розум. Якщо сумління перебуває в стані гріху, то і розум буде «затемнений, збочений і збитковий». «Ні Папа, ні єпископ, ні будь-яка людина не маєправа встановити ні єдину букву над християнином, якщо не буде на те його власної згоди».174
169 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 79.
170 Філософія права. Навч. посібник./ О.Г.Данільян, Л.Д.Байрачна, С.І.Максимов та ін., За заг. Ред. О.Г.Данільяна. – К.: Юрінком Інтер,2002. – 272 с.
171 Сливка С.С. Філософія права (навчальний посібник). – Львів: Львівський інститут внутрішніх справ, 2003. – 57 с. – С. 10.
172 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировозрению: Учеб. Пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 121.
173 История политических и правовых учений/ Под общ. Ред. В.С. Нерсесянца. – М., 1988. – С. 175.
174 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 87.

53

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1У праці «Про свободу християнина» Мартін Лютер закликає людей повернутися до свого внутрішнього світу і триматися чимдалі від влади та соціальних форм життя. Однак цей поворотніс цілком нові можливості для усвідомлення суті соціальної дійсності. Християнин визнається як особа, цілковито вільна від будь-якої підлеглості, в тому числі й церковної. Людина –вільна, але водночас відповідальна перед всіма і покликана служити людям своїм праведним
життям, істина якого перебуває у «внутрішній людині».175Характерною особливістю розуміння ідеї гідності в епоху Нового часу є моральна реабілітація людини, обґрунтування її суверенності як морального суб’єкта і утвердження її права назадоволення своїх потреб. Ця епоха «опускає моральність на землю, включає її в сукупність
мотивів живого індивіда, намагається пов’язати в один вузол, з одного боку, індивідуальні вимоги, потреби, прагнення до щастя, а з іншої – суспільні зобов’язання, обов’язок, гідність».176Епоха Нового часу характеризувалася також зростанням самосвідомості націй, антистановимита революційними проявами. З’явилась нова політична сила – буржуазія, котра активно відстоювала ідеї свободи, рівності, братства, цінність нації та республіки. Посилювалися прагнення
створити умови, коли б людина меншою мірою залежала від визнання станової або родової
повноцінності. Мірилом цінності людини все більш ставали не стільки місце народження,скільки сама приналежність до людського роду.177 Збільшувались вимоги до зміцнення гарантій гідності, створюваних державою.
Слід погодитись, що в той час було закладено основи сучасного розуміння прав людини якімперативів і норм взаємовідносин особи та влади, були висунуті концепції виникнення держави із вільної згоди людей, ідеї про те, що держава спирається на природні закони. «Природність прав означала їх приналежність тим живим істотам, які утворюють рід людський. Невідчужуваність прав розумілась як їх невідривність, невід’ємність від людини, оскільки без нихвона не зможе проявити себе саме як людська істота – незалежно від місця й часу її існування.
Святенність тлумачилась як найбільша шана і повага до прав людини, як найвищий їх статус усуспільній системі цінностей».178Засновником школи природного права європейська наука вважає Гроція Гуго де Грота. Однак висловлюються слушні міркування, засновником школи природного права у перший період філософії Нового часу слід вважати українця Станіслава Оріховського. Висловлюються
міркування, що є всі підстави визнати С. Оріховського-Роксолана засновником школи природного права в Європі. У праці С.Оріховського «Про природне право» (1544) висловлюється
думка, що природний закон виник одночасно зі створенням людини та природи речей. Він узгоджується з природою людини й утверджений навічно. Основними принципами природного
права, за Оріховським, є: постійна і вічна справедливість; соціальна рівність громадян; житиу державі за правом і волею у згоді із законом і природою; право діяти за вказівками свого
розуму.179 З цього приводу висловлюються також міркування, що формулювання і викладенняу спеціальному трактаті теорії природного права С. Оріховського-Роксолана було першою всвіті спробою побудови об’ємного, систематизованого вчення про цей феномен.180
175 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. – С. 38.
176 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировозрению: Учеб. Пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 122.
177 Пейн Т. Права человека // Избранные произведения. – М., 1959. – С. 244
178 Рабінович П.М., Хавронюк М.І. Права людини і громадянина. – К.: Атіка, 2004. – 464 с. – С. 26.
179 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 95.
180 Дуфенюк О. Політико-правові погляди С.Оріховського // Юридична біографістика: історія, сучасність та перспективи. Матеріали
VII міжнародної конференції істориків права. 15-18 вересня 2002 року м. Феодосія – Сімферополь: Всеукраїнський інформаційнокультурний центр, 2003. – С. 96-103.

54ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙУ літературі виділяють особливості українського Ренесансу. Так, висловлюються думки, щов Україні Ренесанс і Реформація діяли одночасно. Вони сплелися в складний комплекс із релігійним рухом, із процесами релігійної боротьби, що почалися в Польщі в ХVІ ст., коли тудиприйшли «могутні впливи реформації, а пізніше з власним українським рухом, що створився
навколо спроб поєднання унії католицької і православної церков».181 Іншою особливістю українського ренесансного гуманізму було те, що історико-культурним ідеалом її представників
були не стільки досягнення греко-римської античності, скільки духовна спадщина Київської
Русі.182 Тут часто проводять паралель з німецьким гуманізмом, для якого також було характерним те, що поряд із зверненням до античності провідне місце посідало відродження, а точніше
формування думки, про велике минуле власного народу.
Таким чином, ідея людини, звернення до людського буття, обстоювання гідності людської
особистості не були новими для філософських роздумів в Україні. Починаючи з праць книжників князівської доби, вони знайшли свій відбиток і в подальшому розвиткові філософської
думки, а систематичне звернення до ідей та концепцій гуманізму найповніше проявилися самев цей період.183
Іншою особливістю українського Відродження було те, що, незважаючи на його антропоцентризм, гуманізм та реформаційність, все ж християнство з його ідеєю вищості духовногонад матеріальним та земним, було, на думку дослідників, найвпливовішим фактором, щодорозвитку правової культури на українських землях у XIV-XVI. Християнство пронизувало суспільний лад духом солідарності та лояльності, а також терпимості не лише до християнських
конфесій, але й до нехристиян.184Яскравим свідченням цих процесів стала Конституція Пилипа Орлика (1710 р.), у якій буловідображено новаторську систему конституційних цінностей. У цьому акті розроблено такідемократичні принципи організації та функціонування козацької держави як парламентаризмта республіканська форма правління. Вперше запропоновано політичні погляди на суть «суспільного договору» та принцип «тридільності влади». Відображено поділ права на позитивнеі природне, зокрема зазначено, що «козаки мають за собою право людське й природне». Тутособливо слід підкреслити, що твори видатних філософів Ж.‑Ж. Руссо та Ш. Монтеск’є, зіменами яких прийнято пов’язувати зародження вищеперерахованих ідей, з’явились значно
пізніше у 1762 р. (Суспільний договір) та у 1748 р. (Про дух законів).
Що ж до Г. Гроція, то об’єктом його дослідження стала природа людини та її соціальні
якості. Матір’ю природного права вчений вважав природу людини, яка спонукає її до взаємоспілкування; матір’ю ж внутрідержавного права є зобов’язання, прийняті за взаємною згодою.
Оскільки зобов’язання отримують свою силу від природного права, то природа є прародителькою позитивного права. «Право природне є приписом здорового розуму, яким та чи інша дія,залежно від того, чи відповідає вона чи суперечить природі, визнається або морально ганебною, або морально необхідною; а звідси – така дія або заборонена, або ж приписана самим
Богом, Творцем».185
181 Дуфенюк О. Ренесансний контекст праворозуміння С.Оріховського: інтердисцилінарне дослідження // Науковий вісник Львівського
державного університету внутрішніх справ. Серія юридична. – Львів, 2006. – Вип.2. – 340 с. – С. 277.
182 Стратий Я.М. Особенности развития украинского ренессанса в поэтичном творчестве Острожских книжников // Отечественная
философская мысль IX-XVII в. и греческая культура. – К.: Наук. думка, 1991. – С. 238, 245.
183 Огородник І. Від давнини до Нового часу. // Хроніка. Україна: філософський спадок століть, 2000. – №1 – С. 97-116. – С. 102.
184 Дуфенюк О. Ренесансний контекст праворозуміння С.Оріховського: інтердисцилінарне дослідження // Науковий вісник Львівського
державного університету внутрішніх справ. Серія юридична. – Львів, 2006. – Вип.2. – 340 с. – С. 280.
185 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 96.

55

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1Серед філософів того часу слід відмітити Самюеля де Пуфендорфа, котрий у своїй праці
«Обов’язки людини і громадянина» розглядав людину як «юридичну особу». Моральні позиціїі воля людини диктуються законами природи, котрі наділяють її певними правами і покладають на неї певні обов’язки. Першим серед цих обов’язків є зобов’язання людини по відношенню до самої себе: турбота про свою душу, своє тіло і своє життя.186 Природна, а не божественна
сутність людини доводиться просвітителями на основі здорового глузду і раціонального знання про людину. Зокрема Гольбах вказував, що «богослов’я є возведеним принципом незнання
природних причин».187 Було зруйновано попередній спосіб мислення, створювались нові погляди на людину, котрій була притаманна самостійність і здатність приймати рішення. Заміна
сліпої віри власними судженнями, звернення до здорового глузду стверджували в правах суверенну особу, котра покладає всі надії і всю відповідальність лише на себе.188 Гельвецій у своїй
праці «Про розум» (1758) стверджує, що прогресом править особистий інтерес, «особиста вигода», котра є «єдина і загальна міра гідності людських вчинків». Людина підкоряється своєму
власному інтересу лише тому, що це закладено в неї природою. Всі люди наділені порівнюваними потребами, і тому справедливо очікувати юридичної та політичної рівноправності длякожного.189
Основною метою, яка найповніше відповідала інтересам буржуазії, було ослаблення залежності від станової держави, посилення самостійності окремої людини, розпорядження неюсвоїми здібностями та майном. Так, Т. Гоббс вважав, що особиста здатність людини, а не заслуги предків, не захист общини повинні стати мірилом цінності людини. «Гідність людини єріч, відмінна від вартості або цінності, а також її заслуг, і полягає в здатності до того, гідним
чого її вважають»190. Визначальним мотивом людської поведінки за Т.Гоббсом є корисливість,що регулюється бажаннями і розумом, а «всі великі і вільні людські суспільства мають своїм
джерелом не взаємну доброзичливість, а взаємний страх людей».191 Саме «взаємний страх»визначає природну рівність людей. Свобода ж розглядається у співвідношенні з необхідністю,оскільки все у світі взаємопов’язане. Т. Гоббс вважав, що воля є «необхідною причиною добровільних дій», проте через її пов’язаність з іншими речами «всі добровільні дії обумовлені
необхідними причинами і є вимушеними».192 Тому свобода – це не відсутність необхідності,а: «відсутність будь-яких перешкод для дії, оскільки вони перебувають у природі і внутрішніх якостях діючого суб’єкта».193 Найповнішу свободу людина може отримати у державі, алетака свобода не дає користі, бо «всі потерпають від того, що кожному прийде на гадку. Коли жвиникає держава, кожен громадянин зберігає за собою стільки свободи, скільки потрібно дляспокійного і благодатного життя, відбираючи в інших її лише стільки, або їх не боятися».194Міркування Джона Локка про природу людини розгортаються на іншій теоретичній основі
порівняно з Гоббсом. Це пояснюється історичними особливостями соціального життя Англії,для якої були характерні міцні станові звичаї, зростання абсолютизму та громадянські війни.
В той час стала очевидною потреба соціальної інтеграції, що носила б органічний характердля всього народу і могла забезпечити мирні умови життя на основі принципів природного
права. За Локком стан, що притаманний усім людям за природою, – «це стан повної свободи
186 Ковлер А.И. Антропология права: Учебник для вузов. – М.: Издательство Норма, 2002. – 480 с. – С. 40.
187 Гольбах П. Письма к Евгении. Здравый смысл. – М., 1956. – С. 246
188 Длугач Т.Б. Подвиг здравого смысла, или Рождение идеи суверенной личности (Гольбах, Гельвеций, Руссо). – М., 1995. – С. 67.
189 Гельвенций. Об уме: Сочинения. Т.1. – М., 1974. – С. 187.
190 Гоббс Т. Левиафан или материя, форма и власть государства церковного и гражданского. – М., 2001. – С. 67.
191 Гоббс Т. Сочинения в 2т. Т.1 / Пер. с лат. и англ. – М.: Мысль, 1989. – 685 c. – C. 287.
192 Гоббс Т. О свободе и необходимости / Гоббс Т. Сочинения в 2т. Т.1 / Пер. с лат. и англ. – М.: Мысль, 1989. – С. 574-612. – С. 582.
193 Гоббс Т. О свободе и необходимости / Гоббс Т. Сочинения в 2т. Т.1 / Пер. с лат. и англ. – М.: Мысль, 1989. – С. 574-612. – С. 608.
194 Гоббс Т. О свободе и необходимости / Гоббс Т. Сочинения в 2т. Т.1 / Пер. с лат. и англ. – М.: Мысль, 1989. – С. 574-612. – С. 373.

56

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙв керуванні своїми діями, порядкуванні власним майном та особою так, як вони вважаютьза потрібне в межах закону природи, ні в кого не питаючи дозволу і не залежачи від чиєїсь
волі».195 Природний стан «повної свободи» Локк розглядає як «стан рівності», з якого виводяться «принципи справедливості та милосердя» і стан взаємної любові. «Станові природи»притаманний закон природи, а «розум, який є цим законом», навчає людство дотримуватися
закону природи, що полягає в збереженні миру і безпеки людини і людства. Люди перебуваютьу «природному стані» доти, доки «за власною волею не зроблять себе членами певного політичного суспільства».196Розмежування «природної свободи» і «свободи людини в суспільстві» полягає в тому, що впершому випадку особа є вільною від будь-якої влади людини, тоді як в другому – вона повинна визнавати ту законодавчу владу, що встановлена за згодою всіх.197 Свобода в суспільстві відповідає «спільнотвореному» законодавству, це свобода «чинити за власною волею в усіх діях»,коли це не суперечить загально встановленим правилам добровільності і визнання гідності
особи. Визнання гідності Локк пов’язує зі «схильністю шукати спілкування й товаришуватих іншими», вважаючи її «першою причиною об’єднання людей у політичні суспільства».198Свобода, що поєднана з розумом набуває етичних зразків поведінки і є основою «спільнотворення». «Свобода людини і свобода діяти згідно зі своєю волею ґрунтується на тому, щолюдина має розум, що здатен навчити її закону, яким вона повинна керуватись, й примусити їїзрозуміти, якої мірою в неї залишається свобода на власну волю. Надати людині необмежену
свободу перш ніж вона матиме розум, здатний керувати нею, не означає надати їй привілей
бути вільною за своєю природою».199 «Свобода є сила діяти чи не діяти, згідно з приписами
розуму. Сила спрямовувати здібності до дії в одних випадках на те, щоб викликати рух, а вінших – спокій, є тим, що називаємо воля»200 Локк наголошує, що оскільки «люди за своєю
природою всі вільні, рівні й незалежні, то нікого не можна вивести з цього стану й підкорити
політичній владі іншого без його на те згоди».201
Жан-Жак Руссо також пов’язував людську гідність із свободою: «відмовитися від своєї свободи – значить, відмовитися від своєї людської гідності, від прав людини, навіть від обов’язків... такий підхід несумісний з людською природою».202 Він критикував сучасні йому суспільні порядки, що не відповідали принципам рівності, справедливості. Руссо вважав можливою інеобхідною зміну людини, шляхом зміни суспільного середовища. При цьому в його поглядах
поєднувалося визнання природних прав людини з можливістю впливати на неї ззовні з метоюїї поліпшення.203Ідеї людської гідності та природного права знайшли своє відображення у творах відомого
українського філософа Феофана Прокоповича, який вважав, що завдяки природним законам
здорового глузду державні закони охороняють і захищають природні закони. Видатний богослов дає оригінальне тлумачення природним законам, які виникли «від єства нашого», але на

195 Лок Дж. Два трактати про врядування. – К.: Основи, 2001. – 265 с. – С. 131.
196 Лок Дж. Два трактати про врядування. – К.: Основи, 2001. – 265 с. – С. 135.
197 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. – С. 71.
198 Лок Дж. Два трактати про врядування. – К.: Основи, 2001. – 265 с. – С. 137.
199 Лок Дж. Два трактати про врядування. – К.: Основи, 2001. – 265 с. – С. 162.
200 Локк Дж. Опыт о человеческом разумении.// Локк Дж. Сочинения в трех томах. – Т.1. – М.: Мысль, 1995. – 621 с. – С. 299.
201 Лок Дж. Два трактати про врядування. – К.: Основи, 2001. – 265 с. – С. 180.
202 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 91.
203 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировозрению: Учеб. Пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 122.

57ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1розсуд Божий. Вони закладені в серці кожної людини, а їх виконання забезпечується сумлінням. Тому природні закони Прокопович вважав «всіх законів головнішими».204Висловлюють міркування, що в період Нового часу було створено утопічну модель, що побудована на «дихотомії» природного і цивільного станів, при чому засобом переходу від одного стану до іншого є суспільний договір. Теоретичний задум цієї моделі, поряд з цим, вчиняє
реальний інспіруючий вплив на свідомість і поведінку людей. Адже, хоча утопічні проекти незбуваються, людина, перебуваючи під враженням нової дійсності і надихаючись цією картиною, своїми вчинками змінює соціальний світ, користуючись при цьому символами і категоріями утопічного проекту. Так і природно-правове мислення перетворило політико-філософську
систему, докорінно змінило практику державно-правового життя.205
Отже, можна стверджувати, що в епоху Нового часу почалось нове перетворення в проблематиці гідності людини, яка починає переходити з площини залежності підданих від Бога вплощину їх свободи, моральної відповідальності не лише перед Богом, але і перед самим собою і співтовариством. Починається більш повне визначення загальних ознак гідності людини,а також виділення прав людини першого покоління.206 Вони зосереджені на індивідуальних
громадянських і політичних правах, гарантуванні приватної свободи. Німецький юрист Ґеорг
Єлінек називав такі права відповідно «status negativus» та «status activus». Права негативного статусу мають захисний характер, їхня мета – попередження порушень з боку держави,пов’язаних зі свободою та власністю. У виняткових випадках, коли державі дозволяється обмежувати ці права, вона зобов’язана дотримуватися процедурних положень, зокрема гарантій
«habeas corpus», які стосуються недоторканності особи. Права активного статусу, що пов’язаніз участю у політичному процесі, включають свободу слова, зібрання, об’єднання в асоціації,демократичне виборче право.207 Поряд з цим, слід погодитись,208 що концепція людини цієїепохи була все ще доволі абстрактною, хоча залишила після себе напрацювання, котрі лягли воснову позитивного вчення про людину та її гідність.
1.3.3. Уявлення про правові цінності та їх взаємозв’язок з природним правом у Німецькій
класичній філософії
Значний внесок у розвиток філософсько-правових уявлень про систему соціальних цінностей та людську гідність як її стрижневого елементу, зробив Іммануїл Кант. Учений розумів
гідність людини трансцедентально, безвідносно до досвіду. Він перший спробував розкрити
людську гідність через внутрішню свободу людини як таку, що витікає з гуманітарно-родової
рівності людей. Можна погодитись, що Кант дав обґрунтування суб’єктоцентриської картини
світу, згідно з якою в центрі світу знаходиться людина і її відношення до оточуючого світу,вона – первинна, а світ – результат розумних вчинків людини, котра усвідомлює свій обов’язок.
Кант вважав людську гідність абсолютною засадою людського буття і обов’язку. Абсолютність цієї засади виражається не лише в тому, що людське буття перевищує інший світ, але,перш за все, в об’єктивно даній, неповторній і абсолютній якості людини, яка не належить їйлише в порівнянні з оточуючим світом, а є сутністю людського буття. Саме тому людську гідність можна розглядати, як результат еволюції людини. Це наслідок розвитку людського. Своєю гідністю людина завдячує тому, що вона є суб’єктом пізнання і обов’язку. Гідність людини
204 Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. IV. Россия ХІ-ХІХ вв. / Под ред. Г.Ю.Семигина. – М.: Мысль, 1999. – 813 с. – С. 475.
205 Максимов С. Природно-правове мислення // Вісник Академії правових наук України – 2000. – №4 (27). – с. 158.
206 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 98.
207 Брюггер В.Образ людини у концепції прав людини// Проблеми філософії права. – 2003. – Том 1. –С.116-146. – С. 137.
208 Ковлер А.И. Антропология права: Учебник для вузов. – М.: Издательство «Норма», 2002. – 480 с. – С. 48.

58

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙмає характер абсолютною зобов’язуючої норми. З нею пов’язується абсолютний обов’язок людей щодо надання взаємодопомоги, особливо з боку тих, хто більше має таку можливість.
Для Канта характерним є ствердження свободи і моральної гідності людини, дії якої звіряються з вищою моральною вимогою – категоричним імперативом.209 Така моральна вимога
містить приписи щодо вчинку, який виступає засобом для досягнення результату як цілі і є продуктом здатності людини до свободи дії на основі вищих безумовних принципів. Категоричний імператив закріплює цінність, котра однаковою мірою належить всім людським істотам,як необхідна риса всіх людей.210
Кант визнавав гідність як абсолютну цінність, що не допускає жодного еквіваленту, а, отже,перевищує будь-яку ціну. Він вказував, що всі речі мають свою ціну, а людина має гідність –внутрішню і безвідносну, абсолютну цінність. Це означає, що будь-яка річ може мати свійеквівалент, і лише людина є цінною сама по собі і не може мати жодного еквіваленту. Людина,котра розглядається як особа, є суб’єктом практичного морального розуму і лишається нимпонад будь-яку ціну. Основним для концепції прав людини є поняття невід’ємної вродженої
людської гідності. Людська гідність витікає із самої суті людськості, вона притаманна як немовляті, яке ще не встигло нічого вчинити, так і запеклому злочинцеві. Людська гідність - цезовсім не те ж саме, що особиста. Особисту гідність ми заробляємо самі, вона зростає, якщоми поводимося благородно, і падає, якщо ми вчиняємо ницість.
Наші права і свободи - це щит, який прикриває нас, нашу людську гідність від зазіхань збоку держави. Права людини не в змозі надати нам гарантії, що нас будуть любити і плекати,не гарантують ні щастя в житті, ні справедливості або хоча б найменшого достатку. Вони лишезахищають нас від принижень і зазіхань на нашу гідність і то лише з боку одного, але найзапеклішого порушника, тобто державної влади, що в демократії означає волю більшості.
Сам факт визнання прав і свобод людини не мав би суттєвого значення, коли б не існували
процедури, завдяки яким кожна людина може захищатися від порушень її прав. Влада завжди
схильна порушувати права, бо так їй легше правити і легшим здається досягнення ідеалів.
Ця схильність влади не пов’язана з якимось конкретним ладом і саме тому дуже важливим єстворення процедур, які б запобігали таким діям, зупиняли спроби держави знехтувати своїми
обов’язками, «обійти» правила.
З цієї точки зору людина не може розглядатись як засіб для цілей інших людей та навіть
власних цілей, а лише як ціль у собі з погляду на те, що має гідність – внутрішню абсолютну
цінність. Абсолютною цінністю може бути лише хтось, хто є істотою розумною і як ціль самав собі здатен до самовизначення і самовідповідальності.
Кант стверджував, що особа є ціллю сама по собі, тобто ніколи і ніким (навіть самим Богом)не може бути тлумачена як засіб, не будучи разом з тим ціллю, а отже, людство в нашій особі
повинно бути для нас самих святе; воно є суб’єктом морального права, а тим самим того, що єсвятим саме по собі. Крім того, лише мораль є виключною умовою, за якої можливо, щоб розумна істота була ціллю самою по собі, бо тільки завдяки їй можна бути законодавчим членомв царстві цілей. Таким чином, лише моральність і людство, оскільки воно до неї здатне, наділені гідністю.211 Можна погодитись, що категоричний імператив є вищим принципом мораль-209 Лукашева Е.А. Права человека как критерий нравственного измерения политики и государственной власти // Права человека иполитическое реформирование / Под. ред. Лукашевой Е.А. – М., 1997. – 151 с. – С. 15.
210 Хованская А.В. Достоинство человека: международный опыт правового понимания// Государство и право. – 2002. – №3. – С. 48-54. –С. 50.
211Кант И. Сочинение в шести томах. – М., 1963-1966. – Т.4, ч.1,543 с. – С. 277.

59ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1ності, оскільки його слід виконувати не заради будь-яких інших цілей, а заради нього самого,він не потребує жодних доказів, а є продуктом чистого практичного розуму.212
Є також і інші тлумачення категоричного імперативу Канта. Наводять слабшу і сильнішу
інтерпретацію категоричного імперативу, щоб запобігти інструментальному тлумаченню особи.213 Згідно з першою інтерпретацією не можна використовувати людину без її згоди для задоволення власних інтересів. Згідно з другою – не можна використовувати людину для досягнення власних інтересів, які виразно суперечать інтересам іншої людини, яка б не погодилася наїх досягнення, а вимагала б людського а не предметного тлумачення. Хоча ці дві інтерпретаціїне розкривають повною мірою думку Канта, однак в цих постулатах знаходимо визнання непорушної гідності людської особи як підставу важливості початкової етичної засади, а також
критерієм, що визначає загальну суть пов’язаних з цим моральних норм.
Вважають, що імператив у звучанні: «людина ніколи не може тлумачитись інструментально» становить основу людської етики, котра має абсолютний характер.214 Виходячи з Кантівського розмежування між розумовою і моральною природою людини, можна тлумачити гідність як духовну свободу, котра проявляється в пануванні над висновками розуму.
У цьому твердженні містяться два елементи. По-перше, особа має гідність, коли є ціллю всобі і не може бути тлумачена інструментально. По-друге, вона є суб’єктом морального права. Ці норми не походять із зовні, вони не надаються іншими суб’єктами, а також не беруть
початок з наших бажань. Якби особа не була сама суб’єктом моральних норм, вона б стала невільником того суб’єкта, від якого такі норми походили. Те, що є в особі святим, виражаєтьсяв свободі самостановлення морального права. Отже, можна стверджувати, що саме свобода єпідставою гідності кожної розумної істоти.
Оскільки Кант обґрунтовував гідність людини через її буття людини, а зокрема через моральне буття людини, то категоричний імператив пов’язується з думкою, що окреслює буття:особа є абсолютною цінністю, вона є «ціллю в собі», істотою, котра не обумовлена у своїй внутрішній свободі, але може сама визначати власну поведінку, а тому володіє гідністю. Гідність,яка розуміється в такий спосіб є підставою нормативної етики та філософії права.
Філософ вказує тут дві визначальні умови для розуміння людської гідності. Людські істоти
мають гідність, оскільки володіють здатністю до встановлення загального права (категоричного імперативу) та підкоряються встановленому ними праву.215 Зовнішня свобода лише перебуває в межах визнання такої самої свободи для інших при дотриманні права. Моральну цінність
потрібно вбачати лише в тому, що вчинок здійснюють через почуття обов’язку. Обов’язок повідношенню до самого себе полягає в тому, щоб людина зберігала людську гідність в самій
собі.
Свобода, за Кантом, – це не сваволя, не просто логічна конструкція, при якій з даної причини можуть на однакових правах виникати різні дії. Моральна свобода особи полягає в усвідомленні і виконанні обов’язку перед самим собою й іншими людьми, коли існують вільна воля іволя, підпорядкована моральним законам. Ідея свободи людини пов’язувалась з правовою рівністю людей і їх вільним спілкуванням.216 Кант вважав, що для того, хто звик до свободи, немає
більшого нещастя, ніж бути відданим у владу такої же суті, як він сам, що може примусити
212 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировозрению: Учеб. Пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 152.
213 Ossowska M. Normy moralne w obronie godnosci// Etyka. – 1969. – nr 5. – S.22..
214 Seidler G.L. Kilka uwag o prawie natury // Powrot do prawa ponadustrojowego. – S.17.
215 Mejer M.J. Idea godnosci u Kanta a wspolcsesna mysl polityczna// Godnosz czlowieka jako kategoria prawa (opracowania i materialy)/ Pod red.
K. Complaka. – Wroclaw, 2001. – 365 s. – S. 43-55. – S.51.
216 Общая теория прав человека. / Под. ред. Лукашевой Е.А. – М.: НОРМА, 1996. – 520 с. – С. 55.

60

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

його відмовитися від своєї волі і робити те, що він хоче.217 Автономія індивіда визначається усвободі від зовнішнього примусу, насильства, неволі чи маніпуляції та від внутрішніх мотивацій, спонуканих бажаннями, пристрастями чи упередженнями. Свобода є відсутністю зумовленості як такої, що діє в природі як форма детерміністичних взаємозв’язків чи законів. Вільна
людина – це передусім її дії, що мають бути наслідком вибору. Основою вибору є розум, сутьякого полягає в універсальних принципах.218 Отже, свобода – це людська здатність самостійно
розпочинати дію чи вносити зміни в соціальний світ.
Свобода, за Кантом, є незалежною від зовнішніх обставин, вона є природним правом людини. «Природжене право тільки одне-єдине: свобода – право, що притаманне кожному в силуйого належності до людського роду».219 Свобода (незалежність від примусової сваволі іншого),оскільки вона сумісна зі свободою кожного іншого, що узгоджується з всезагальним законом,саме і є тим єдиним першопочатковим правом, притаманним кожній людині в силу її належності до людського роду. Природжена рівність, тобто незалежність, полягає в тому, що інші неможуть зобов’язати когось до більшого, ніж те, до чого він зі свого боку може зобов’язати їх.220Людина володіє свободою, якщо її вчинки відповідають моральному праву. Людина є вільна, якщо її вчинки підпорядковуються розуму, який повинен бути чистим від будь-яких приватних інтересів, егоїстичних схильностей і зовнішнього примусу. Кант запобігає перетворенню
свободи у свавілля в площині моральної діяльності, впровадженням категоричного імперативу,що називають також «принципом універсалізації»: «дій згідно з максимою, керуючись якою тиу той же час, можеш побажати, щоб вона стала загальним законом».
Поведінка, закон якої збігається з законом природи, не має, за Кантом, жодного відношеннядо морального закону. Те, чого немає в природному законі, – це внутрішній примус.221 Моральну спроможність «вільного самопримусу» Кант називає доброчесністю. «Доброчесність єтвердість максими людини при дотриманні свого обов’язку – будь-яка твердість пізнається через ті перешкоди, які вона може подолати, для доброчесності ж такі перешкоди – це природні
схильності, які можуть прийти в зіткнення з моральним наміром».222
Існує думка, що суть кантівської філософії можна передати такою короткою формулою:Богу необхідна моральна самостійність людей, і лише вона одна, йому суперечить будь-якийпрояв легковажності, приниження та улещуваності; відповідно дійсно вірує лише той, хтопозбавлений страху перед Богом, ніколи не втрачає перед ним своєї гідності і не перекладає нанього свої моральні рішення.223
Підсумовуючи вищесказане, можна прийти до висновку, що визначення свободи, за Кантом,має двоякий характер. З одного боку – це визнання прагнення людини до самовияву і самореалізації, з іншого – це певний ідеал чи принцип, з яким повинні узгоджуватися вчинки особи.
Однак самі вчинки набували «ознак необхідності, або ж належності до правильного вибору».
Тобто свобода як повинність залишалась лише формальним виявом людської здатності до неї.
Якщо формально свобода виявляється у формі прав людини, то реально вона може бути реалізована чи здійснена, лише будучи пов’язаною практичними діями та правовою відповідаль217 Кант И. Сочинение в шести томах. – М., 1963-1966. – Т. 2. – С. 329.
218 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. – С. 150.
219 Кант И. Сочинение в шести томах. – М., 1963-1966. – Т.4 – С. 147.
220 Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. ІІІ. Европа. Америка: XVII-XX вв. /Руководитель науч. проекта Г.Ю.Семигин. – М.:Мысль, 1999. – 829 с. – С. 311.
221 Андеев И.С., Григорьян Б.Т. Философия Канта и современный идеализм. - М.: Наука, 1987.
222 Кант И. Сочинение в шести томах. – М., 1963-1966. – Т.2. – С. 329.
223 Маркс К., Энгельс Ф. Из ранних произведений. – М., 1956. – С. 302.

61

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1ністю перед іншими. Інакше кажучи, таке визначення свободи чітко окреслює лише особисту
свободу людини, що проявляється в її автономності та належній їй гідності.
Крім того, гідність тісно пов’язана з обов’язком шанування власної особи та інших осіб, авідтак цей обов’язок є взаємним. Власна воля людини, як максимум можливого в межах закону, є справжнім предметом поваги, а гідність людини полягає у здатності надавати загальні
права, за умови, що саме цьому праву людина і буде підкорятись. Реальністю ж свободи Кантпрямо називає здатність самочинно розпочинати ряд подій. Саме тому людина і тільки вона –мета сама по собі, і ніколи – не засіб для будь-якого застосування з боку тієї чи іншої волі.224
Моральні закони виступають як імперативи, що заохочують чи забороняють певні дії, якморально можливі чи неможливі. Це призводить до появи концепції обов’язку. Дотриманнячи недотримання обов’язку супроводжується моральним почуттям, задоволенням чи певного
роду болем. Однак моральні почуття являють собою лише суб’єктивні наслідки, а не основуцих законів.225
Затверджуючи свободу, людина виступає творцем власного морального світу, вона сама собівстановлює закон дій. Кант проголошує моральну настанову, характер і закони якої істотно
відрізняються від тих, що домінують у періоди спокійного і розміреного поступового розвитку. Вони відрізняються радикалізмом поданих вимог: «ці закони беруть верх безумовно, якийби не був результат їхнього виконання, більш того, вони навіть змушують цілком відволіктисявід нього», людям «достатньо того, що вони виконують свій обов’язок, що б не було з земним
життям і навіть якщо б у ньому, можливо ніколи не збілися щастя і гідність».226 Аналізуючи
підходи Канта до розуміння права і обов’язку, Е.Ю.Соловйов підкреслює, що для Канта «правовий порядок є соціальним простором людської моральності, і лише там, де він приймаєтьсяу цьому значенні, боротьба за нього і безумовна повага до нього перестають залежати від ситуаційно мінливих уявлень про умови досягнення щастя, благополуччя, успіху».227
Принцип щастя підводить під моральність мотиви, що, швидше, підривають і знищують
весь її піднесений характер, змішуючи в один клас наміри до доброчесності і до пороку, навчаючи тільки одного – як краще розраховувати. Якщо ж моральність засновувати на прагненні
людини до щастя, то пробудження до чинності, нехай навіть правильного, буде обтяжене інородними, «гетерономними», не властивими самій моралі мотивами – надією на досягнення
успіху, на набрання блаженства в цьому або потойбічному світі, на винагороду доброчесності,нарешті, на отримання внутрішнього задоволення від свідомості правильності своїх вчинків.
Справжній же моральний настрій людини повинен полягати в тому, щоб не очікувати нагородані в цьому, ані в іншому світі, а виконувати свій обов’язок безвідносно до яких-небудь надій,нехай навіть бажання щастя – невикорінювальне природне прагнення людини.228 На відмінувід умовних правил поведінки, обов’язок виступає за своєю суттю абсолютною вимогою, слідувати якому потрібно безумовно. Однак, оскільки свобода волі становить найвищу засаду моральності Канта, то цінним є те, щоб в основі виконання обов’язку була добра воля людини.229
Таким чином, проведений вище аналіз розкриває погляди Канта на людську гідність як абсолютну цінність, котра притаманна людству в цілому і кожній людині зокрема. Проте поняття
224 Асмус В. Ф. Иммануил Кант. – М., 1973. – С. 58.
225 Синха Сурия Пракаш Юриспруденция. Философия права. Краткий курс. / Пер. с англ. – М.: Издательский центр «Академия», 1996. –304 с. – С. 115.
226 Кант И. Трактаты и письма, М.: Наука, 1980. – 709 с. – С. 81-82
227 Соловъев Э.Ю. Философия Канта и современность. М., 1974. – С. 208.
228 Длугач Т.Б. И. Кант: от ранних произведений к критике чистого разума. – М.:Наука, 1990.
229 Gajda J. Honor, godnosc, czlowieczenstwo. – Lublin: Wydawnictwo Uniwersytetu Marii Curie-Sklodowskiej, 2000. – 131 s. – С. 56.

62

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

гідності вживається ним не лише у такому розумінні. Аналізуючи твори філософа можна виділити ще два підходи до розуміння гідності, а саме:1.

Гідність людини, яку вона набуває своїми діями – особиста гідність.

Особиста гідність, або гідність, яку людська особа набуває через виховання і виконання
обов’язків щодо себе та інших людей. Цей вид гідності людина може порушити як в собі самій,так і в інших людях через свої дії. Кант зазначає, що моральну цінність діяльності потрібно
вбачати лише в тому, що вчинок здійснюють через почуття обов’язку. Обов’язок по відношенню до самого себе полягає в тому, щоб людина зберігала людську гідність в самій собі.230 У«Критиці чистого розуму» Кант підкреслює, що суть моральної цінності дій полягає у безпосередній визначеності волі моральним правом. «Гідність залежить від моральної діяльності,оскільки становить у понятті найвищого добра умову того, що лишається, а саме умову участіу щасті».231Згідно з Кантом, людські істоти є створіннями не до кінця раціональними, що означає, щоїх воля може бути визначена або схильностями, або розумом. Людські істоти можуть набути
гідність використовуючи свою розумність. Для Канта людина як істота саморегулююча можемати усвідомлення своєї гідності на підставі ідеї гідності розумної істоти. Кант пов’язує практичний розум з автономією, котра є однією з підстав здатності людини вийти за власну природу через самокерівництво.232Кант вважав, що людина за природою не є ні доброю ні лихою, а стає такою чи іншою через
свою діяльність. Людина має суб’єктивну спроможність диференціювати себе від дійсності,створюваної іншими людьми. Кожна людина покликана на рівні власної суб’єктивності визначати свою автономію, незалежність. Умовами цього є людська комунікація або спільний,загальний інтерес, у контексті здійснення якого відбувається спільне позначування певних реальних та уявних речей, що перетворює їх на об’єкти спільноусвідомлюваних та спільнозрозумілих значень.233 Відсутність просування шляхом присвоєння цінностей свободи неминуче
штовхає людину до ідентифікації з явищами, що існують навколо неї без її вільної участі. Тоділюдина потрапляє під вплив дії сил примусу і ледве чи знає про свою свободу діяти відповідно до власного практичного розуму. Поза здійсненням свободи, людина мало що знає проможливість свого приватного світу, вона байдужа до потреб особистої автономії, а то й ворожа
їй.234 Якщо ж людина потрапляє під дію такого примусу і не застосовує сили волі, щоб вийтиз під його дії, то рівень її особистої гідності значно падає або ж така людина втрачає особисту
гідність.
2.

Гідність людини як громадянина, зважаючи на суспільну ієрархію.

Ідея природної гідності у Канта проходить паралельно ідеї гідності стосовно встановленої
суспільної ієрархії. Кант зазначає, що кожна людина в державі має гідну позицію, оскількимає принаймні гідність, що притаманна громадянину. Вона безпосередньо не ґрунтується нарозумності і значно відрізняється від людської гідності.
У своїй праці «Метафізичні елементи справедливості» Кант розглядає структуру державної влади як ієрархію гідності. Зокрема, він вказує, що: «було б нижче гідності глави держави
230 Книга всемирных рекордов интеллекта. – Симферополь: «Реноме», 1997. – Том 2. Эмоции ума.
231 Gajda J. Honor, godnosc, czlowieczenstwo. – Lublin: Wydawnictwo Uniwersytetu Marii Curie-Sklodowskiej, 2000. – 131 s. – S.56.
232 Mejer M.J. Idea godnosci u Kanta a wspolcsesna mysl polityczna// Godnosz czlowieka jako kategoria prawa (opracowania i materialy)/ Pod red.
K. Complaka. – Wroclaw, 2001. – 365 s. – S. 43-55. – S.51.
233 Кант І. Критика чистого розуму. – К.: Юніверс, 2000. – 501 с. – С. 299.
234 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. – С .165.

63

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1виконання функцій судді». В іншому місці Кант зазначає: «нижче гідності найвищої влади єінтеграція до того рівня, щоб визначати, що костел повинен представляти один підхід до віриі який він повинен бути… оскільки участь у схоластичних дискусіях ставить її на один рівеньз підданими».235
Філософ стверджує, що влада в державі є гідністю, а державних урядовців «можна розглядати в їх гідності». При цьому зазначаючи, що законодавча влада повинна виражати єдину волю народу, і це забезпечить свободу, рівність і незалежність всіх громадян у державі.
Водночас необхідним є поділити громадян на активних і пасивних. Останні, за Кантом, - ценаймані робітники, ремісничі підмайстри, жінки, слуги і взагалі всі ті, хто отримує засобидля існування, лише виконуючи розпорядження інших, тобто не є самостійними. Але й вонимають бути вільними і рівними з іншими у своїх громадянських правах. Оскільки є людьми, ініхто не повинен заважати їм піднятися до становища активних громадян.236 Рівність кожногоз кожним як підданих виражається такою формулою: кожен член спільноти має по відношенню до іншого примусові права, які не розповсюджуються лише на главу спільноти (тому щовін не її член, а творець чи охоронець); лише глава має право примусу, сам не підкоряючись
ніякому примусовому закону. З цієї ідеї рівності слідує, що кожен член спільноти мусить матиможливість досягнути в ній того стану, якого він здатен досягти завдяки своєму талантові таособистим якостям; всі інші піддані не повинні стояти йому поперек дороги зі своїми спадковими перевагами (як перевагами певного стану), щоб навіки тримати його і його потомство нанижчому щаблі.237
Ідея людської гідності знайшла відображення й у творах Гегеля, який писав: «Право торкається свободи – найціннішого і найбільш гідного в людині, і вона сама повинна знати право,оскільки воно для неї обов’язкове».238 Право, яке Гегель називає свободою, постає як система
підпорядкування. Свобода є знанням і усвідомленням такого підпорядкування.
Гегель виділяє три основні форми конкретизації поняття свободи і права: абстрактне право,мораль і моральність. У сфері абстрактного права воля безпосередня, це право абстрактно
вільної особи для себе. Визначеність свободи волі постає тут як самосвідомість про себе в якості абстрактного і вільного “я”. Така одинична воля є особливою. Абстрактне право має своїм
змістом те, що в основі права лежить свобода окремої людини. За Гегелем, основна заповідь
права є такою: «будь особою і поважай інших як осіб».239 Особа може дати собі наявне буття вречах, тобто мати власність. Однак буття в речах є випадковим і неадекватним свободі. Гегель
обґрунтовує формальну, правову рівність людей: люди рівні як вільні особи, рівні в однаковому праві на приватну власність, але не в розмірі володіння власністю. Вимога ж фактичної
рівності розглядається ним як нерозумна точка зору.240
У сфері моралі воля із зовнішнього наявного буття переходить у суб’єктивну одиничність,котра протистоїть загальному, що роздвоєне у вигляді внутрішнього добра і зовнішнього світу.241 Мораль розглядається як подальший розвиток свободи, тобто підготовка реалізації свободи в об’єктивному світі. Особа абстрактного права стає суб’єктом вільної моральної волі, для
235 Mejer M.J. Idea godnosci u Kanta a wspolcsesna mysl polityczna// Godnosz czlowieka jako kategoria prawa (opracowania i materialy)/ Pod red.
K. Complaka. – Wroclaw, 2001. – 365 s. – S.52.
236 Світова класична думка про державу і право. Навч. посібник/ Безродний Є.Ф., Ковальчук Г.К., Масний О.С. – К.: Юрінком Інтер, 1999. –400 с. – С. 197.
237 Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. ІІІ. Европа. Америка: XVII-XX вв. /Руководитель науч. проекта Г.Ю.Семигин. – М.:Мысль, 1999. – 829 с. – С. 304.
238 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 95.
239 Гегель. Сочинения. В восьми томах. – Т. 7. – М-Л., 1934. – С. 65.
240 Нерсесянц В.С. Гегелевская философия права: история и современность. – М.: Наука, 1974. – 287 с. – С. 82.
241 Нерсесянц В.С. Гегелевская философия права: история и современность. – М.: Наука, 1974. – 287 с. – С. 56.

64

ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

якого є важливим самовизначення, мотиви і цілі поведінки. «Цінність людини визначається їївнутрішньою поведінкою, і точка зору моралі є, таким чином, свободою, що існує для себе».242
У сфері моральності досягається поєднання двох попередніх сфер. Ідея в собі – добро – реалізується у зовнішньому світі. Свобода постає не лише як право суб’єктивної волі, але якдійсність і необхідність.
Моральність виявляється в сім’ї, громадянському суспільстві і державі.243 Моральність заГегелем, вже не абстрактна, але дійсна, вона є дійсним духом. «Дух володіє дійсністю, і акциденціями останньої є індивіди».244 Кожен ступінь (абстрактне право, мораль, моральність) є,за Гегелем, правом. «Сама ідея свободи виявляється у вигляді прав цих ступенів – від більш
абстрактних форм права до конкретних. Оскільки ступені розвитку ідеї свободи діалектично
підпорядковані один одному, правом у гегелівській філософії є також кожен наступний щабель
розвитку ідеї свободи стосовно попередньої».245
Гегель ввів у філософсько-правовий обіг термін неправо, окресливши ним особливу волю,детермінуючу свавілля і свою віддільність від загальної волі і загального права, під яким малось на увазі природне право.246 У передмові до «Філософії права» він писав про те, що в людини є високе божественне право мислити вільно в пошуках глибинного підґрунтя предметів.
Однак, якщо вона почне розуміти свободу мислення як свавілля, як можливість відступу відзагальнозначущого і створення чогось особливого, її право перетвориться в неправо.
Особливість розуміння сутності і призначення людини у Гегеля полягає в тому, що людина
повинна здійснити свою свободу. Саме в здійсненні ідеалу свободи Гегель бачив виправдання
того зла, яким переповнена соціальна реальність. При цьому люди, задовольняючи власні інтереси, насправді ж виконують замисли Абсолютного Духу. Тому найбільш значущою (цінною) єтака діяльність людей, що збігається з замислами Світового Розуму, котрий надає їм найбільшу
свободу в починанні та здійсненні планів.
Визначення цінності людини Гегель здійснив спираючись на методологічні принципи суперечності та історизму через ґенезу і розвиток самосвідомості. Так, розвиток людини і соціумувін пов’язував з розвитком самосвідомості, що навчилась відділятись від «мальовничої видимості чуттєвого» і цінувати свободу мислення.247 Тому цінність людини полягає у її здатності
мислити, керуючись при цьому складними мотиваційними процесами.
Крім того, цінність людини, на думку Гегеля, може найбільш повно проявитися в громадянському суспільстві, котре визначається двома принципами: самоцінністю індивідуального
буття конкретної людини, яка «є для себе особливою метою, цілісністю власних потреб і сумішшю природної необхідності та свавілля; та опосередкованістю індивідуального буття, формою загальності, оскільки «кожне з них стверджує свою значущість і задовольняється тількияк опосередковане іншими такими ж індивідуальними буттями».
Громадянське суспільство постає у Гегеля не як суспільство винятково приватного інтересу, що протистоїть загальному, а як стан суспільних зв’язків, в основі яких лежить взаємодіяі взаєморозвиток індивідуального та загального. Філософ визнає, що «у громадянському суспільстві кожен для себе – ціль, усі інші для нього – ніщо». Проте без цих інших людина не
242 Гегель. Сочинения. В восьми томах. – Т. 7. – М-Л., 1934. – С. 128.
243 Нерсесянц В.С. Гегелевская философия права: история и современность. – М.: Наука, 1974. – 287 с. – С. 56.
244 Гегель. Сочинения. В восьми томах. – Т. 7. – М-Л., 1934. – С. 189.
245 Нерсесянц В.С. Гегелевская философия права: история и современность. – М.: Наука, 1974. – 287 с. – С. 57.
246 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С.
176.
247 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридически центр Пресс», 2006. – 1093 с. – с.172.

65

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1може задовольнити свої потреби й змушена взаємодіяти з ними, а тому «ціле виступає ґрунтом
опосередкування, на якому дають собі свободу всі одиничності».248
Для даної епохи було характерним виникнення і розвиток теорії утилітаризму, засновником
якої вважають Ієремію Бентама. Теорію утилітаризму можна розкрити у вигляді таких постулатів: отримання задоволення та виключення страждання становлять зміст людської діяльності; корисність є найзначнішим критерієм оцінки всіх явищ; мораль створюється усім тим, щоорієнтовано на отримання найбільшого щастя для найбільшої кількості людей; максимізація
всезагальної користі шляхом встановлення гармонії індивідуальних та суспільних інтересів.249
Бентам відкидав теорію природного права, вважаючи, що вона веде до панування анархії. Найого думку, поняття «природне право» є двозначним (оскільки означає право взагалі і тим самим скасовує конкретне право), фігуративне (оскільки жодні права не передують правлінню) імає анархічні наслідки (оскільки передбачає свободу від примусу, зокрема від правового: аджеприродне право передує встановленню закону). Права повинні бути конкретними, повинні існувати, якщо вони корисні для суспільства, і мають скасовуватися у випадку їх шкідливості.250
Бентам вважав, що кожна людина повинна дотримуватись норм моралі і права на основі
зваженого співставлення свого можливого задоволення чи страждання. Зводячи інтереси суспільства до суми інтересів окремих людей, вчений вважав, що особисте прагнення кожної
людини піклуватися тільки про себе веде до збільшення загальної суми щастя в суспільстві.251Тому цінність людини вчений вбачав у можливості отримати більше задоволення і уникнути
страждання, що мало б призвести до гармонійного прогресу всього суспільства.
В цілому ХІХ сторіччя характеризувалось значним розвитком позитивізму на фоні бурхливого розвитку капіталізму, масових відкриттів у науці та техніці, що сприяло раціональному
поясненню природного права. При цьому пріоритети надавались етичним постулатам, моральним законам та імперативам, щоб доповнити позитивне право. Поряд з цим, існувала лишеапріорність природного права, яку зводили до моралі, відкидаючи його метафізичну складову.252 Ідею людської гідності (цінності) намагались тлумачити також застосовуючи виключно
раціональне підґрунтя, здебільшого відкидаючи її духовну першооснову.

248 Дашо Т.Ю. Загальна характеристика поняття «громадянське суспільство» // Науковий вісник Львівського державного університету
внутрішніх справ. Серія юридична. – Львів, 2006. – Вип.2. – 340с. – с.50.
249 Котляревский С.А. Власть и право. Проблема правового государства. – СПб.: Лань, 2001. – 368с. – С. 359.
250 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224с. – С. 118.
251 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С.
114.
252 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 119.

66ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

1.4. Правові цінності та принципи як змістовні елементи природного
права у сучасній філософії права
Звернення до філософії права є характерним і актуальним в умовах суспільства, де відбуваються активні трансформаційні процеси, де стара система ціннісних координат вже не працює,а нова ще не склалася, коли руйнується одне правове поле і створюється інше. Особливістю сучасної філософії права є відсутність єдиного напрямку розвитку та характерний плюралізм поглядів і концепцій. Визнання права як загальнолюдської цінності відбувається в умовах кризи
європейського світогляду, зокрема юридичного. Пошуки виходу із цього стану зумовили появу
різноманітних методологічних підходів і теорій розуміння права, які являють собою еклектичне сполучення різнорідних засад й ідей, причому різного ступеня філософського осмислення,науковості й теоретичної розробленості.253Філософський плюралізм ХХ століття свідчить про те, що людство переживало затяжну
кризу, що в системі «природа – суспільство – людина» актуалізувались нестандартні проблеми,які вимагають нестандартних рішень, що виходять за межі класичної філософії.254 Крім соціальних потрясінь, пов’язаних із світовими війнами, на формування радикальної зміни у філософському осмисленні світу вплинули також розчарування щодо результатів використання науки і техніки, дисгармонія між соціальним та біологічним у людині, невиправданий оптимізм
щодо її високої духовності. У філософії права ці зміни проявились у загостренні проблеми
визнання чи невизнання природного права та у заглибленні в онтологію людини і природи.255Саме у ХХ столітті у світовій філософії права відроджується ідея природного права як протест проти засилля позитивізму. Позитивізм «перекреслив проблеми граничних підстав права,переступив через його позачасові начала і представив право виключно як особливу форму
регламентації суспільних відносин, де суб’єктом права виступає не індивід, а інститут влади,що прикривається декларацією про справедливе право». 256 Домінування позитивізму, що зорієнтований на осягнення феноменальної частини права, а не його сутності, зумовило застій ізанепад у філософії права.
Правовий позитивізм, на думку С.І. Максимова, на перше місце ставить цінність безпеки
людського буття, зводить сутність права до його існування, тлумачить право подібно до речі,матеріального засобу, що впливає на поведінку людей. Така установка виражається в прагненні позитивізму до природничо-наукового пояснення права і вирішення правових питань якматеріальних завдань. Однак ця претензія виявляється такою, що не може бути реалізованою,оскільки цьому перешкоджає наявність у праві духовного, метафізичного змісту, пов’язаногоіз свободою.257
Позитивне право в системі культури може поставати не лише як цінність, але й як антицінність, слушно зазначає А.А. Козловський. Адже позитивне право, законодавство може бути використане у антинародних, антигуманних цілях, зокрема, для гальмування необхідних суспіль253 Тихомиров О.Д. Праворозуміння і життя: проблеми філософського осмислення // Європейські інтеграційні процеси та трансформація
права на постсоціалістичному та пострадянському просторі. Матеріали міжнародного науково-практичного семінару. м. Київ, 23-24
вересня 2005 р. – К.: Київський національний університет внутрішніх справ, 2006. – 340с. – С.295.
254 Сальников В.П., Кальной И.И., Гуцерцев Х.С., Сандулов Ю.А. Философия для аспирантов: Ученик для адъюнктов высших
образовательных учреждений МВД России / Под ред. И.И. Кального. – СПБ.: Лань, 1999. – 152с. – С.183.
255 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 193.
256 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р. Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 5.
257 Максимов С. Природне і позитивне право як елементи правової реальності // Вісник Академії правових наук України – 2001. – №1 (28). –С. 84.

67ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1ству змін, завдавати шкоди природному соціальному розвиткові.258 Зауважують, що юридичний
позитивізм продемонстрував неповагу до права, перекресливши його високий духовний феномен, що несе в собі позачасові першопочатки і представив його як рефлекторну систему,що реагує на злобу дня, або ж як особливу техніку, котра обслуговує соціальні відносини.
«Позбавившись від зайвого, а часто й необхідного духовно-морального навантаження, право
свідомо пішло на службу до могутніх, реальних сил у суспільстві: політичної та економічної
еліти. Звільнивши себе від обов’язку служіння Богу, розуму, природі речей, вищим духовним
цінностям, воно починає обслуговувати індивідуалізм, егоїстичний розрахунок, успіх, вигоду,владу над іншими людьми. За формальної рівності юридичних можливостей для всіх громадян
свобода сильного виключає свободу слабкого, індивідуалізм сильного не дає проявитися індивідуальності слабкого, вигода і успіх завжди на стороні сильного».259
Слід погодитися, що сучасний політико-правовий досвід вимагає врахувати такі тенденції:доктрина юридичного позитивізму співвідноситься з політичною теорією державного етатизму, а доктрина природного права – з політичними теоріями соціального договору і правової
держави; доктрина юридичного позитивізму визнає єдиним джерелом права закон, тоді як природне право різноджерельне; принцип персоналізму співвідноситься з доктриною лібералізмуі приватним правом, а принцип колективізму – з доктриною колективної власності на засоби
виробництва та на державну владу; доктрина юридичного позитивізму співвідноситься з емпіричною та позитивною методологією, а доктрина природного права з метафізичною чи філософсько-правовою методологією.260
Відродження ідеї природного права пояснюють логікою реагування культури на такі фактори:- активна діяльність тоталітарних режимів, що принижували людську гідність та природні права людини;- повсюдне виникнення ситуацій, що були результатом втрати людьми уявлення про існування абсолютних морально-правових цінностей;- експансія юридичного позитивізму, представники якого не схильні займати виваженута компромісну позицію стосовно природно-правової парадигми, а заперечують її;- процес реміфологізації культури як прагнення різних культур до універсального синтезу, до «всеєдності як відродження синкретизму, коли на початку цивілізації зачатки права
моральності, етики, філософії, майбутніх світових релігій існували як єдине ціле в контексті
древніх міфологій; коли в ХІХ-ХХ столітті автономізація цих форм досягла своєї межі, «всесвіт, що розбігається» світової культури почав поступово переходити в новий для себе стан«всесвіту, що стискається».261
Тому сучасні концепції права характеризуються відродженням звернення до природного
права як частини соціальної реальності. У таких природно-правових теоріях «акцентується націннісно-ідеальній «реальності» права, і ця реальність є умовою прагнення людей до справед-258 Козловський А.А. Право як пізнання: Вступ до гносеології права. – Чернівці: Рута, 1999. – 295 с. – С. 189.
259 Трубников В.М., Денисова Т.А. Современные перспективы развития юридической науки: философское и методологическое обоснование
// Вісник Харківського національного університету імені В.Н.Каразіна. – «Громадянське суспільство». – 2006. – №735. – С. 15.
260 Симон Ю.С. Антропологізація сучасного українського права в європейський політико-правовий досвід. // Європейські інтеграційні
процеси та трансформація права на постсоціалістичному та пострадянському просторі. Матеріали міжнародного науково-практичного
семінару. м. Київ, 23-24 вересня 2005 р. – К.: Київський національний університет внутрішніх справ, 2006. – 340 с. – С. 264.
261 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
С 298.

68ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

ливості як ідеалу, як гармонійного поєднання всіх цінностей».262 Такі концепції наголошують,що джерела права є різноманітними, а не лише закон, обґрунтовують, що позитивістська доктрина правових джерел не відповідає сучасним методам здійснення правосуддя, яке вимагає
ширшого підходу до феномена права.
Особливо слід відмітити роботи таких вчених, як: Н.Н. Алексєєв, Б.В. Вишеславцев,Б.В. Кістяківський, Л.І. Петражицький, Б.Н. Чичерін, А.С. Ященко, які вже у другій половиніХІХ сторіччя почали формувати природничий напрям у філософії права. Пізніше А.І. Ільїн,П.І. Новгородцев у своїх працях вивели «своєрідний дискурс філософії права з орієнтиромна єдність права, моралі і віри з претензією на оптимальне регулювання життєдіяльності людей».263
У другій половині ХХ сторіччя в Європі посилилася тенденція подолання юридичного позитивізму. У працях Ж.-Л. Бержеля, І. Берліна, Г. Бермана, Р. Давида, Р. Дворкіна, Д. Лойда,Л. Фуллера, О. Хеффе, К. Цвайгерта, Р. Циппеліуса та ін. почав формуватися антропологічнийта екзистенціальний напрям філософії права.
Кожен із численних напрямів антропологізму, що активно розвиваються останнім часом,розкриває своє уявлення про природне право, «його витоки, сенс, форми його прояву і дії, форми й методи його обґрунтування, його завдання і функції, його принципи і норми, формальніта ціннісно-змістовні властивості, його онтологічні, гносеологічні та аксіологічні характеристики».264 Досліджуються проблеми співвідношення природного та позитивного права з метою
пошуку певного духовного ідеалу, керуючись яким були б можливими прогресивні зміни управі. Все більшої ваги набуває антропологія права, котра шукає підґрунтя, основу права вприроді людини, її бутті, сутнісних характеристиках як біосоціодуховної істоти. Виділяють
такі значення філософської антропології:- як галузь філософського знання, для якої людина є найголовнішим предметом філософського пізнання, оскільки вона сама для себе є кінцевою метою (Кант);- течія, що виникла у Німеччині на початку ХХ століття внаслідок заклику «назад до людини». Її засновниками вважають Макса Шеллера, Арнольда Гелена та Гельмута Плеснера, якіпрагнули дати цілісну картину людини в єдності філософських інтуїцій і наукових даних пронеї;-особливий метод мислення, що наголошує на аналізі людини в конкретній ситуації;- особливий антропологічний вимір традиційних феноменів філософської рефлексії, щотрактує філософську антропологію в досить широкому сенсі: «як галузь філософського знанняпро людину, що відзначається особливим методом осягнення світу і основних об’єктів філософського пізнання крізь призму суто людського буття».265Антропологія права є частиною філософської антропології, що, у широкому розумінні, єфілософським вченням про людину, її сутність і природу, охоплює всі філософські напрямиу сфері осмислення людини. Слід погодитись, що досліджувати теорію природного права немислимо без філософської антропології, адже духовність людини – це її властивість сприймати
262 Симон Ю.С. Антропологізація сучасного українського права в європейський політико-правовий досвід. // Європейські інтеграційні
процеси та трансформація права на постсоціалістичному та пострадянському просторі. Матеріали міжнародного науково-практичного
семінару. м Київ, 23-24 вересня 2005 р. – К.: Київський національний університет внутрішніх справ, 2006. – 340 с. – С. 265.
263 Кальной И.И. Философия права: Учебник. – СПб: Издательство Р. Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 6.
264 Філософія права. Навч. посібник./ О.Г. Данільян, Л.Д. Байрачна, С.І. Максимов та ін., За заг. Ред. О.Г. Данільяна. – К.: Юрінком Інтер,2002. – 272 с. – С. 119.
265 Максимов С. Антропологічні передумови правової теорії досвід класичної філософії права // Вісник Львівського університету. – Випуск
37: Серія юридична. – 2002. – С. 65.

69

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1дух природного права. Природне право для антропологів має дати відповідь на питання проприроду людини, смисл її життя й існування, відмінність людини від інших живих істот.266
Отже, домінуючою сьогодні стає думка про людиномірність права, а підставою, джерелом
природного права та прав людини визнається людська гідність.
Сучасне право не може ґрунтуватися виключно на доктрині правового позитивізму, оскільки
потрібно зважати на цілі правового регулювання у суспільстві, головною серед яких є утвердження і забезпечення державою прав і свобод людини. «Як показує світовий досвід, такої
мети неможливо досягнути тільки шляхом звичайного нормозастосування, що, своєю чергою,дає поштовх до подальшого якісного розвитку теорії конституційного права. Враховуючи ціаспекти, конституційне право не може бути викладеним лише з позицій наукової доктрини
юридичного позитивізму, його трактування потребує природно-правових та інших підходів».267
Природне право є однією з головних парадигм філософсько-правового та юридичного
миcлення, що спирається на ідею єдиних нормативно-ціннісних принципів, пануючих у природі та суспільстві, і здатних слугувати мірилом позитивного права. Норми природного права
мають універсальне значення і адресовані до всіх правоздатних суб’єктів. Вони є похіднимивід природного порядку речей, світобудови та природи людини як невід’ємної частини світобудови і «дозволяють людям зв’язувати своє існування з всезагальними першопочатками іпершопринципами буття».268
Особливістю природного права є те, що воно, з одного боку, випливає з самої сутності людини, виникає і формується в результаті діяльності, спрямованої на впорядкування відносин міжлюдьми, гармонізації між біологічними актами, соціальними вчинками та духовними діяннями
людини. З іншого боку, природне право визначає ті умови і способи життєдіяльності, які об’єктивно необхідні для нормального існування людини, функціонування суспільства і держави.
Тобто людина формує у своїй свідомості природне право як ідеальну модель і водночас прагне
відповідати цій моделі. Тому такий взаємозв’язок та взаємовплив можна вважати вирішальноюта визначальною умовою прогресивного розвитку суспільства в цілому, конкретної людини іприродного права як ефективного регулятора суспільних відносин.269
На думку багатьох дослідників, визначення цілі (мети) права є одним з головних завдань
філософії права, оскільки цією метою є ціль людського співжиття, однією із сторін якого є право. Тому етика і філософія права повинні науково розвинути панівне уявлення про «завдання
окремої людини і всього людства, виходячи із всіх елементів суспільного життя. Цій загальній
етичній меті, визнання якої містить у своїй основі віру в світовий порядок, що стоїть над людиною, слугує також і право».270
Наразі зауважимо, що в основі теоретичних уявлень про причини існування права повинне
лежати розуміння закономірностей його існування, існування природи та суспільства, шляхів розвитку останнього, умов існування людини, формування її потреб, реалізації інтересів,особливостей мислення, прояву людини у соціальних спільнотах. Усі ці явища опосередковані трьома обставинами: біологічною сутністю людини, усвідомленням нею буття (наявністю
свідомості та здатністю мислити) й умовами соціального співіснування (соціальною дійсні266 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – С. 193.
267 Шевчук С. Основи конституційної юриспруденції. – Харків: Консум, 2002. – 296с. – С.17.
268 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
С. 297.
269 Більш детально про це: Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. –Київ: Атіка, 2007. –432 с.
270 Эннекцерус Л. Курс германского гражданского права. Полутом 1. – М.: Издательство иностранной литературы, 1949. – 436 с. – С. 123.

70ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

стю).271 Крім того, не можна зводити вивчення людини до вузьконаукового рівня, оскільки цезаперечуватиме її специфічно людську природу. Важливим тут є саме філософський підхід допроблем людини, оскільки це «реабілітує специфіку людини, без чого всі наші просторікання,спрямовані проти «уречевлення» людини чи на захист її прав і гідності, її свободи та творчості,не більше, ніж повчальна риторика».272 Отже, оскільки у праві втілюється сутність людини, то,з одного боку, у ньому можуть бути виділені ті аспекти, без яких вона не може жити, а з іншого
боку, у структурі людського буття можуть бути виділені моменти, які у зовнішньому прояві
породжують право.
Проблема природного права, як було проілюстровано раніше, має глибоке історичне підґрунтя. На думку видатного французького філософа і соціолога права Г.Д. Гурвича вона є відображенням антиномічного характеру сфери права, де стикаються дійсність і цінність, фактта ідея, емпіризм і апріоризм, автономія і гетерономія, стабільність існуючого порядку і динамізм морального прогресу, безпека і справедливість, суспільна необхідність й ідеал, жорстка
структура організації і спонтанність життя.273 У кожному з цих різноманітних аспектів природне право набуває особливого значення, як от: справедливий спосіб упорядкування суспільних відносин; форма відображення потреб та інтересів людини; спосіб захисту внутрішньоїі зовнішньої свободи людини; форма об’єктивації соціальних якостей людини; засіб дотримання формальної рівності (рівноправності) між людьми; правовий ідеал, моральне (духовне)виправдання юридичного права; підґрунтя, на якому базується позитивне право; критика чинного позитивного права з погляду ідеального (природного) права; незмінні норми права, щопротиставляються змінним юридичним нормам; відображення цінності людини, гуманізації
правопорядку.
Виділяють такі ознаки позитивного права: 1) право – це команди людських істот, акти реалізації їх волі; 2) між правом і мораллю або правом, яким воно є, і правом, яким воно має бути,не існує ніякого необхідного зв’язку; 3) правова система – закрита логічна система, в якій юридичні рішення ухвалюються логічним способом на підставі правових норм і не потребують
пояснення шляхом посилання і врахування соціальних цілей, політики, моральних стандартів
(визначення розумності та справедливості правових актів); 4) аналіз права проводиться автономно, шляхом вивчення самого права, без урахування історичних причин походження права,незалежно від соціологічних теорій про співвідношення права з іншими соціальними феноменами, від теорій наповнення права моральним змістом, соціальними цілями та функціями
тощо; 5) моральне правосуддя не може бути здійснене або виправдане на підставі раціонального аргументу чи доказу, заперечення об’єктивності моральних цінностей у межах правової
системи.274
Висловлюються міркування, що співвідношення природного і позитивного права характеризується такими особливостями:1) природне право традиційно розглядається як похідна світопорядку в суспільстві, деКосмос набуває форми номоса (закону). Позитивне право створили люди певної спільності,історичного часу і соціального простору. Норми позитивного права можуть не лише не відповідати природному праву, але й суперечити йому;271 Заєць А.П. Біосоціальні передумови правової регуляції у суспільстві та формальні соціальні атрибути права (історико-гносологічний
аспект) // Вісник Академії правових наук України. – 1997. - № 1 (8). – С.48.
272 Агацци Э. Человек как предмет философии // Вопросы философии. – 1989. – №2. – С.32.
273 Гурвич Г.Д. Философия и социология права: Избранные сочинения. – СПб.: Изд. Дом СПб гос. ун-та, 2004. – 848 с.
274 Шевчук С. Основи конституційної юриспруденції. – Харків: Консум, 2002. – 296 с.

71ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 12) через природне право людина пов’язує своє існування з першопочатками буття суспільства. Через позитивне право людина поєднує себе з функціями конкретних інститутів влади;3) природне право виникає одночасно з паростками цивілізації, позитивне – з утвердженням державної влади;4) природне право існує у формі звичаїв, через зміст етичних та моральних вимог. Позитивне право завжди чітко формально виражене в письмовому вигляді в джерелах права конкретної держави;5) згідно із природним правом право на життя, свободу, власність і справедливість данолюдині від народження. Позитивне право визнає свободу і права людини як такі, що надані
державою;6) природне право за обсягом ширше позитивного. Його основою є цінності, що сформовані історичним досвідом людства. Позитивне право є атрибутом конкретного суспільства івиражається в законодавстві держави;7) природне право є етично і релігійно виправданим. Позитивне право спирається лише насилу держави;8) ціннісним критерієм природного права є справедливість, а позитивного права – міразадоволення інтересів насамперед держави;9) природне право є частиною цілого (світової культури). Позитивне право є самодостатнім і автономним, незалежно від цієї цілісності. Воно похідне від локальної культури;10) модель природного права склалася вже у звичаєвому суспільстві, однак, як і модель
позитивного права, оформилася лише в умовах новоєвропейської цивілізації. У міру утвердження авторитету влади в особі держави, позитивне право стає «дисциплінарною матрицею»,а природне право набуває статусу еталона як в очах громадськості, що критично сприймає
жорсткі межі позитивного права, яке спирається на силові санкції, так і в очах законодавця,який приймає чергові юридичні норми, спираючись на природне право, враховуючи, що воноґрунтується на релігії, моралі, суспільній думці, авторитеті світобудови.275Тому в ідеальному вигляді природне право і позитивне право співвідносяться між собою якабсолютне і відносне (мета і засіб), «природне право відображає, висвітлює ідеали та принципи, які потім реалізуються за допомогою окремих регуляторних рішень. У такий спосіб дійсний прогрес у праві відбувається як невпинне тяжіння правових норм до правового ідеалу,яким є встановлення справедливості та виправлення зла».276 Проте на сучасному етапі маємо
можливість спостерігати відокремлення права від своєї абсолютної основи, від загальнолюдських цінностей, від моралі, перетворюючись із знаряддя управління на політичний інститут,який забезпечує інтереси влади.
Позитивне право, що має своїм предметом реально існуючі закони, способи функціонування, правила та форми реалізації, їх класифікацію і систематизацію не охоплює проблему
пошуків вихідних основ права за межами реальності, що не є очевидною, яку не можна виміряти кількісними показниками, емпірично верифікувати. За концепцією Г.В. Гребенькова,саме це здійснює природне право «з його інтенцією до пошуку абсолютних основ, до формування ідеалів, із постійним зверненням до людської природи, з її непомітними для науки, алецілком предметними для філософського і психологічного знання сутностями – свободою волі,275 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 76.
276 Симон Ю.С. Антропологізація сучасного українського права в європейський політико-правовий досвід. // Європейські інтеграційні
процеси та трансформація права на постсоціалістичному та пострадянському просторі. Матеріали міжнародного науково-практичного
семінару. м. Київ, 23-24 вересня 2005 р. – К.: Київський національний університет внутрішніх справ, 2006. – 340 с. – С. 265.

72ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

автономією особистості, ідеєю обов’язку, відповідальністю, справедливістю».277 Вчений переконаний в тому, що право в істинному значенні слова виникає не там, де хтось виконує чужуволю, а там, де людина діє відповідно до своєї розумної волі як особистість, але жодною міроюне як соціальний індивід – ретранслятор системи зовнішніх, стосовно її свідомості й розуму,правових норм. І тому право існує насамперед не «поза» людиною, а «всередині», як корелят
імперативного характеру, зорієнтований у напрямі ідеалів «належного буття», а лише потім
система відносин інтерсуб’єктивного порядку, описувана в поняттях «закон», «правопорядок»та ін. Однак право як субстанціальне утворення спільно організованого буття людей настількиж ідеальне, як і практично емпіричне, і тому воно існує як реальна людська практика такою жмірою, як і ідея права з її необхідністю не тільки в науковому, але й філософсько-психологічному обґрунтуванні.
Як вважає В.А. Бачінін, найважливішою рисою природного права є його універсальна нормативність, що проявяється в «приписно-зобов’язальній, безособистісно-авторитарній формі
його суджень. Ці вимоги є категоричними в тому сенсі, що не залишають можливості для сумнівів».278 Вони далеко не завжди відповідають конкретним життєвим інтересам людей. Однакїх перевагою є те, що вони гарантують індивідуальній правосвідомості вищу правоту, якщолюдина діятиме у правильному напряму. При цьому природне право не тотожне чинному юридичному праву і передбачає певні релігійні, метафізичні та морально-етичні основи. Такі основи розширюють і поглиблюють юридичний зміст природного права, що пов’язаний із всією
цілісністю нормативно-ціннісного континуума світової культури.
Слід погодитися, що досягнення природної школи права полягають у такому: ототожнення
понять «право» і «справедливість» та розмежування понять «право» і «закон»; обґрунтування
недоцільності зведення поняття «право» лише до виразу волі законодавця; створення взірця
суспільного правопорядку, який є порядком максимально можливої свободи при максимально
необхідній безпеці усіх людей, правопорядку, що здатний максимально забезпечити їх потребиі розвиток їх здібностей; доведення неможливості цивілізованого врегулювання суспільних
відносин та вирішення юридичних проблем без зв’язку з основними людськими цінностями:життям, свободою, рівністю, власністю, безпекою; обґрунтування необхідності виходу юридичної науки із замкнутого кола виключно юридичних явищ для знаходження першооснови
права, його надпозитивних засад; ставлення до людської особистості як до першоджерела права і, як наслідок цього, визнання природного права вродженою властивістю людини, виразом
якого є її невід’ємні, невідчужувані права; визнання природних прав людини первинними, вихідними та непорушними стосовно будь-яких законодавчих актів чи приписів держави; ствердження необхідності приведення чинного законодавства (позитивного права) у відповідністьз правом природним і, як наслідок цього, унеможливлення визнання неправових законів чинними; визнання необхідності державного гарантування і захисту природних прав людини, щозабезпечує їх повну реалізацію; надання природним правам людини, окрім ідейно-ціннісногочи аксіологічного значення, значення юридично-регулятивного, а отже, переведення їх у площину життєвої практики (свідченням цього є закріплення невід’ємних прав людини конституціями більшості країн світу, існування міжнародних актів про права людини, діяльність Європейського суду з прав людини тощо); створення таких ідеологічних умов, за яких є можливим
встановлення демократичного політичного режиму.279
277 Гребеньков Г.В. Вчення про природу людини як підґрунтя сучасної правової антропології // Проблеми правознавства та правоохоронної
діяльності: Зб. наук. праць. – Донецьк, 2005. – №1. – С. 3-15. – С. 4.
278 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
С. 297.
279 Аліас С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права. Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук.
Спеціальність 12.00.01 – теорія та історія держави і права; історія політичних і правових вчень. – К., 2003. – 203 с. – С. 67.

73

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 1

П.М. Рабінович робить акцент на соціальній складовій права. На його думку, явище, щовиникає незалежно від держави, має загальносоціальну природу, є загальносоціальним феноменом. Тому загальносоціальне право – це певні можливості учасників суспільного життя, якіоб’єктивно зумовлюються рівнем розвитку суспільства і мають бути загальними та рівнимидля всіх однойменних суб’єктів. Залежно від виду носіїв цих можливостей вчений розрізняє
права людини, права соціальних спільнот та права людства.280 Отже, права людини визнаються
відображенням антропно-аксіологічного змісту природного права.
Сьогодні немає єдності у тлумаченні прав людини, тому порядкування різноманітних вимірів прав людини є справою нелегкою. На думку В. Брюгера, завдання філософії права – «сформулювати всебічний та добре збалансований підхід, який сприяв би попередженню ідеологічних маніпуляцій ідеєю прав людини».281 Філософія пропонує кілька різних підходів длявирішення цього завдання. Таким, наприклад, є підхід, запропонований Ернстом Лампе підназвою «негативне природне право». Лампе аналізує антропологічні базові потреби та інтереси, які повинні братися до уваги будь-яким правопорядком для здійснення тривалого впливуна людську поведінку. Схожий підхід пропонує концепція «мінімуму природного права», якаполягає у виявленні елементарних умов людського буття. У межах цього підходу, розвинутого Гербертом Хартом, буття людини характеризується обмеженим альтруїзмом, обмеженою
силою волі, обмеженими ресурсами та обмеженим розумінням. Третій підхід, що його підтримує Джон Ролз, аналізує природні та соціальні «основні блага». За цим підходом, усі людихочуть володіти та користуватися такими основними благами, незалежно від особистих цілей,які можуть суттєво відрізнятися і насправді часто відрізняються. По суті, цей погляд є удосконаленою версією традиційної доктрини природного права, у якій вже наголошувалося назахисті життя, свободи і власності. Всі ці визначення людської природи чи спільних людських
інтересів стають у пригоді в дискусіях про концепції прав людини або ж використовуються накористь захисту спільних людських інтересів.
Саме права людини є формою виразу особистісної цінності (цінності для людини) природного права, а основним поняттям концепції прав людини є поняття невід’ємної, вродженої
людської гідності, що походить із самої суті людства. «Права людини не можуть гарантувати
справедливості чи добробуту – вони захищають від приниження гідності. Завдяки правам людини індивід зберігає свою особистість і неповторність».282
Фактично існуючі соціальні можливості людини визнаються її правами на противагу існуючому юридичному статусу людини. Без цього певного протиставлення, без необхідності
тлумачення соціальних можливостей з точки зору справедливого та ідеального, питання правлюдини втратило б свою актуальність. Сутність прав людини полягає у визначенні певного
мінімуму загальнолюдських вимог до правового і соціального статусу людини, який є необхідним для її нормального існування. Реалізація цього мінімуму повинна забезпечуватися «завждиі всюди незалежно від соціально-політичних, економічних, культурних і інших особливостей
конкретої країни. Цей мінімум основних прав людини повинен і може бути точкою відрахунку
сумарного зростання добровільно визнаних всім світовим співтовариством безумовних цінностей».283
Це означає, що кожна людина мусить мати певний мінімум найважливіших для неї прав ісвобод незалежно від громадянства, національної, релігійної, расової, статевої належності. У
280 Рабінович П.М. Основи загальної теорії права та держави. Видання 5-те, зі змінами. Навч.посібник. – К.: Атіка. – 2001. – 176 с. – С. 9.
281 Брюгер В. Образ людини у концепції прав людини // Проблеми філософії права. – 2003. – Том 1. – С. 116-146.
282 Заметки о правах человека и мониторинге прав человека. – Варшава: Хельсинский Фонд по правам человека, 1997. – 79 с. – С. 11.
283 Общая теория государства и права. Академический курс в 3-х томах. Изд. 2-е перераб. и доп. Отв. ред. проф. М.Н. Марченко. Том.1. –М.: ИКД «Зерцало-М», 2002. – 528 с. – С. 427.

74ГНОСЕОЛОГІЯ
КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ

такому випадку у держави виникає обов’язок визнати права людини найвищою соціальною
цінністю і, відповідно, закріпити їх у нормах позитивного права, а також надати їм державно-правової охорони та захисту. Отже, відбувається втілення норм природного права у чинне
позитивне право.
У сучасних умовах права людини все більше перетворюються на чинник, що суттєво обмежує державу. Як слушно зауважує проф. М.І. Козюбра, права людини є безпосередньо чинним правом і можуть застосовуватися contra legem – усупереч закону, якщо закон: суперечить
фундаментальним правам людини; не відображає природно-правові начала; не відповідає міжнародно-правовим принципам про права людини та громадянина; прийнятий нелегітимним
органом державної влади; не використовується весь комплекс правових засобів і прийомів, щовироблені світовою практикою тощо. Конституційні права та свободи природно-правового
походження обмежують державну владу у правовому сенсі, встановлюють межі її реалізації,а також становлять самостійний критерій визначення правового характеру законів та «основу
„стримувань і противаг” державній владі, що завжди має тенденцію до виходу з-під контролю
суспільства; це той бар’єр, якій у державі, що претендує йменуватися демократичною і правовою, не може бути подоланий на власний розсуд ні законодавчою, ні виконавчою, ні судовою
владою»284.
Подібної позиції дотримується проф. Т. Ґрей, який важливим елементом американського конституціоналізму вважає оформлення у письмовій формі (у формі позитивного права)деяких принципів природного права. Принципи природного права, які нормативно не закріплювались у тексті конституцій, являли собою правову підставу для судового конституційного
контролю позитивного законодавства. Відповідна практика конституційного судочинства далазмогу більшості науковців цілком обґрунтовано вважати, що під Конституцією потрібно розуміти не тільки позитивний текст, а й конституційні цінності, які мають самостійне юридичне
значення у практиці застосування Конституції.285
Отже, природне право за своєю природою і функціями замикаються на людині та призначені
обслуговувати її потреби, задовольняти інтереси. Вирішення цього завдання здійснюється шляхом
забезпечення безперешкодної реалізації прав людини, які є формою виразу особистісної цінності
природного права. Природне право є цінним ще й тому, що його вимоги мають безумовну непохитність, категоричність, непідвладність конкретним ситуаціям, невідворотність спонтанного настання
негативних наслідків у разі ігнорування природно-правових вимог. З огляду на це, під природним
правом розуміють сукупність об’єктивних соціальних цінностей (О.Г. Данильян, С.І. Максимов),а також універсальних норм і принципів, що містяться у фундаменті всіх правових систем світу.
Особливістю природного права є його прямий і безпосередній зв’язок з людиною та суспільством, а тому саме природа (сутність) людини як соціальної істоти є визначальною підчас розкриття змісту права. Внаслідок цієї особливості право є багатозначним феноменом іпроявляється, як мінімум, у двох площинах: як природне право і як позитивне право. Природне
право відображає, так би мовити, суб’єктивний бік права, його духовний зміст. Позитивне жправо є вираженням предметного (об’єктивного) боку права і являє собою систему юридичних
норм. Природне право існує поряд з позитивним правом як сукупність соціально-правових цінностей, що породжені об’єктивними умовами буття людини та суспільства. Тому природне
право містить такі можливості (права) людини, які зумовлені особливостями її природи, а також відповідають досягнутому рівню розвитку суспільства.

284 Козюбра М. Принцип верховенства права у конституційному правосудді //Закон і бізнес. – 2000. - №17. – С.10.
285 Шевчук С. Основи конституційної юриспруденції. — Харків: Консум, 2002.— 296с.

75РОЗДІЛ 2ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ
ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

2.1.

Аксіологічний зміст правових ідеологій

Правова ідеологія є ціннісним феноменом, що розглядається як один із інструментів зміни правової дійсності, ефективний спосіб організації суспільства, напрям кардинальних трансформацій, домінанта розвитку та функціонування держави, критерій правового прогресу. Правова ідеологія визначає правові цілі розвитку, правові засади законодавчого поля, обґрунтовує іоцінює існуючі правові відносини, стимулює виникнення корисних для держави і суспільства
правовідносин. Правова ідеологія орієнтує на правові цінності, вона є важливим вектором варгументації лінії особистісної поведінки, способом внутрішньої самоорганізації завдяки якійпроходить адаптація та ідентифікація людини суспільної.
Соціально-правові цінності, система яких сприймається як правовий ідеал, є серцевиною
будь-якої правової ідеології, оскільки репрезентує правові ідеї, образ та мету пропонованого
типу права. З іншого боку, правовий ідеал і правова ідеологія є елементами правової свідомостіта важливими сторонами правового життя суспільства, істотно та якісно впливаючи на правотворення, тлумачення права, правореалізацію та правозастосування. Транслюючи ціннісну основу права, вони мають складний механізм втілення в праві, де правова ідеологія відіграє рольдонесення ціннісного змісту правового ідеалу. Правовий ідеал визріває у правовому просторіта поетапно змінює, вдосконалює його саме завдяки правовій ідеології, яка містить у собі ціннісну основу права. Правова ідеологія виступає ціннісним втіленням правового ідеалу.286
Яскравим свідчення актуальності проблематики правових ідеологій є твердження проф.
О. Костенка про потребу у сучасній прогресивній правовій ідеології. Правова ідеологія сприймається ним як відображення соціальних цінностей, що є орієнтирами для людської поведінки,вона формує соціальну практику людей. Вчений пропонує розвивати правову ідеологію наоснові природно-правового ідеалу, оскільки «найкращою гарантією соціального благополуччя
людей (зокрема прав і свобод людини, її безпеки та добробуту) є не держава чи Конституція, асоціальна культура громадян, що ґрунтується на ідеології соціального натуралізму».287
Як бачимо, визначальним феноменом, що має вплив на внутрішню організацію правових
ідеологій, є цінності. Виділяють чотири категорії цінностей, що входять в ідеологію: 1) елементарні цінності, що виражають основний інтерес соціальної групи; 2) загальні уявлення просвіт; 3) положення, що визначають умови реалізації основного інтересу; 4) директиви діяльності – програми і гасла. Ідеологія пов’язана з постійним засвоєнням духовних цінностей та процесом їх впровадження у свідомість і поведінку людей. При цьому мораль, релігія, мистецтво,філософія, політика, право вже не сприймаються як форми суспільної свідомості, а виступа286 Більш детально про це: Грищук О.В., Калітинський В.М. Правовий ідеал як основа формування правових ідеологій в основних типах
праворозуміння. – Хмельницький, 2019. – 293 с.
287 Костенко О. Соціальний натуралізм – актуальна ідеологія для нової України (запрошення до ідеологічної дискусії) // http://nbuv.gov.ua/
UJRN/viche_2012_22_10

77ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2ють у вигляді моральної поведінки, релігійних установок, естетичних смаків, філософського
способу мислення, політичних і правових орієнтацій.288
Сьогодні розповсюдженими є такі основні виміри ідеології: ціннісний вимір – які цінностів ідеології найважливіші, яку ієрархію цінностей містить ідеологія; епістемологічний вимір –наскільки ідеологія ґрунтується на раціональному і наскільки в ній мають місце різного родусимволи, метафори, ритуали, уяви, інстинкти, стереотипи тощо; соціологічний вимір – розглядається ідеологія як продукт суспільного середовища та береться до уваги, які суспільні
потреби вона буде вирішувати та на які суспільні верстви вона зорієнтована.
Спробуємо розкрити зміст поняття «ідеологія». Одні вчені вважають, що ідеологія – це породжуюча певну суспільну практику система поглядів, цінностей, спонукань, що виникає наоснові якоїсь «ідеї», яка розвивається в інтелектуальному середовищі і виливається в масові
суспільні рухи, що формують ідентичність певних соціальних спільнот.289 Т. Мобріаль встановив, що ідеологія – це зв’язана система образів, ідей, загально значущих уявлень, етичних
принципів, а також колективних поривів, релігійних ритуалів, споріднених структур, технічних прийомів у забезпеченні еволюції форм організації влади, інститутів і формулювань завдань, що вимагають вирішення, сил, котрі ці завдання виконують на ділі.290 І. Мигул наводить
таке визначення ідеології: це система ідей, а також і вірувань, емотивних елементів тощо, вкотрій, хоча й не обов’язково, внутрішньо узгоджені й згармонізовані всі ці складники.291
За визначенням О. Ситника, ідеологія – це поняття, за допомогою котрого традиційно позначається сукупність ідей, міфів, переказів, лозунгів, програмних документів, філософських
концепцій; ідеологія, яка не є релігійною по суті, витікає з певним чином пізнаної або «сконструйованої» реальності, орієнтована на людські практичні інтереси та має за мету маніпулювання й управління людьми шляхом дії на їхню свідомість.292 Для В. Лісового, ідеологія – цесукупність взаємопов’язаних, а то й ніяк не пов’язаних між собою ідей, символів та ритуалів,призначених об’єднувати людей заради спільних дій.293 Як стверджує Джон Шварцмантель,ідеологія – це широкий діапазон ідей, які охоплюють центральні аспекти того, яким повинне
бути побудоване суспільство, і дають відповідь на запитання, якою повинна бути роль державиі які форми відмінності і диференціації людей допустимі або, навпаки, недопустимі.294
Багато дослідників розглядають ідеологію через суспільну свідомість, елементом якої вонає. Зокрема М.І. Михальченко вважає, що поняття «ідеологія» охоплює систему форм суспільної свідомості, які водночас виступають як свідомо визначені форми національного, класовогоабо групового духовного життя, система прийнятих (визначених) цінностей, в яких відображені корінні інтереси тих чи інших соціальних груп.295 На думку Р. Кісь, ідеологія – це один зелементів суспільної свідомості, специфіка якого полягає в прагненні до теоретичного виваженого й систематизованого відбиття інтересів певного соціального суб’єкта.296
288 Заздравнова О.І. Ідеологія в еволюційному соціумі / О.І. Заздравнова. – Харків, 1999. – 208 с. – С. 40, 59.
289 Сулима Е.Н. Идеологические парадигмы современности: моногр. / Е.Н. Сулима, М.А. Шепелев. – Днепропетровск: Изд-во ДНУ имени
Олеся Гончара, 2012. – 712 с. – С. 14.
290 Монбриаль Т. де. Действие и система мира / Т. де. Монбриаль; пер. с франц. – М.: Московский государственный институт международных
отношений (Университет); «Российская политическая энциклопедия» (РОССПЭН), 2005. – 488 с. – С. 383.
291 Мигул І. Політичні ідеології: порівняльний аналіз / І. Мигул. – К.: Фонд «Українська перспектива», 1997. – 52 с. – С. 48.
292 Ситник О.М. Становлення ідеології: український аспект: монографія / О.М. Ситник; Донецький юридичний інститут ЛДУВС ім.
Е.О. Дідоренка. – Донецьк: Вид-во «Вербер» (Донецька філія), 2009. – 244 с. – С. 25.
293 Лісовий В. Що таке національна (українська) ідея? Націоналізм6 антологія / Упор. О. Проценко, В. Лісовий. – К.: Смолоскип, 200. –872 с. – С. 602.
294 Шварцмантель Д. Идеология и политика / Пер. с анг. – Х.: Изд-во «Гуманитарный Центр», 2009. – 312 с. – С. 48.
295 Михальченко М.І. Ідеологія / М.І. Михальченко // Соціальна філософія. Короткий енциклопедичний словник. – С. 167.
296 Кісь Р. Аспекти національної ідеї / Р. Кісь // Українська національна ідея. Наук. зб. – бюлетень Всеукраїнського наукового та професійного
товариства ім. М. Міхновського. – № 4. – К.: Українська видавнича спілка, 1998. – 84 с. – С. 46.

78

ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

О.І. Заздравнова пропонує таке визначення: «Ідеологія – це процес реалізації існуючих
знань, які здебільшого увійшли до форми суспільної свідомості, і переведення їх у внутрішні
переконання людей і їх перспективні життєві установки з позицій певних соціально-групових
інтересів».297 В.О. Таран зробив висновок, що під ідеологією слід розуміти конкретно-історичну форму суспільної свідомості, органічно пов’язану зі всіма її структурними елементами,що виступає одночасно формами свідомості і самосвідомості певної соціальної групи, об’єднаною єдиною системою прийнятих у групі цінностей, побудованої у вигляді логічно систематизованих положень, які відображають раціонально-ірраціональне сприйняття членами цієїгрупи суттєвих сторін соціальної дійсності, формують цілісне об’єктивно-суб’єктивне уявлення про навколишнє середовище крізь призму власних докорінних інтересів і використовуєтьсядля обґрунтування необхідності та здійснення активного впливу на існуючу дійсність з метою
пристосування її до своїх потреб.298
Аналіз запропонованих визначень поняття «ідеологія» дає можливість виділити такі йогоелементи299:1) цінності – стрижневий елемент ідеології, навколо якого формуються інші елементи;2) ідеї – вихідний момент теоретичного пізнання і перетворення реальності, форма відображення дійсності та результат осягнення думкою предмета пізнання;3) гіпотези – припущення про внутрішній закономірний зв’язок існуючих ідеологічних
явищ, яке обґрунтоване фактичними даними;4) концепції – проміжна ланка між гіпотезою та науковою теорією, яка являє собою зібрану певну кількість достовірних фактів цілком достатніх для постановки наукової проблеми;форма знання, в якій змістовно виражене цілісне розуміння об’єкта пізнання;5) теорії – логічно струнка система взаємопов’язаних принципів, закономірностей політичного розвитку і методів, способів доведення істинності знання, за допомогою якої приписуються сутнісні характеристики ідеалізованих об’єктів, концептуальних структур і моделей,одержаних у результаті досліджень об’єктивної реальності – суспільств, держав, соціальних
груп, партій, громадських організацій, політичних поглядів і дій тощо;6) гасла – є завданнями, вимогами та директивами перетворень, що показують привабливість ідеалу, шляхи і форми його реалізації;7) ідеали – це специфічний вид мети, яка визначається інтересами суб’єкта ідеології тамістить уявлення про досконалість суспільного устрою;8) програми – результат ідеології, а також засіб матеріалізації ідеології і діяльності людей;пропонований план діяльності щодо реалізації інтересів ідеології з генералізуючою метою (наприклад побудова демократичної держави).
На основі осмислення і систематизації різних уявлень про роль ідеологій у суспільному
житті виділяють такі функції ідеології: формулювання і поширення цінностей, що мають характер соціальних норм; агрегування інтересів соціальних спільнот; ідентифікація особистісних і групових норм і цінностей; забезпечення передачі колективного соціального досвіду;цілепокладання і встановлення ієрархічної системи цілей і цінностей; оцінка та прогнозування
суспільних процесів, що дозволяють здійснювати на їх основі практичну громадську діяль297 Заздравнова О.І. Ідеологія в еволюційному соціумі / О.І. Заздравнова. – Харків, 1999. –208 с. – С. 41.
298 Таран В.О, Ідеологія перехідного суспільства: (соціально-філософський аналіз ідеологічного процесу в пострадянській Україні):Монографія / В.О. Таран. – Запоріжжя: ЗЮІ МВС України, 2000. – 316 с. – С. 94.
299 Губернський Л. Культура. Ідеологія. Особистість. Методолого-світоглядний аналіз / Л. Губенський, Л. Андрущенко, М. Михальченко. –М. – К.: Знання України, 2002. – 580 с. – С. 151-162.

79ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2ність; інтеграція суспільства, створення механізму соціальних зв’язків і єдності дій на основі
певних цілей і спільних цінностей; створення образу майбутнього і орієнтація щодо форм інапрямів соціальної активності.300
Отже, ідеологія відображає суспільне буття в сукупності цінностей, ідей і поглядів, теорій і концепцій. У ній, залежно від суб’єкта ідеології, знаходять вираження інтереси окремих
людей, соціальних груп і класів, соціально-політичних систем, народів, націй і національностей, держав та інших соціальних спільнот. Ідеологія надає відповідним громадським суб’єктам
відчуття спільності, єдності інтересів, духовних цінностей, що формують ці суб’єкти як єдине ціле і дозволяють їм здійснювати свою ідентифікацію.301 Ідеологію розглядають як форму
суспільної свідомості, об’єднану системою цінностей, ідей, гіпотез, концепцій, теорій тощо,яка відображає чуттєво-раціональне сприйняття суб’єктами ідеології соціальної реальності таформує ідеологічну діяльність на основі їх власного бачення майбутньої дійсності.
Ідеологія лежить в основі політики, економічної теорії і практики, системи права. Причомуу різних, зовні не пов’язаних між собою сферах суспільного життя ідеологія проявляє спільність методологічних і світоглядних (нормативно-ціннісних) установок, що визначають ті чиінші ідеологічні підходи. Наприклад, в основі економічної теорії Адама Сміта, правової теорії
Канта, соціальної політики Гладстона, дипломатії Вудро Вільсона і поезії Байрона лежать загальні установки, але самі ці теорії, літературні твори та політичні практики мало пов’язаніміж собою. Те ж саме можна сказати про Боссюе, Новаліс, Меттерніха, Ранке і, припустімо,Черчилля. Тому традиційно економіка, політика, право і культура сучасного суспільства практично не розглядалися з погляду їх загальних підстав – ідеологічних. Тим часом виникає питання – як саме ідеологія в сучасній цивілізації виступає тим стрижнем, який пронизує собоювсе суспільне життя і надає їй загальну спрямованість, єдиний стиль. Саме в цьому сенсі ідеологія містить у собі соціальний, політичний, економічний, правовий і культурний виміри, такщо можна говорити, наприклад, про політичну, економічну чи правову ідеології.302
Отже, сам процес виникнення ідеології чи ідеологічної свідомості пояснюється тим, щолюдина не просто учасник суспільних відносин, але й той учасник, який має уявлення проних та систему оцінок цих відносин відповідно до власної бази цінностей. Залежно від типусуспільних відносин, які набувають свого відображення на ідеологічному рівні, прийнято виділяти декілька типів ідеології. Найбільш широко розповсюдженою та дослідженою є політична
ідеологія, яка постає як наукове відображення та ціннісно-цільова характеристика існуючих
політичних відносин, що стосуються набуття публічної влади, її утримання або зміни. Порядз нею існують різні форми економічної та соціальної ідеології, які відображають відповідно
економічні та соціальні відносини в суспільстві. Всі ці різновиди ідеології мають свій тісний зв’язок, оскільки вказані політичні, економічні та соціальні відносини також є об’єктивно
взаємопов’язаними та взаємозалежними, оскільки спільним джерелом для будь-якої ідеологіїє суспільне життя та ті чи інші типи суспільних відносин. Цілком очевидно, що поряд з політичною, економічною, соціальною та іншими сферами надзвичайно важливу роль у житті
суспільства відіграє право. Тобто людина є учасником як і політичних чи економічних відносин, так і правовідносин, а іноді саме правовідносини, правосуб’єктність, обсяг прав та повноважень визначають й характер політичних, соціальних чи економічних дій різних суб’єктів
суспільних відносин. У цьому сенсі за допомогою правових норм можуть врегульовуватися
300 Голованов Б.Д. Идеология и метод: монография / Б.Д. Голованов. –Харьков: Вид-во «Підручник НТУ «ХПІ», 2011. – 288 с. – С. 29.
301 Власова Ю.Б. Взаимодействие права и идеологии в современных условиях: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Ю.Б. Власова. – М.: РГБ,2006. – 194 с. – С. 24.
302 Сулима Е.Н. Идеологические парадигмы современности: моногр. / Е.Н. Сулима, М.А. Шепелев. – Днепропетровск: Изд-во ДНУ имени
Олеся Гончара, 2012. – 712 с. – С. 50.

80ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

найрізноманітніші відносини, які включають в себе економічні, політичні, інформаційні, соціальні, культурно-національні, екологічні та інші відносини. Отже, правова ідеологія виступає
визначальним елементом загальної суспільної свідомості, в якій відображається один з різновидів суспільних відносин, якими є правові відносини. Тобто можна зробити висновок, що усуспільній свідомості завжди присутній ідеологічний елемент, який, своєю чергою, інтегруєв собі відповідні ідеології, як то: правова ідеологія, політична ідеологія, економічна ідеологія
тощо, які є взаємопов’язаними та істотним чином впливають одна на одну.303
Правова і політична ідеологія як форми ідеології держави доповнюють одна одну. У нихбагато спільного, а саме: вони є видами ідеології, яка є елементом суспільної свідомості; у нихспільний об’єкт – це суспільні відносини у всіх сферах суспільного життя, що підлягають державному регулюванню; обидві мають вплив на позитивне право, політична ідеологія впливаєна позитивне право шляхом втілення своїх практичних ідей у державну політику, а правова
ідеологія – шляхом втілення правових ідей (верховенства права, прав людини, правової держави, громадянського суспільства тощо); перебувають у взаємодії, оскільки реалізуються в одних
суспільних відносинах; є засобами реалізації цінностей, ідей, теорій, поглядів тощо.
До відмінностей між політичною та правовою ідеологією можна віднести:1) попри взаємозв’язок між політичною та правовою ідеологіями, між ними можуть виникати суперечності, адже часто нова політична ідеологія може спричинити зміни у правовій
ідеології;2) політична ідеологія динамічніша, часто змінюється підлаштовуючись під нові інтереси
суспільства, натомість правова ідеологія стабільніша;3) політична ідеологія держави виражає інтереси панівної групи населення, водночас,правова ідеологія спрямована на все населення і претендує на відображення його інтересів;4) мета політичної ідеології – зміна політичної влади, тобто прихід до влади тієї політичної еліти, що є носієм певної ідеології, натомість мета правової ідеології – не зміна правової
системи в цілому, а вдосконалення правової системи, запровадження нових механізмів правового регулювання;5) правова ідеологія спрямована на зміну правосвідомості, тоді як політична ідеологія
спрямована на реконструкцію публічно-владних відносин;6) правова ідеологія передбачає значно менший рівень конфліктності тому, що різновидів
правових ідеологій значно менше, аніж різновидів політичних, оскільки майже кожна політична партія бажає висунути свою політичну ідеологію.304
Правова ідеологія, яка містить цінності справедливості і порядку, виступає як менш жорсткий і більш універсальний, ніж право, регулятор суспільних відносин. Роль правової ідеології у правовій системі сучасного суспільства унікальна, бо вона не тільки впливає на різні
елементи правової системи, але й сама часто стає основою прийняття тих чи інших юридично
значущих рішень, неявно функціонально підміняючи собою систему формально визначених
норм права, будучи у формі правової доктрини або у формі неписаних загальних принципів
права його джерелом навіть у формальному, юридичному сенсі слова.305
303 Толстенко В.Л. Правова ідеологія у розвиткові сучасної Української держави і суспільства: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 /В.Л. Толстенко; Відкритий міжнар. ун-т розв. людини «Україна». – К., 2012. – 18 c. – С. 18-20.
304 Грищук О.В., Калітинський В.М. Правовий ідеал як основа формування правових ідеологій в основних типах праворозуміння. –Хмельницький, 2019. – 293 с.
305 Беседин А.А. Правовая идеология как элемент правовой системы современного общества: диссертация ... кандидата юридических наук:12.00.01 / Беседин Александр Александрович. – 184 с. – С. 5.

81ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2Високий рівень правової ідеології неможливий без пріоритету прав людини, розподілу влади, політичного плюралізму, високо значущого місця суду. Правова ідеологія обґрунтовує іоцінює існуючі правові відносини, стимулює виникнення корисних для держави і суспільства
суспільних відносин, підвищення рівня правопорядку. Основою правової ідеології є знанняі розуміння принципів і норм права, що веде до чіткого розуміння людиною своїх прав таобов’язків, а отже меж можливої правомірної поведінки. Велика роль у цьому відводиться
правовій соціалізації особи, підвищенню рівня правової культури та правовому вихованню.
Практична значущість філософсько-правового дослідження правової ідеології може бутивиражена в таких основних аспектах:1) всебічно опрацьована, ясно сформульована та розвинута правова ідеологія здатна в досить короткі терміни організувати професійну свідомість юридичного корпусу в межах національної правової системи, подолати різноманітні дефекти правосвідомості і тим самим консолідувати юридичну спільноту;2) концептуально обґрунтована правова ідеологія здатна чітко вказати пріоритети і напрями в розвитку політики права, що, зокрема, дозволить усунути численні внутрішні суперечності в системі національного права, підвищити юридичну ефективність;3) розвинена, доктринально обгрунтована правова ідеологія здатна підвищити престиж ізначення права як соціального регулятора в суспільній свідомості і тим самим сприяти більш
цивілізованим формам вирішення соціальних конфліктів.306
У літературі є різні підходи до правової ідеології. Одні вчені розуміють правову ідеологіюяк сукупність чи систему її елементів. Зокрема, на думку С. Легуші, правова ідеологія – це«сукупність сталих юридичних ідей, теорій, поглядів, принципів, які у концептуальному, систематизованому вигляді відображають і оцінюють правову реальність».307 Як вважає А.М. Михайлов, правова ідеологія – це вироблена філософією права і / або правовою доктриною цілісна система базових юридичних ідей, цінностей, понять і концепцій, що виступають основою
онтологізації і легітимації права в суспільній і професійній свідомості.308 За І.М. Максимовою,правова ідеологія – це «сукупність юридичних ідей, теорій, поглядів, які в систематизованому
вигляді не тільки відображають, але й оцінюють правові явища».309
На думку А.А. Беседіна, правова ідеологія – це основний системноутворюючий, елемент
правової системи суспільства, що являє собою систему правових ідей різного рівня спільності,а також механізм впливу цих ідей на громадську правосвідомість, що включає в себе як форми
подачі сенсу ідей, так і інститути, організації та установи трансляції змісту правових ідей.310Правова ідеологія розглядається також як раціональні, логіко-понятійні уявлення про право,в основі яких лежать правові знання та навички правового спілкування. У сфері правової іде306 Михайлов А.М. Правовая идеология в юридической науке и социальной практике / А.М. Михайлов // Коммуникативная теория права исовременные проблемы юриспруденции: К 60-летию Андрея Васильевича Полякова. Коллективная монография: в 2 т. – Т. 2. Актуальные
проблемы философии права и юридической науки в связи с коммуникативной теорией права / Под ред. М.В. Антонова, И.Л. Честнова;предисл. Д.И. Луковской, Е.В. Тимошиной. – СПб.: ООО Издательский Дом «Алеф-Пресс», 2014. – С. 321-341. – С. 323.
307 Легуша С.М. Структура правової свідомості / С.М. Легуша // Правова держава: Щорічник наукових праць Ін-ту держави і права
ім. В.М. Корецького НАН України. – 2007. – Вип. 18.– С. 95-101. – С. 97.
308 Михайлов А.М. Правовая идеология в юридической науке и социальной практике / А.М. Михайлов // Коммуникативная теория права исовременные проблемы юриспруденции: К 60-летию Андрея Васильевича Полякова. Коллективная монография: в 2 т. – Т. 2. Актуальные
проблемы философии права и юридической науки в связи с коммуникативной теорией права / Под ред. М.В. Антонова, И.Л. Честнова;предисл. Д.И. Луковской, Е.В. Тимошиной. – СПб.: ООО Издательский Дом «Алеф-Пресс», 2014. – С. 321-341. – С. 325.
309 Максимова И.М. Правосознание как источник правового поведения личности. Дисс.... канд. юрид. наук. – Н.Новгород: Нижегородская
академия МВД России, 2005. – С. 24.
310 Беседин А.А. Правовая идеология как элемент правовой системы современного общества: диссертация ... кандидата юридических наук:12.00.01 / Беседин Александр Александрович. – 184 с. – С. 48.

82

ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

ології виробляються і використовуються абстрактно-логічні правові поняття, принципи, конструкції і т. д.311
Інші науковці пропонують визначення правової ідеології через свідомість. Зокрема, на думку В.Л. Толстенка, правова ідеологія – це важливий елемент в структурі правової свідомості,що являє собою цілісну систематизовану сукупність правових ідей, принципів, цінностей, ідеалів, теорій, концепцій, які формуються в суспільстві (самостійно або завдяки цілеспрямованій державній діяльності), відображають існуючий стан правовідносин, визначають основи
суспільного сприйняття правопорядку, встановлюють основні цілі розвитку правової системий системи законодавства держави.312
Із аналізу запропонованих визначень можна виділити такі основні ознаки правової ідеології: це сукупність систематизованих теоретично обґрунтованих правових цінностей, знань,ідей, оцінок права, теорій, поглядів, принципів тощо; елемент в структурі правової свідомості;основний системоутворюючий елемент правової системи суспільства; це одна з форм державної ідеології, що являє собою раціоналізоване відображення правового буття.
Характеризуючи структуру правової ідеології, на думку В.Л. Толстенка, під нею слід розуміти існуючі усталені формальні та змістовні зв’язки й відношення між різними елементами
правової ідеології, що забезпечують її функціонування і гарантують її цілісність. Можна виділити такі її основні елементи:1) правові цінності та цілі, які закріплюють найважливіші для суспільства регулятивно-аксіологічні ідеї, в яких відбито ключові пріоритети правового розвитку (це можуть бутитакі правові цінності, як пріоритет прав і свобод людини і громадянина, гуманізм права, домінування загальнолюдських правових цінностей, а також такі цілі, як: побудова правової держави, укріплення демократичних основ державного ладу, стимулювання розвитку справедливих
форм розподілу суспільних благ, підвищення рівня свободи людини і громадянина тощо);2) правові уявлення, поняття та ідеї, які слугують вихідними інструментами для осягнення правової дійсності, містять в собі загальне уявлення про право та його роль у регулюванні
суспільних відносин. Правові ідеї мають такі властивості: ідеї самоочевидні (вся «робота» правосвідомості може бути розглянута як своєрідна раціоналізація ідей); ідеї самодостатні (вонине тільки не потребують будь-яких підстав, а й не є наслідком чого-небудь); ідеї універсальні
(вони пронизують все різноманіття соціального життя, і реалізуються в кожному окремому
акті, дії; у кожному конкретному явищі вони постають як втілення сутності права); ідеї носять
програмний характер, виступають як основні практичні установки правового суб’єкта; ідеї мають стабілізуючий характер (вони постають як абсолютний сенс і є тими духовно-культурними
інваріантами, з якими завжди згідні реальні суспільства);313
3) правові теорії, доктрини, концепції та моделі, які описують існуючі правовідносини, атакож слугують засобом впливу на їх розвиток, вдосконалення і наближення до існуючих суспільно-правових уявлень про належну правову організацію і правопорядок;4) правові ідеали, які відображають бажані в суспільстві орієнтири розвитку правової системи;311

Четвернин В.А. Введение в курс общей теории права и государства. Учебное пособие / В.А. Четвернин. – М.: Институт государства иправа РАН, 2003. – С. 138.

312 Толстенко В.Л. Правова ідеологія у розвиткові сучасної Української держави і суспільства: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 /В.Л. Толстенко; Відкритий міжнар. ун-т розв. людини «Україна». – К., 2012. – 18 c. – С. 32.
313 Малахов В.П. Природа, содержание и логика правосознания. – М., 2001. – С. 128-132.

83ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 25) правові принципи, що лежать в основі правового регулювання і визначають основні
формальні та матеріальні параметри розвитку системи права і законодавства.314
У різних правових ідеологіях наголос може бути зроблено на тих чи інших елементах. Наприклад, під час встановлення правової системи ключовими є правові цілі та цінності, тодіяк для сталих правових систем важливішу роль відіграватимуть сталі правові принципи, яківизначають зміст та напрями правового регулювання суспільних відносин та інтегруються всистему позитивного права.315Виділяють такі ознаки правової ідеології:1) системність: ідеологія є сукупністю концептуальних цінностей та ідей, що реалізуються за допомогою програми дій (у результаті ідеологічної діяльності держави); ідеологія є вищою точкою ідеологічної системи (задає стратегічний напрям і межі дій носіїв ідеології);2) духовно-практичне утворення: характер прояву свідомості; її місце у структурі суспільної свідомості (правова ідеологія виступає раціональним компонентом правосвідомості); її цілеспрямованість, орієнтація на практичну актуалізацію;3) змістовний аспект: являє собою сукупність цінностей, уявлень, понять, суджень, складових переконання і різні теорії; зачіпає всі сторони життєдіяльності суспільства і держави, щознаходяться у сфері правового регулювання; закріплює певний гносеологічний ідеал, до якогомає прагнути суспільство і держава у своєму розвитку, і тим самим, є певним організаційним,мобілізаційним та інформаційним базисом цього розвитку; незважаючи на деяку статичність
нормативного закріплення, розвивається паралельно поточним суспільним реаліям;4) функціональний аспект: виконує інтегруючу, пізнавальну, організуючу, виховну функцію;5) цільовий аспект: або санкціонує існуючі в суспільстві форми панування і влади, абообґрунтовує їх перетворення.316
Отжє, підводячи підсумок розгляду ролі правової ідеології в сучасній правовій системі, слідпідтримати низку концептуальних положень:1. Розглядаючи функціональні характеристики правової ідеології як елемент правової
системи сучасного суспільства слід, по-перше, говорити про вплив правової ідеології на правосвідомість, по-друге, – на інші елементи правової системи і, по-третє, – на суспільство вцілому. Оскільки у разі виконання низки функцій правовою системою сучасного суспільства
використовується ресурс правової ідеології, то ці функції слід вважати соціальними функціями
правової ідеології.
2. Функції правової ідеології стосовно індивідуальної і суспільної правосвідомості мають
універсальний характер. Роль правової ідеології відносно суспільної правосвідомості в найбільш загальному вигляді полягає у формуванні духовної сфери суспільної правосвідомості,щодо індивідуальної правосвідомості правова ідеологія формує правовий світогляд індивіда.
Правова ідеологія – це не тільки світогляд. Вона включає в себе правовий світогляд особливого
типу, який спрямований на практичну діяльність людини в соціальному середовищі, тоді як
314 Толстенко В.Л. Правова ідеологія у розвиткові сучасної Української держави і суспільства: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 /В.Л. Толстенко; Відкритий міжнар. ун-т розв. людини «Україна». – К., 2012. – 18 c. – С. 44, 37.
315 Луцький А.І. Правова ідеологія в системі правової свідомості / А.І. Луцький // Науковий вісник Міжнародного гуманітарного
університету, Сер.: Юриспруденція. – 2014. – № 8. – С. 25-27. – С. 26.
316 Цыганкова Д.Ю. Правовая идеология и информационная функция государства: теоретико-правовой аспект: дис. ... кандидата
юридических наук: 12.00.01 / Цыганкова Дарья Юрьевна; [Место защиты: Академия управления МВД России]. – Москва, 2012. –182 с. – С. 51-53.

84ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

світогляд і правосвідомість можуть бути пасивно-споглядальними. Крім того, правова ідеологія завжди існує на соціальному рівні, натомість світогляд – тільки на індивідуальному рівні, аправосвідомість може розглядатися як на індивідуальному, так і на груповому та соціальному
рівнях. Правова ідеологія представляється як практично орієнтований світогляд, раціоналізована правосвідомість, що має механізм трансляції свого змісту.
3. Дослідження співвідношення правової ідеології з формальними джерелами права якструктурними елементами правової системи сучасного суспільства дозволяє підтвердити їїсистемоутворююче значення в структурі правової системи суспільства, що розглядається в зазначеному ракурсі.
4. Соціальні функції правової ідеології реалізуються для вирішення основних завдань, щостоять перед правовою системою сучасного суспільства.317
Необхідно відзначити, що правова ідеологія є однією з форм суспільної ідеології та суспільної правосвідомості, виступає нарівні з правовими нормами і санкціями засобом регулювання
суспільних відносин. Правова ідеологія визначає характер правотворчого і правозастосовчого
процесів, синтезує різнорідні політико-правові феномени в одне ціле. Немає в світі держави,існуючої без правової ідеології. У змісті Конституції, інших основних законах держави законодавець вкладає своє розуміння, пізнання юридичної матерії у вигляді правових поглядів, ідей,теорій. Це і є панівна правова ідеологія. Єдність державного життя, правового буття значною
мірою задається ступенем розвиненості правової ідеології. Правова ідеологія – досить складне
суспільне явище, що виступає своєрідною системою політичної інтерпретації, раціонального
вираження та обґрунтування значущих для певного суб’єкта на певний історичний момент
ціннісних властивостей, якостей, сторін, рис, правової реальності. Саме суспільно-правова
ідеологія є основою правової політики держави, що формується шляхом духовно-етичних, соціально-правових, культурних шукань людини, суспільства, держави, шляхом гармонізації інтересів різних соціальних груп. Однак не можна допускати розриву істинного зв’язку між буттям і свідомістю, оскільки в такому випадку правова ідеологія не буде об’єктивно відображати
юридичну дійсність, що призведе не тільки до деформації правосвідомості, але й до недогляду
законодавчої політики держави. Отжє, правова ідеологія повинна відображати прогресивні
ідейні погляди своєї епохи, орієнтовані сьогодні на суспільно-значущі і загальнолюдські цінності, формувати належний політико-правовий режим і не відриватися від соціально-історичного досвіду суспільства.318
Правова ідеологія дозволяє визначити цілі соціального розвитку, а також правові засади,інноваційно-технологічні засоби їх досягнення. Вона формує правові механізми регулюванняяк зовнішніх (правові регулятори функціонування країни, держави і суспільства як єдиного
простору, що розвивається відповідно до вимог, запитів і потреб національних інтересів), такі внутрішніх відносин (усередині влади). Крім цього, вона може дати правову оцінку соціально-політичній ситуації з позиції стандартів рівня та якості життя, соціального порядку і справедливості, уявлень щодо соціальної мети.319
Проведений аналіз дозволяє тлумачити правову ідеологія як форму правосвідомості, щовідображає правові цінності, формує правовий ідеал та визначає напрями розвитку права.
317 Беседин А.А. Правовая идеология как элемент правовой системы современного общества: диссертация ... кандидата юридических наук:12.00.01 / Беседин Александр Александрович. – 184 с. – С. 84-85, 47.
318 Власова Ю.Б. Взаимодействие права и идеологии в современных условиях: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Ю.Б. Власова. – М.: РГБ,2006. – 194 с. – С. 61-62.
319 Недюха М.П. Правова ідеологія українського суспільства: інноваційний потенціал процесу соціальних змін / М.П. Недюха // Проблеми
інноваційно-інвестиційного розвитку. – 2011. – №1. – С. 14-21. – С. 20.

85ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2

2.2.

Правовий ідеал як ціннісний стрижень правової ідеології

Одна з особливостей людської природи виявляється в тому, що людина створює світ відповідно до своїх потреб та уявлень, які втілюються у розумінні бажаного майбутнього. Такатворча особливість свідомості людини найбільшою повнотою виявляється в ідеалі, який здатний не тільки відображати оточуючий світ, але й удосконалювати його. Ідеал, відображаючи
дійсність, одночасно оцінює її з точки зору перспективи майбутнього та можливих тенденцій,включаючи в себе те, що повинно бути, чого хочуть і до чого прагнуть люди. Саме тому, ідеал проявляє себе як ціль людської діяльності, має всередині себе практичну спрямованість,є сильним стимулом і каталізатором людської поведінки. Несучи в собі ідею досконалості,взірця ідеал має певний естетичний елемент, що проявляється у відносній імперативності йоговпливу.320Поняття «ідеал» має широке значення філософського, соціально-політичного, психологічного і правового характеру. Ідеал як загальна форма цілеспрямованої діяльності відіграє значну
роль у всіх галузях суспільного життя: соціальній, політичній, моральній, правовій, естетичній, релігійній, науковій, особистій, громадській та ін. Також важко переоцінити його значенняу сфері філософії права, оскільки усвідомлення цієї категорії дозволяє точніше визначитися
щодо належності до ідеалістичної, матеріалістичної або дуалістичної традиції міркувань і відповідно долучитися до багатовікового досвіду досліджень цілого ряду поколінь видатних мислителів. На думку С.Н. Шумилова, поняття «ідеал» відіграє важливу роль не тільки у освоєнні
процесів формування суспільної свідомості, воно є вихідним, детермінуючим в ряду таких
понять, як «установка», «мотив», «поведінка», «діяльність» та ін.321Ідеали формуються під впливом соціального середовища у всіх без винятку культурах, зберігаються в картинах світу, пронизують світогляд, менталітет суспільства. Існує безліч ідеалів,як-от: ідеали святості, справедливості, добра, краси, миру, любові, чесноти, гуманізму й інші.
Всі вони мають підсвідому природу, міфологізовані, відображаються у всіх видах релігій, мистецтв, інваріантні, проявляються в національних формах і образах. Ідеалом може виступати
сукупність норм поведінки; образ, що втілює найбільш цінні і привабливі людські риси; зразокдля наслідування, який представлений повсюди. Він існує для того, щоб порівнювати себе зним, звертатися до порівняння. Як вважає Л.П. Сивурова, ідеал – це семантичне втілення основної ідеї, якості, сенсу.322
Правовий ідеал залежить від конкретних історичних умов, етапів розвитку та політичної
стабільності суспільства. Передумовою виникнення правового ідеалу виступає необхідність
правових змін у суспільстві, адже на кожному повороті історії правові ідеали слугували длявироблення суспільством свідомих принципів та еталонів правової поведінки у регулюванні
правового співжиття. У процесі розвитку правосвідомості сутність правових ідеалів видозмінювалася, трансформувалась та вдосконалювалась в залежності від умов і часу323.
Сутність правового ідеалу тотожна сутності права, що проявляється у вигляді уявлень просвободу, справедливість, втілюваних у правовій волі і виступає як морально-правовий спо320 Москаленко В.В. Соціальні ідеали як виявлення творчої сутності свідомої особистості / Валентина Володимирівна Москаленко //Психологія і особистість. – 2015. – № 1. – С. 31-44. – С. 33.
321 Шумилов С.Н. Идеал и идеализация в социальном познании: диссертация на соискание ученойстепени к.филос.н.: специальность
09.00.11/ Шумилов Сергей Николаевич; Казан. гос. ун-т. – Казань, 2008. – 163 с. – С. 17.
322 Сивурова Л.П. Общественный идеал: сущность, значение, формирование / Л.П. Сивурова // Матэрыялы XX Міжнародных КірылаМяфодзіеўскіх чытанняў, прысвечаных Дням славянскага пісьменства і культуры (Мінск, 20-23 мая 2014 г.) / Беларускі дзяржаўны
ўніверсітэт культуры і мастацтваў. – Мінск, 2014. – С. 229-233. – C. 229-230.
323 Грищук О.В., Калітинський В.М. Правовий ідеал як основа формування правових ідеологій в основних типах праворозуміння. –Хмельницький, 2019. – 293 с.

86ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙсіб правової дійсності. Зміст правового ідеалу становить система правових цінностей, ідей,принципів, установок на правомірну поведінку, правових знань, що визначають смислове значення правомірності в історично конкретному контексті юридичної практики. Форма правового ідеалу – це спосіб організації змісту правового ідеалу. Формою правового ідеалу є сукупність правових теорій, доктрин, концепцій праворозуміння, які розкривають сутність права,що обґрунтовують соціальне призначення права, його мету і завдання, джерел права, юридично закріплюють правові цінності, ідеї і принципи як змістовні компоненти правового ідеалу.324
Правовий ідеал характеризується різними підходами до розуміння його сутності. Так, правовий ідеал розглядають як обумовлені правовими морально-етичними нормами суспільні
(особистісні) уявлення про найбільш досконалу (в максимальному ступені відповідної ідеям
добра і справедливості) державно-правову організацію суспільства, що є кінцевою (ідеальною) метою суспільних (особистісних) прагнень і діяльності.325Правовий ідеал має своєю кінцевою і абсолютною метою ідеал владної організації, де відсутня яка-небудь можливість гноблення людини людиною, владарювання однієї особистостінад іншою і примусове обмеження свободи. Такий абсолютний суспільний ідеал є в даний часлише зразком майбутнього досконалості, тією метою, до якої має прагнути людство.326 Правовий ідеал є результатом раціоналізації правових цінностей, виступає як уявлення про належнеу сфері права і виглядає як сукупність правових засад, ідей і принципів, які визначають закономірності правового регулювання суспільних відносин.327
Правовий ідеал являє собою характеристику об’єктивних потреб людей, що виявляються всоціальних відносинах і зв’язках, відображає ці потреби, що впливають на людей (в тому числі на законодавця), на їх відносини.328 Правовий ідеал не знаходить юридичного закріпленняв правових нормах, однак він пронизує всю правову систему. Поряд з тим, слід визнати тойфакт, що правовий ідеал є важливим компонентом механізму правового впливу, багато в чомувизначає ефективність права, стабільність правового порядку. Щодо співвідношення правового ідеалу з позитивним правом, то слід звернути увагу, що правовий ідеал виникає в контексті
протиріччя, що виникає між чинним писаним правом і бажаним, який формується на основі
узагальнення в контексті правовідносин, реальних потреб суб’єктів права, що визначають мотивацію їх правової поведінки. Позитивне право, являє собою певну якість правопорядку ізміст законності.329
Люди e своїх відносинах намагаються «вирватися» з формальних норм позитивного права, якщо останні застаріли і не відповідають вимогам суспільства настільки, що суперечать
об’єктивним потребам суспільного існування і розвитку. Поряд з тим впровадження правового
ідеалу стикається з реальною силою захисту – державною силою. Адже справа якраз в тому іполягає, що ці самі норми позитивного права, нехай вже відстали від життя, нехай заважають
324 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 9.
325 Величко А.М. Государственно-правовые идеалы России и Запада: соотношение правовых культур: автореф. дисс. д. юр. наук. СПб.,2000. – 30 с. – С. 8.
326 Савина Л.В. Методологические аспекты социально-философского анализа проблемы общественного идеала: дис. на соиск. учен. степ.
канд. филос. наук. Спец. 09.00.11-социал. философия/Тул. гос. ун-т.- Тула, 2000. – 172 с. – С. 65.
327 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 24.
328 Аверин А.В.. Истина и судебная достоверность (Постановка проблемы). 2-е изд., доп. – СПб.. Издательство Р. Асланова «Юридический
центр Пресс», 2007. – 466 с. – С. 31-32.
329 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 88.

87ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2прогресу, не просто написані на папері, але відступ від цих формальних норм здатний викликати негативну реакцію держави.330
Правовий ідеал є елементом правосвідомості, що відображає правову дійсність за допомогою правових оцінок, уявлень про правомірне і неправомірне, законне і незаконне, правові ідеїі цінності, теорії і концепції, правові доктрини. Як елемент правової свідомості правовий ідеал
відіграє фундаментальну роль у правовій ідеології, який є її стрижневим елементом. Правова
ідеологія є вищим рівнем правосвідомості і являє собою систематизоване, теоретичне ставлення до права, які виражаються в юридичних поняттях і категоріях. Однією з основних категорій
правосвідомості є категорія правового ідеалу. Правовий ідеал включений в структуру правової
ідеології як сукупність офіційно прийнятих поглядів на мету і завдання права, правового регулювання тієї чи іншої сфери суспільних відносин.331Правовий ідеал є теоретичним обґрунтуванням правової ідеології та співвідноситься з неюяк частина і ціле. Поряд з тим правова ідеологія – це міра втілення правового ідеалу у правову реальність. Правовий ідеал – це конкретна форма ідеалу і, щоб зрозуміти місце правового
ідеалу у структурі суспільного, ми у попередньому пункті розібрались у сутності та ґенезі,функціях суспільного ідеалу.
Доцільно виділити функції правового ідеалу: аксіологічна функція – виражається в змісті
правового ідеалу, який містить ціннісні та ідеологічні орієнтири, яких слід дотримуватися приреалізації правого ідеалу, також правовий ідеал слугує для вироблення суспільством свідомих
принципів та еталонів правової поведінки у регулюванні правового співжиття; критична – правовий ідеал виникає при суперечності правової дійсності, проблем, пов’язаних з правовідносинами у контексті історично створеного позитивного права; орієнтаційна – правовий ідеал
орієнтує на бажану правову дійсність; прогностична – виражається в моделюванні правової
реальності за допомогою правого ідеалу, пошуку способів вдосконалення позитивного праваз метою більш повної реалізації та захисту прав і свобод людини; динамічна – правовий ідеал
виступає як необхідність правових змін у суспільстві, у процесі розвитку правосвідомості сутність правових ідеалів видозмінювалася, трансформувалась та вдосконалювалась в залежностівід умов і часу; детермінуюча стосовно правопорядку, правотворення і правореалізації, правомірної поведінки (означає включеність правового ідеалу в структуру правових механізмів;правовий ідеал повинен бути ціннісною складовою правової норми, яка, у свою чергу, повинна
відображати потреби та інтерес членів суспільства, тим самим створюючи межі правомірної
поведінки).
Виділяють три структурних компоненти правового ідеалу, взаємозв’язок яких і визначає
його природу:1) Гносеологічний, який виражений у правовій ідеї, яка (які) складають змістовну основу
правового ідеалу. Правова ідея є не тільки і не просто формою об’єктивного знання, вона концентрує в собі соціально значущу мету суб’єкта, також як і його інтерес.
2) Онтологічний компонент виражений в меті, який втілюється в уявленнях про досконалість того образу правового життя суспільства, який формує для себе правовий суб’єкт.
По-друге, це цілісний досконалий образ, тобто в нього входять знання про досконалу систему
правових норм, досконалу правову діяльність.
330 Аверин А.В. Истина и судебная достоверность (Постановка проблемы). 2-е изд., доп. –СПб.. Издательство Р. Асланова «Юридический
центр Пресс», 2007. – 466 с. – С. 32.
331 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 9, 31.

88ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

3) Аксіологічний компонент складають правові цінності, які наповнюють правовий ідеал
соціально значущим змістом.332
Правовий ідеал пропонуємо розглядати як семантичне втілення правових ідей та цінностей,образу права та мети права у правосвідомості. Виділимо таку структуру правового ідеалу: правові цінності, правові ідеї, мета права, образ права.
Правові ідеї, які складаються з уявлень людей про бажані правові норми, про бажані законита зі ставлення людей до існуючих законів, їх схвалення або неприйняття. У правових ідеях зїх урахуванням певного порядку у суспільстві люди втілюють свої інтереси, які формулюють внорми. Правові ідеї включають ставлення до існуючих норм (ставлення позитивне або негативне), а також спрямованість до майбутнього-уявлення про бажані правові норми. Отже, правові
ідеї втілюють усвідомлення людьми своїх інтересів у праві. Р.З. Лівшиц пропонує становленняі розвиток правових ідей розглядати на різних рівнях, які охоплюють різні верстви суспільства.
Перший ступінь –рівень окремих громадян (професіоналів, фахівців, вчених). На цьому рівні
правова ідея зароджується і вперше знаходить форми правових формулювань. Інший щабель –рівень груп і прошарків населення. На даному рівні «ідея опановує маси», набуває численних
прихильників (ті групи і шари, інтересам яких ця ідея відповідає) і супротивників (ті групи ішари, інтересам яких ця ідея суперечить). Третій, завершальний щабель розвитку правових
ідей – рівень законодавця і практика правозастосування. На цьому етапі ідеї втілюються внорми і переходять на стадію практичної реалізації. Тобто правова ідея проходить еволюцію
«туди» і «назад». Спочатку – від формування ідеї до її усвідомлення («оволодіння масами»), апотім – до законодавця. А після прийняття закону – від законодавця до правозастосування, доставлення людей до прийнятих і реалізованих законів. І нарешті, втілена в законі правова ідеязнову піддається узагальнюючій, завершальній оцінці професіоналів. 333
Правові ідеї виникають у політико-правовій, соціально-економічній дійсності та в практичній діяльності людей, у процесі реалізації якої соціально-політичні вимоги та правові ідеї розвиваються та трансформуються, концентруючи в собі результати юридичної практики.334
Правовий ідеал і правова ідея знаходяться у діалектичній єдності, оскільки являють собою
елементи правової свідомості. Разом вони є важливою стороною правового життя суспільства,істотно впливають на правотворення, правореалізації, тлумачення права, включені в механізм
правового впливу. Висловлюючи духовно-ціннісну основу права, правовий ідеал і правова ідеямають складний механізм втілення в праві, де правова ідея відіграє роль транслятора ціннісного змісту правового ідеалу. Так, в юридично-нормативному контексті позитивного права зміст
правової ідеї висловлюють законодавчо закріплені принципи, що визначають закономірності
правового регулювання суспільних відносин.335
Можна виділити такі основні ідеї, які були сформовані суспільством внаслідок багатовікової філософсько-правової думки:1) Ідея прав людини. Кожен етап в історії людства ознаменований своїми досягненнямив галузі прав людини, які формувались під впливом юридичного, морального, політичного,332 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 127-128.
333 Лившиц Р.3. Теория права. Учебник / Р.З. Лившиц. – М.: Издательство БЕК, 1994. – 224 с. – С. 81-82.
334 Ситник О.М. Правова ідеологія як складник механізму державно-правового регулювання / О.М. Ситник // Юридичні та політичні
науки. – Випуск 56. – С. 9-14. – С. 9.
335 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 68-69.

89ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2філософського, релігійного світоглядів. Ідея прав людини характеризується своєю поліваріативністю теоретичних підходів, оскільки її розглядали з точки зору походження (як похідні відприроди людини і соціальних умов її існування), змісту (як міру можливої поведінки людини,забезпеченої моральними і правовими нормами), реалізації (забезпечення суттєвими матеріальними і духовними благами), співвідношення особи і держави (як межу здійснення державної влади) тощо.336
Характеризуючи історію розвитку ідеї прав людини, деякі науковці поділяють її на етапи
(покоління прав людини). Так, перше покоління характеризується ідеями прав, що засновані натрадиційних ліберальних цінностях права і свободи, які визначали межі втручання державної
влади у сферу суспільства і особистого життя людей. До першого покоління відносять такіправа людини як право на свободу думки, совісті і релігії, на рівність перед законом, на участьв управлінні державою, на недоторканність особи тощо. Ідеї другого покоління прав людини пов’язані з боротьбою людей за поліпшення свого соціально-економічного становища такультурного рівня. Третє покоління – це втілення ідей, які пов’язані з національно-визвольним
рухом країн, що розвиваються, а також із загостренням глобальних світових проблем після
Другої світової війни. На даному етапі ідеї прав людини почали мати інтернаціональний характер та почали втілюватися у міжнародних (або континентальних) пактах про права людини,законодавчому співробітництві країн у питаннях про права людини, надбанням наднаціонального характеру законодавствами (особливо конституційними) тих держав, що підписали міжнародні пакти про права людини.337
Стрижнем ідеї прав людини є твердження про те, що людина в силу свого народження іприроди володіє певними невідчужуваними правами. Розвиваючи дану думку науковці дійшли висновків, що саме людська гідність та індивідуальність надають людині якість суб’єктаправа, який в силу самого свого буття володіє певними правами. Назвати їх правами людини
досить логічно.338
Слід погодитись, що однакові можливості, справедливість, свободу вибору в рамках моральної автономії, свободу слова прийнято вважати загальнолюдськими цінностями, що становлять фундамент правового статусу особистості в сучасному цивілізованому суспільстві.
У такому контексті цінність права виступає особливим соціальним феноменом, тісно пов’язаним з історичним розвитком ідеї прав людини: права кожної особи на свободу, рівність тасправедливість, які випливають із соціальної природи особистості. Поняття «права людини»ґрунтується на гуманістичному змісті ідеї юридичного закріплення загальнолюдських, видових потреб та інтересів членів суспільства.339
Ідея прав людини має особливу значущість у житті суспільства, адже саме вони є фундаментом для формування правової системи. За будь-яких умов ця ідея є справжньою революційною
силою, адже навіть у суспільстві, де права людини загалом шануються, вони є приводом тискуна уряд та змушують його діяти відповідно до їх стандартів. За ставленням держави до прав ісвобод людини можна визначити рівень розвитку свободи і демократії в суспільстві. Ідея правлюдини має міжнародний характер, оскільки їхнє дотримання – одна із основ світобудови. Управах людини відбиті найважливіші загальнолюдські цінності, які повинен мати кожен інди336 Турута О.В. Становлення і розвиток ідеї прав і свобод людини в Україні / О.В. Турута, Н.А. Дубина // Право і суспільство. – 2015. – №
4(2). – С. 21-27. – С. 21, 26.
337 Ковшик А.О. Покоління прав людини: поняття та загальна характеристика / А.О. Ковшик // Сьома Всеукр. студ. наук.-практ. конф.
Правозахисний рух: історія та сучасність. – Полтавський національний педагогічний університет імені В.Г. Короленка. – С. 162-165. –С. 162, 163, 164.
338 Государственное право Германии; Сокр. пер. нем. 7-томного изд. – Т. 2. – М.: Ин-т гос-ва и права РАН, 1994. – 319 с. – С. 167.
339 Хмелевська Н.А. Історико-філософський огляд понять «право», «природні права» та «права людини» / Н.А. Хмелевська // Гуманітарний
часопис. – 2011. – № 3. – С. 82-90. – С. 82-83.

90ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

відуум, ким би він не був і де б не проживав, тобто є надбанням кожного. Ідея прав людини
закріплена в багатьох міжнародних документах, саме тому вони універсальні. Це означає, щодержава відповідає перед своїм народом і міжнародним співтовариством за дотримання зобов’язань, які вона бере на себе, приєднуючись до міжнародних договорів з прав людини.340
2) Ідея гуманізму. Гуманістична проблематика є вічним супутником людської історії. Втілення ідей гуманізму в суспільне буття має бути похідним від утвердження громадянського
типу суспільства.341 Ідея гуманізму (від лат. humanus – людяний, людський) у праві – одна знайсуттєвіших органічно властивих праву якостей. Завдяки ідеї гуманізму право у філософському і соціологічному розумінні характеризується як загальна міра свободи, рівності і справедливості у суспільстві, яка повинна визначати зміст кожної правової норми. Сутність ідеїгуманізму становлять такі цінності як свобода, рівність, справедливість, які собою складають
систему поведінкових стандартів, за якими члени суспільства мають діяти у відповідних ситуаціях, щоб їх інтереси узгоджувалися з інтересами та потребами інших людей, держави і громадськими інтересами.342 Сутністю ідеї гуманізму є людина, її потреби та інтереси, що розглядаються крізь призму самоцінності людського життя. Ідеї гуманізму стали тим фундаментомна основі якого визначаються основні соціальні цінності, а отже, принципи і норми, на основі
яких функціонує суспільство. Свій безпосередній вияв ідеї гуманізму знаходять у регулюванні
суспільних відносин. Гуманізм також охоплює такі обов’язкові елементи як удосконалення
людини через виховання, освіту, обмеження її від примітивних інстинктивних форм існування шляхом переосмислення сенсу життя, основних життєвих цінностей, свого місця і ролі всуспільстві та державі. Завдяки цьому відбувається двосторонній взаємозалежний процес: зодного боку, із сутності, самоцінності людини випливає система гуманістичних ідей, з іншого – саме гуманістичні ідеї моделюють реальну поведінку людини, яка керується вимогами
правових та інших соціальних норм у щоденному житті.343
Сьогодні ідея гуманізму – це одна з фундаментальних характеристик суспільного буття тасвідомості, суть якої полягає у відношенні людини до інших людей як до найвищої цінності. Ідея гуманізму проявляється в альтруїзмі, прагненні сіяти добро, у милосерді, співчутті,прагненні допомогти оточуючим. Гуманістичні ідеї мають посідати домінуюче місце в системі
людських орієнтирів, а принципи гуманізму, людяності, поваги до особистості та її гідності
мають стати безумовними імперативами, нормами як офіційної політики, так і повсякденного
життя.344
Основна мета ідеї гуманізму у праві – створення людиноцентричної моделі законодавства,що передбачає забезпечення ефективного розвитку законодавства, яке має сприяти на практиці гуманізації та демократизації суспільних відносин, реалізації принципу соціальної справедливості. Основна ідея – закони мають бути такими, щоб люди добровільно їх виконували.
Гуманізм заперечує використання людини проти її волі як засобу для досягнення чужої мети,однак обмеження зовнішньої свободи може мати місце лише у випадках, коли виникає загроза
свободі іншої людини. Отже, сучасна методологія правознавства дозволяє розглядати гуманізм

340 Колесніченко Н.М. Універсальність прав людини: сучасні підходи до проблеми / Н.М. Колесніченко // Наукові праці [Чорноморського
державного університету імені Петра Могили]. Сер.: Політологія. – 2012. – Т. 178, Вип. 166. – С. 31-35. – С. 31, 33.
341 Жадько В.А. Ідея гуманізму в історії філософської думки: староіндійська філософія / В.А. Жадько // Гуманітарний вісник Запорізької
державної інженерної академії. – 2010. – Вип. 42. – С. 25-33. – С. 32.
342 Юридична енциклопедія: В 6-ти т. / [за ред. Ю.С. Шемчушенка та ін.]. – Т. 1: А-Г. – К.: Вид-во«Українська енциклопедія» ім. М.П.
Бажана, 1998. – 669 с. – С. 660.
343 Грищук О.В. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві / О.В. Грищук, І.А. Гелеш. – Хмельницький: Хмельницький університет
управління та права. 2013. – 288 с. – С. 5.
344 Чеботарьов С.С. Гуманістичні засади права: до історії питання / С.С. Чеботарьов // Публічне право. – 2013. – № 1. – С. 367-374. – С. 372.

91ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2в праві як основоположну ідею правового світогляду, що ґрунтується на цінностях свободи,рівності та справедливості, які складають сутність гуманізму.345
До ідеї гуманізму входять такі елементи: максимізація свободи вибору людини (зокрема,свободи слова і совісті, права на особисту думку і незалежне дослідження, права кожної особистості на власний спосіб життя тощо); визнання гідності і незалежності особистості головною
соціальною цінністю; додержання принципу толерантності, згідно з яким кожна людина заслуговує до себе людського ставлення; визнання інших загальнолюдських моральних стандартів,а саме: правдивості і додержання обіцянок, чесності і відвертості, неупередженості і справедливості, доброзичливості і надійності, вірності і вдячності, добросовісності і прагнення доспівробітництва тощо; шанування таких чеснот, як здатність до творчості, самостійного вибору, мислення і поведінки, спрямованість на засвоєння раніше невідомих їй сфер діяльності,прагнення до максимальної реалізації талантів і здібностей, одержаних людиною від природи;гармонійне поєднання етики і розуму; віра в те, що мораль та розум повинні взаємодіяти, аджезбільшення знань дозволяє людям бути мудрішими і людянішими, а моральні норми сприяють
прогресові розуму.346
3) Ідея громадянського суспільства. Без сумніву, поява та розвиток концепцій і доктрини
громадянського суспільства стали потужним поштовхом для розвитку ідеї правового суспільства. Отже, на зміну уяві про громадянський стан суспільства як такого, що будується лише назаконах і судочинстві, приходить уявлення про право вільного обрання органів влади, покликаних представляти суспільні інтереси.347
Поняття «громадянське суспільство», як правило, використовується в зіставленні з поняттям «держава». Як і історія встановлення ідей правового суспільства, ідея громадянського суспільства має свій історичний шлях становлення та розвитку, який можна поділити на декілька етапів. В основу поділу на етапи покладено співвідношення громадянського суспільства ідержави та визначення місця громадянського суспільства у структурі людського суспільства.
На першому етапі громадянське суспільство розглядається як найбільш якісний етап розвитку
людського суспільства, де держава є складовою громадянського суспільства. На другому етапі
громадянське суспільство слід розглядати як механізм, що зв’язує особу, її інтереси, потреби ідержаву як політичну організацію суспільства. На третьому етапі громадянське суспільство ідержава розглядаються як окремі елементи суспільної структури, що є рівноправними партнерами або нейтральні щодо одне одного елементи чи як антагоністичні структури. Здебільшого громадянським суспільством вважається суспільство, в якому головною діючою особою єгромадянин як автономна особа. Ідеї, що виникли у давньогрецький, давньоримський, середньовічний періоди та період Нового часу слід вважати ідеями, що дали поштовх виникненнюта початком еволюції класичного розуміння поняття громадянського суспільства. Сучасна концепція громадянського суспільства виходить із того, що громадянське суспільство є передумовою соціальної правової держави.348
Сучасне громадянське суспільство виступає характеристикою суспільства з точки зору йогосамоорганізації, ступеня розвитку демократії, реалізації прав і свобод людини і громадянина,як середовище відповідальності за долю держави і нації, виконання громадянами своїх полі345 Станіслав Д.Г. Гуманізм як основоположна ідея сучасного правового світогляду / Д.Г. Станіслав // Науково-практичний юридичний
журнал. Випуск 3. – К.: Ін-т держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, 2012. – С. 47-51. – С. 50.
346 Погребняк С. Втілення принципу гуманізму в праві // Вісник Академії правових наук України. – 2007. – №1. – С. 33-42. – С. 34.
347 Пехник А.В. Концептуальне осмислення взаємозв’язку правової держави та громадянського суспільства [Електронний ресурс] /А.В. Пехник // DSpace Repository. – Режим доступу до статті – http://dspace.onua.edu.ua/bitstream/handle/11300/118/app-36_Pehnik_A_V_(50-61).pdf?sequence=1348 Ісаков В.В. Встановлення громадянського суспільства: істоико-правовий аспект / В.В. Ісаков // Юридичний науковий електронний
журнал. – №2/2014. – С. 8-11. – С. 10-11.

92ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

тичних обов’язків як носіїв суверенітету, як джерела влади, як свідомих суб’єктів політичної
діяльності, як людей, відповідальних за наслідки своїх дій, за майбутнє всього суспільства.
Громадянське суспільство створює державу, а не держава створює громадянське суспільство,а отже, громадянське суспільство і держава співвідносяться як ціле і частина, як організм імеханізм. Тому, держава виступає як частина громадянського суспільства, інститут здійснення
публічної влади й механізм забезпечення безпеки, добробуту, правового захисту прав і свобод
громадян. Ступінь розвиненості ідей громадянського суспільства – характеристика рівня демократизму і політико-правової культури соціуму. Держава відповідатиме ідеї громадянського
суспільства тоді, коли суспільство збереже за собою більшість функцій і повноважень інститутів самоорганізації та самодіяльності громадян. Держава є сильною тією мірою, якою сильне
громадянське суспільство, ефективно здійснює політичне управління в інтересах громадян,створюючи для цього відповідну правову систему і легітимно забезпечуючи правопорядок.349
Згідно з ідеєю про громадянське суспільство, суспільство стає громадянським лише тоді,коли кожен член суспільства та його окремі громади впливають на процес формування влади,тобто мова йде про появу загального виборчого права, представницької демократії, що функціонує як влада делегованих від імені громадян повноважень.350
4) Ідея «верховенства права» (правової держави). Ідея верховенства права (англ. – rule oflaw) сформувалася в ХVІІ-ХІХ ст. в умовах європейського культурно-правового простору, влоні доктрини природного права. Ідея верховенства права має англійське походження, оскільки характеризувала конституційну систему Великої Британії після закінчення королівського
абсолютизму та поразки Кромвелевої революції у XVII ст. Сам термін «верховенство права»,вважається, ввів у науковий обіг англійський вчений і політичний діяч Дж. Гаррінгтон у 1656
році.351
Поняття «верховенство права» – багатогранне за своєю сутністю та змістом. До обов’язкових елементів ідеї «верховенства права», відносять: законність; правову певність (визначеність); заборону свавілля; доступ до правосуддя перед незалежними та неупередженими судами; повагу і дотримання прав людини; недискримінацію та рівність перед законом.
Як стверджують науковці, верховенство права – це динамічна категорія, що не дає змоги
вмістити в її рамки будь-якої юридичної дефініції, адже у понятті верховенства права поєднано
правові та політичні, культурні і етичні мотиви, внутрішньодержавні і міжнародні, національні, цивілізаційні й загальнолюдські аспекти, наукова істина і цінності добра і справедливості,досягнення правової теорії і практичний досвід.352
Верховенство права, розглянуте в контексті правової ідеї та правової гармонії, виводитьна визнання того, що компоненти структури права – правові нормативи та правові цінності –існують як цілісність. Верховенство права, що розвивається під знаком концептуальної ідеїверховенства права як шлях конкретизації та реалізації правової структури в соціокультурних
умовах того чи іншого суспільства слід розглядати в розрізі взаємодії та взаємопроникнення

349 Кресіна І. До питання про визначення поняття громадянського суспільства і українськоїреволюції 2004 року // Політичний менеджмент. –2005. – №6 (15). – C. 3-6.
350 Пехник А.В. Концептуальне осмислення взаємозв’язку правової держави та громадянського суспільства [Електронний ресурс] /А.В. Пехник // DSpace Repository. – Режим доступу до статті – http://dspace.onua.edu.ua/bitstream/handle/11300/118/app-36_Pehnik_A_V_(50-61).pdf?sequence=1351 Погребняк С.П. Історичні витоки верховенства права / С.П. Погребняк // Державне будівництво та місцеве самоврядування : збірник
наукових праць. – Вип. 15. – Х.: Право, 2008. – С. 3-13. – С. 3.
352 Теорія держави і права. Академічний курс: Підручник / За ред. О.В. Зайчука, Н.М. Оніщенко. – К.: Юрінком Інтер, 2006. – 688 с. – С. 5.

93ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2нормативів і цінностей, що функціонують у правових системах усіх типів – національній, інтегративній, міжнародній та глобальній.353
Ідея верховенства права є однією з провідних елементів конституційного ладу будь-якоїсучасної демократичної, правової держави. Відданість цій ідеї – загальноприйнята у всьому
світі міра легітимності державної влади. Ця ідея є ціннісним сплавом ідей справедливості,рівності, свободи і гуманізму. Верховенство права формує відповідний образ правової системита визначає ті умови, які дозволяють втілити цей образ в реальність.354 Отож верховенство права – це головний засіб і мета суспільного розвитку, своєрідна демонстрація етапів формуваннята розвитку правової системи. 355
Як стверджує С.І. Максимов, співвідношення верховенства права як ідеї і як принципу полягає в розрізненні широкого змісту верховенства права (панування права) і більш вузького
змісту (вищість права), що передбачає пріоритет права, як прав людини, перед законом і діями
виконавчої влади. Верховенство права як ідея та принцип відображені в статтях Конституції
України. Так, найбільш концентровано зміст ідеї верховенства права відображено у ст. l, якамістить положення про Україну як правову державу, а принцип верховенства права у ст. 8. Верховенство права як ідея та принцип тісно пов’язані між собою: якщо ідея верховенства правадає ціннісно-концептуальне обґрунтування відповідному принципу, то принцип конкретизує ідоповнює ідею.356
Ідея верховенства права передбачає її прояв у правовій системі такими шляхами:1) через верховенство закону, який (закон) відповідає вимогам природного права (тобто
верховенство права проявляється через верховенство правового закону);2) через «коректувальну» правотворчу та правотлумачну практику, в результаті якої верховенство права підпорядковує собі дію верховенства закону, тобто позитивне право, що невідповідає вимогам природного права корегується компетентними державними органами;3) через належну правозастосовчу діяльність, яка здійснюється відповідно до вимог самеприродного права, за умови, що позитивне право не пропонує однозначного вирішення правової ситуації.357
Отже, ідея верховенства права передбачає, перш за все, наявність законів з правовим змістом
(правових законів), а також зв’язаність державної влади з правовими законами, тобто правом.
Головне в ідеї верховенства права – пов’язаність держави правом. Верховенство права – це, впершу чергу, верховенство закону, яке виражається у тому, що головні, ключові, засадничі суспільні відносини регулюються (нормуються) законами. Втім ідея верховенства права означаєне просто формальну законність, яка забезпечує регулярність і послідовність при досягненні іприведенні у виконання демократичного порядку, але і справедливість, засновану на визнанні
353 Горобець К.В. Верховенство права як ціннісно-нормативний феномен / К.В. Горобець // Науковий журнал «Філософія права і загальна
теорія права». – № 2/ 2013. – С. 207-213. – С. 212.
354 Погребняк С.П. Верховенство права (господство права) (правовластие): сущность, уровни, требования [Текст] / С.П. Погребняк //Юридическая наука и образование. – Минск: Право и экономика / НЮАУ им. Ярослава Мудрого, Белорус. гос. ун-т, МГУ им. М.В.
Ломоносова, 2010. - Вып. 3. – С. 29-39. – С. 29.
355 Скрипнюк B. Конституційно-правові основи взаемодії органів державної влади і забезпечення верховенства права / В. Скрипнюк //Право України. Науково-практичне фахове видання. – 2010. – №3. – С. 285.
356 Максаимов С.І. Верховенство права як ідея і принцип / С. Максимов // Актуальні проблеми тлумачення і застосування юридичних норм:зб. ст. учасн. міжнар. наук.-практ. конф., присвяч. Пам’яті проф. П.О. Недбайла (28-29 берез. 2008 р.). – Л.: Львів. нац. ун-т ім. І. Франка,2008. – С. 39-40. – С. 39-40.
357 Сушко Є.Р. Взаємодія верховенства права з верховенством закону: загальнотеоретичні аспекти / Є.Р. Сушко ; наук. кер. Оніщенко Н.М.
// Права людини в умовах сучасного державотворення: теоретичні і практичні аспекти: зб. тез доп. I Міжнародної науково-практичної
конференції студентів і молодих вчених (8-9 грудня 2006 року) / Державний вищий навчальний заклад «Українська академія банківської
справи Національного банку України». – Суми, 2006. – С. 85-87. – С. 87.

94ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙі повному прийнятті вищої цінності людської особистості і гарантовану установами, що забезпечують рамки її найповнішого вираження.358
Таким чином, правова ідея – це правове формування у свідомості людини (суспільства), щоутворилося під впливом інтересів людини (людей) та складається зі ставлення людей до існуючих норм і уявлень про бажані правові норми. У сучасний правовий ідеал можуть виходити:ідея прав людини, ідея гуманізму, ідея громадянського суспільства, ідея «верховенства права»(правової держави) тощо.
Мета права. Правовий ідеал та мета у праві є взаємообумовленими категоріями, тому правовий ідеал слід розглядати як фактор, що визначає мету права. Мета права – це відбитийу правовій свідомості образ бажаного правопорядку, реалізований за допомогою нормативно-правового встановлення міри свободи і відповідальності особистості як суб’єкта права.
При цьому мета права і правовий ідеал є компонентами рівня правової ідеології, визначаючине тільки конструювання нормативно-правових актів, а й їх реалізацію в контексті правозастосовчої практики.359
Висловлюються міркування, що мета в праві – ідеальна реалізація об’єктивної можливості
належної поведінки членів суспільств. Мету у праві слід розглядати як своєрідну програму,яка за своєю природою суб’єктивна, тому що є продуктом свідомої творчості людини. В процесі реалізації мети суб’єктивний характер перетворюється на об’єктивний, саме тому, метав праві, подібно самому праву, може розглядатися і як об’єктивна, і як суб’єктивна категорія.
Об’єктивне джерело виникнення мети в праві і суб’єктивна її природа – дві органічно пов’язані між собою сторони одного і того ж явища. Будь-яка людська дія, будь-який вольовий акт маємету та спрямований на її досягнення. В цьому полягає суб’єктивність мети, що визначається
об’єктивною дійсністю. Отже, мета є вихідним пунктом і рушійною силою вольової діяльності людини і одночасно направляючим чинником у цій діяльності. Очевидно, що мета у праві
виникає раніше, ніж її реальне втілення в життя. Можна виділити декілька цілей права як-ось:найближчі (будучи закріплена у відповідних правилах поведінки, висловлює завдання правового регулювання в даний період історичного розвитку суспільства), перспективні (об’єктивно
існуючі можливості, що зароджуються та виникають як цілі невідкладного перетворення) ікінцеві. При закріпленні і формулюванні загальних цілей, законодавець конкретизує їх у специфічні, причому ця конкретизація повинна бути доведена до такого рівня, щоб ця специфічна
мета могла виступати як безпосередняї мета діяльності, і яка досягається за допомогою потенційних можливостей, закладених у самому праві.360
Мета в праві, обумовлюється правовим ідеалом, лежить поза самим правом, у сфері реалізації тієї чи іншої правової ідеології і полягає не в будівництві держави, правди, земного раю,а в «людській дії і моральній повинності». Класична правова думка розглядає мету права вконтексті реалізації в ньому соціальнозначущих цінностей, ідей і в цілому змісту правового
ідеалу. Мета права розглядається як компонент права, зміст якого визначається не тільки необхідністю техніко-юридичного вдосконалення права, його систематизації, усунення прогалині юридичної колізії та ін., але також змістом правової ідеології. Що ж стосується права, то і вправі мета являє собою ідеальний образ бажаного правового стану, явища, сукупності явищ та
ін. Мета у праві може бути класифікована за значенням на загальну (свобода, справедливість,358 Морозов Д.Г. О верховенстве права и правового закона /Д.Г. Морозов //Ленинградский юридический журнал. – 2011. -–№ 3. – С. 200210. – С. 207, 208.
359 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 57.
360 Федоров Г. Цель и ценность права [Електронний ресурс] / Г. Федоров // Закон и жизнь. – 2003. – №5. – Режим доступу до статті: http://
www.bibliofond.ru/view.aspx?id=13006

95

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2рівність, гуманізм та ін.) і приватну (формування відповідних норм, інститутів, режимів таін.), за змістом (на формування відповідних норм, прав та обов’язків суб’єктів, вдосконалення
юридичної діяльності та ін.) і сферою регулювання (кримінально-правові, цивільно-правові,адміністративно-правові та ін).361
У широкому розумінні метою права є мирне співжиття людей, яке повинне досягатися тим,що норми права вказують людям обов’язкові для них межі в їх зовнішній діяльності.362 Метаправа полягає також у тому, щоб жодна людина не панувала довільно над іншою. Право повинне забезпечити взаємозумовленість нормативної і атрибутивної сфери – співвідношення прав іобов’язків особи. Право, як взаємодія вільних і рівноправних осіб, являє в своєму ідеальному
змісті заперечення всякого владарювання, яке є елементом недосконалості, що повинно бутиподолано.363
Отже, мета в праві – це така програма втілення образу права, що покликана бути рушійною
силою вольової діяльності людини задля максимального забезпечення завдання, яке обумовлене типом праворозуміння.
Образ права є права є цілісною, стійкою системою смислових утворень індивідуальної абосуспільної правосвідомості, крізь призму яких відбуваються відображення і оцінка об’єктів,явищ і процесів правової реальності, формування на цій основі відповідних правових або протиправних смислових установок, які опосередковують взаємодію з ними, прогнозування майбутньої поведінки в юридично значущих ситуаціях.364
Слід погодитись, що образ права є результатом психологічного впливу права на свідомість
індивіда, в наслідок якого відбувається формування узагальненої емоційно забарвленої форми
відображення правової дійсності у вигляді комплексу уявлень про закони, методи їх введенняв життя.365Значення образу права проявляється у: формуванні цілей, намірів у прийнятті рішень приздійсненні діяльності; наданні визначеності і спрямованості правової діяльності, виході за межінаявної ситуації, контролі за мотивами, які прагнуть до безпосередньої реалізації; загальній
регуляції процесу протікання діяльності; створенні «початкового плану, ескізу майбутнього,який повинен передувати його реальному втіленню»; визначенні не тільки образу актуальної
ситуації, але і прогнозуванні, оцінці найближчого і подальшого майбутнього.366
Образ права є елементом більш широких смислових утворень свідомості, що також можуть
відображати правову сферу, як-ось: «образ світу», «картина світу», «модель світу», «соціальні
уявлення». Всі ці поняття є засобом сприйняття, мислення, регуляції соціальної поведінки, щовідображають, у першу чергу, особистісні та соціальні характеристики дійсності. В таких категоріях найбільш виражена політична, екологічна, культурна, мікро- і макросоціальна й іншіскладові, які стосуються відображення сфери суспільних відносин.367
361 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 47, 55, 56.
362 Ильин И.А. Общее учение о праве и государстве. О сущности правосознания / И.А. Ильин. – Собр. соч.: М., 1994. – Т. 4. – С. 81.
363 Савина Л.В. Методологические аспекты социально-философского анализа проблемы общественного идеала: дис. на соиск. учен. степ.
канд. филос. наук. Спец.09.00.11-социал. философия/Тул. гос. ун-т.– Тула, 2000.– 172 с. – С. 65.
364 Белобородов А.Г. Образ права как смысловой уровень правосознания и его особенности у преступников: дис. ... канд. психол. наук:19.00.06 / Белобородов А.Г. – М., 1998. – 194 c. – С. 9.
365 Швыдак Н.Г. Образ жизни и образ права / Швыдак Н.Г. // Социальное развитие и право. – М.: ИГПРАН, 1980. – С. 3-7. – С. 5.
366 Белобородов А.Г. Образ права как смысловой уровень правосознания и его особенности у преступников: дис. ... канд. психол. наук:19.00.06 / Белобородов А.Г. – М., 1998. – 194 c. – С. 49-50.
367 Столин В.В. Психологическое строение образа мира и проблемы нового мышления / Столин В.В., Наминач А. П. // Вопросы психологии. –1988. – № 4. – С. 34-46. – С. 34.

96ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

Отже, образ права – це система смислових утворень правосвідомості, які є результатом емоційного раціонального відображення правової реальності. Образ права може мати як негативне, так і позитивне забарвлення, натомість правовий ідеал є завжди лише позитивним правовим явищем. Образ права: здійснює функцію відображення та оцінки об’єктів, явищ і процесів
правової реальності; формує відповідну установку (правову або протиправну); завдяки йомуможна спрогнозувати майбутню поведінку людини.
Образ права тісно пов’язаний з типом праворозуміння. Саме відповідно до образу права
формується різне ставлення до права. Отже, як стверджує професор А.В. Поляков, тип праворозуміння – це певний образ права, що характеризується сукупністю найбільш загальних
теоретичних ознак права і найбільш загальних ознак практичного (ціннісного) до нього ставлення.368
Результатом процесу дослідження, осмислення і оцінки витоків права, цінності, форм йогобуття, призначення та ролі в житті окремої людини, суспільства, держави є праворозуміння.
Праворозуміння узагальнює в собі добуте знання про право, втілює світоглядну, моральну, релігійну, соціально-політичну та інші позиції його суб’єктів. Праворозуміння слід розглядаютьяк категорію динамічну, яка постійно розвивається, в якій відображаються історичні традиції,громадська та політична ситуації, що склалися в суспільстві, його культура. Праворозуміння
вважається результатом образу права, тобто виразом багатоманітних поглядів, суджень, точок
зору, що в цілому формують ставлення до права як до явища, що має цінність для кожної особичи як до певного інструменту для задоволення чиїхось потреб. Ці думки і оцінки – уявленняпро право у вигляді окремих правових концепцій – і визначають зміст праворозуміння.369

368 Общая теория права: Курс лекций / А.В. Поляков; Ассоциация юридический центр; Кафедра теории и истории государства и права
Санкт-Петербургского государственного университета. – учеб. изд. – СПб.: Юридический центр «Пресс», 2001. – 642 с. – С.–37.
369 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С. 1415.

97ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2

2.3.

Тип праворозуміння як підстава класифікації правових ідеологій

Ключовим елементом у структурі правової ідеології є правовий ідеал, який в собі концентрує зміст правової ідеології та є вектором її подальшого розвитку як на державному рівні,так і як окремої програми включеної в систему розвитку правової системи загалом. Правова
ідеологія є мірою втілення правового ідеалу, як вищого елемента правосвідомості, що становить собою концентрат правових ідей та цінностей, образу права та мети права. Розглядаючи
детально кожний елемент структури правового ідеалу, ми встановили, що образ права формує,які правової ідеї, цінності, яка мета будуть включені у правовий ідеал. Саме тому поділ правового ідеалу на види слід здійснювати відповідно образу права, що становить собою, згідно збаченням професора А.В. Полякова, тип праворозуміння.370
Методологічною основою аксіологічного дослідження правових ідеологій є теза, що правова ідеологія формується на основі правового ідеалу. Оскільки правовий ідеал, залежно відсвоєї структури може мати різне наповненння, то можна виділяти різні види правових ідеологій. Вид правового ідеалу залежить від образу права (типу праворозуміння). З огляду на ценам необхідно розглянути різні типи праворозуміння, які є основою для класифікації правової
ідеології.
Застосування праворозуміння у дослідженні зумовлено встановленням зв’язку між правомі ідеологією. Так, правова ідеологія є частиною правосвідомості, яка органічно пов’язана зправом, оскільки вони комплексно формуються, відтворюються і рухаються. І тому концепція
правової ідеології в найбільш істотних своїх аспектах виявляється прямо залежною від трактування права, що лежить в її фундаменті.371
Як вважав М.А. Рейснер, право однозначно визначається як одна з «ідеологічних форм». Уцих формах люди сприймають у своїй свідомості конфлікт між матеріальними продуктивними
силами суспільства й існуючими виробничими відносинами. Він абсолютно точно відзначав івиявляв процес виникнення норм права з якихось ідей, уявлень, ідеології як більш чітко сформульованих ідей, які висловлюються певною частиною суспільства.372
На думку І.В. Музики, праворозуміння є складною категорією, яка включає, поряд з іншими аспектами (соціокультурний, функціонально-інструментальний, аксіологічний, інформаційно-комунікативний, еволюційний, структурно-змістовний), й ідеологічний аспект. Сутьідеологічного аспекту зводиться до розуміння права як виразу певної ідеології (політичної,релігійної тощо); права як міри свободи, права як певної можливості (права і свободи людини),рівність і нерівність у праві.373
Для розгляду поняття «тип праворозуміння» та встановлення видів праворозуміння необхідно розглянути саме поняття «праворозуміння». Праворозуміння є правовою категорією, щоохоплює як процес, так і результат цілеспрямованого пізнання та сприйняття права як специфічного соціального явища. У науковій літературі діапазон поглядів щодо розуміння права
досить широкий, саме тому єдина загальновизнана дефініція терміна «праворозуміння» в юриспруденції відсутня.374
370 Общая теория права: Курс лекций / А.В. Поляков; Ассоциация юридический центр; Кафедра теории и истории государства и права
Санкт-Петербургского государственного университета. – учеб. изд. – СПб.: Юридический центр «Пресс, 2001. – 642 с. – С. 37.
371 Общественное сознание и его формы [Текст] / Под общ. ред. В.И.Толстых. – М.: Политиздат, 1986. – 367 с. – С. 109.
372 Рейснер М.А. Право. Наше право. Чужое право. Общее право / М.А. Рейснер. – М., Л., 1925. – С. 252-253.
373 Музика І.В. Ліберальна ідеологія як фактор трансформації сучасного праворозуміння / І.В. Музика // Проблеми філософії права. – 20062007. – Том IV-V. – С. 68-72. – С. 69.
374 Плавич В.П. Феномен права як соціорегулятор і модель правової дійсності / В.П. Плавич // Часопис Київського університету права. –2011/1 – С. 9-12. – С. 9.

98ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙДля П.П. Баранова, праворозуміння є дуже складним механізмом дослідницьких інструментів вивчення права, його сенсу, сутності і місця серед суспільних цінностей. На його думку, доцього механізму входять такі взаємодіючі елементи: пізнання права; оцінка права; уявленняпро право в різних теоріях права; пріоритетний тип розуміння права, тобто оригінальний методологічний підхід до формування образу права. Тобто праворозуміння – це одночасно процесі результат цілеспрямованої духовної пізнавально-розумової діяльності людей в осмисленні
права як соціального явища, що включає в себе знання про право і оцінку права через призмуцих знань.375
Таким чином, А. Машков стверджує, що «праворозуміння – це сукупність (або система)уявлень (або знань) про те, що таке право за своєю суттю та змістом, яка мета його існування,яка його соціальна сутність, соціальна цінність та соціальне призначення для суспільства, уяких формах існує та реалізується право, носієм яких є певний носій праворозуміння (суб’єктправорозуміння)». 376
Праворозумінням є узагальнена ідеологізована модель правового феномену, що відображає
спільні істотні ознаки певної множини конкретних правових уявлень і понять, які, у свою чергу, відповідають такій ідеологізованій моделі як зразку.377 М.І. Байтін визначає праворозумінняяк наукове пізнання і пояснення права як своєрідного і щодо самостійного й цілісного, системного явища духовного життя суспільства.378 С. Бобровник вважає, що «праворозуміння – цеконцептуальні погляди на сутність права, форми його вираження (джерела), зв’язок з державою, причини виникнення, призначення та ін.».379
Праворозуміння розглядається як філософсько-правова категорія, що включає в себе як інтелектуальну пізнавальну діяльність, її окремі елементи (сприйняття, оцінка, подання), так ісистему інтерпретованих правових явищ, отриманих в результаті пізнавально-правової діяльності.380
На думку П.М. Рабіновича, праворозуміння – це відображення у людській свідомості запосередництвом поняття, позначуваного терміном «право» (чи будь-яким іншим однозначнимз ним словом або символом) того явища, яке оцінюється як корисне для задоволення потреб
існування й розвитку певного суб’єкта або такого ж відображення самих потреб.381
Як вважає В.І. Попов, розуміння права не повинне зводитися до виявлення всезагальної
дефініції права, оскільки праворозуміння – це філософсько-правова категорія, що відноситьсядо області доктринальної правосвідомості, що охоплює закономірності виникнення, розвитку,функціонування права і правових явищ. Праворозуміння представлено у вигляді конкретних
правових ідей, систем поглядів, теоретичних конструкцій, що містять в собі певні закономірності як генетичного, так і гносеологічного плану.382
375 Баранов П.П. Позитивистское правопонимание в юридической науке, практике и повседневной жизни современной России // П.П.
Баранов // Russian journal of legal studies. – 2015. – № 4. – С. 7-14. – С. 7.
376 Машков А. Проблеми теорії держави і права. Основи: Курс лекцій / А. Машков. – К.: К. І.С., 2008. – С. 202.
377 Оль П.А. Правопонимание: от плюрализма к единству: [монография] / П.А. Оль. – СПб.: Издательство Р. Асланова«Юридический центр
Пресс», 2005. – 243 с. – С. 51.
378 Байтин М.И. Сущность права (Современное нормативное правопонимание на грани двух веков) / М.И. Байтин. – Саратов, 2001. – С. 17.
379 Бобровник С.В. Сучасне правопізнання: теоретичні проблеми та роль у подоланні колізій / С.В. Бобровик // Правова держава. Збірник
наукових праць. Випуск 16. – 2005. – С. 87.
380 Скоробогатов А.В. Современные концепции правопонимания: Учебное пособие / А.В. Скоробогатов. – Казань: Познание, 2010. –158 с. – С. 12.
381 Рабінович П.М. Філософія права: навч. посіб. в 5-ти ч. для студ. юрид. вищ. навч. закл. / П.М. Рабінович. –К.: Ін Юре, 2013. – Ч. 1–2.:
Філософія права як наука. Гносеологія права. – 232 с  – С. 17.
382 Попов В.И. Правопонимание в советской юридической науке: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / Попов В.И. – М., 2001. – 183 c. – С. 3,
8.

99

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2Підставним видається сприймати праворозуміння як філософсько-правову категорію, щовключає в себе певний образ права, який характеризується ставленням до права та системи
правових уявлень про зміст права, закономірності його виникнення та розвитку.
У науці, на даний час, плюралізм концепцій розуміння права є хорошим поштовхом до виявлення різносторонності до розуміння права, адже є точка зору, відповідно до якої, єдиного
визначення права, придатного для всіх часів і всіх народів, знайти неможливо. Право багатогранне і на різних етапах розвитку суспільства може домінувати той чи інший його прояв.383
До причин плюралізму праворозуміння відносять гносеологічні та потребові причини. Сутьгрупи причин, що мають назву «гносеологічні» зводиться до того, що яке б явище не вважалось правом, воно є зазвичай вельми складним, системним, багаторівневим, багатогранним
феноменом. Все це зумовлює неможливість при його пізнанні охопити відразу й одночасно усійого сторони, прояви, грані. До цієї ж групи обставин належить також і розвиток суспільнихта інших наук, внаслідок чого виникають нові методи пізнання. Щодо потребових причин, товони зумовлені неоднорідністю суспільства, тобто у закономірному його поділі на різноманітні частини – нації, класи, професійні верстви, ідеологічні угруповання тощо. Дається взнаки,ясна річ, і біологічний поділ людей (віковий, статевий). А такі соціальні й біологічні групи
(спільноти чи об’єднання їхніх учасників) мають – поряд із однаковими, загальносуспільними
потребами й інтересами – також і свої специфічні, неоднакові потреби та інтереси, які зумовлюють такі групи вважати правом насамперед таке явище, яке полегшує, а не ускладнює їїіснування, життєдіяльність і розвиток, яке сприяє, а не перешкоджає задоволенню її потреб таінтересів. І такі – «потребові» – причини нерідко стають ще більш впливовими, дієвими, ніжобставини першої групи.384
Отже, типологія праворозуміння – це метод науково-юридичного пізнання, що дозволяє
пояснити право в одному і тому ж відношенні – щодо єдиної правової сутності і процесу їїрозвитку. Основу типології становить теоретичне розчленування праворозуміння як цілісного
системного феномена на елементи і угруповання цих елементів за типами. Значення типології
зумовлено тим, що саме певний тип праворозуміння визначає правову ідеологію.385
Як стверджує В.С. Нерсесянц: «...тип праворозуміння визначає парадигму (смислову модель, принцип і зразок) юридичного пізнання, власне науково-правовий зміст, предмет і метод
відповідного вчення про право».386
На думку П.А. Оля, під типом праворозуміння розуміється узагальнена модель феномену
права, що відображає загальні істотні ознаки певної множини правових теорій, уявлень і понять, які, у свою чергу, відповідають цій моделі за зразком.387
Під типологією праворозуміння, М. Козюбра пропонує розуміти, розчленування за певними
найбільш суттєвими ознаками такого цілісного, системного утворення як праворозуміння навідповідні складові – типи. Тип праворозуміння – це зумовлений світоглядною позицією пізнаючого суб’єкта образ права, що відображає найбільш суттєві, відповідно до цієї позиції, ознаки

383 Аристов Е.Н. Понятие и структура правопонимания / Е.Н. Аристов // Мир науки, культуры, образования. – №6 (37). – 2012. – С. 430433. – С. 430.
384 Рабінович П.М. Філософія права: навч. посіб. в 5-ти ч. для студ. юрид. вищ. навч. закл. / П.М. Рабінович. –К.: Ін Юре, 2013. – Ч. 1–2. :Філософія права як наука. Гносеологія права. – 232 с. – С. 22-24.
385 Скоробогатов А.В. Современные концепции правопонимания: Учебное пособие / А.В. Скоробогатов. – Казань: Познание, 2010. –158 с. – С. 14.
386 Нерсесянц В.С. Философия права Гегеля / В.С. Несерцянц. – М., 1998. – С. 132.
387 Оль П.А. Правопонимание: от плюрализма к единству: [монография] / П.А. Оль. – СПб.: Издательство Р. Асланова«Юридический центр
Пресс», 2005. – 243 с. – С. 51.

100

ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

права. Множинність критеріїв типології праворозуміння зумовлена багатоманітністю підходівдо праворозуміння та може проводитись за найрізноманітнішими ознаками.388
На думку А.В. Піщуліна, на статус типу праворозуміння може претендувати система поглядів про право, яка інтерпретує основні правові явища, не обмежуючись лише масивом, системою правових норм або короткою дефініцією права. Тип праворозуміння формує певну точку
зору на систему норм права, осмислюючи ключові теоретичні проблеми: формування і ієрархію джерел права, процес правозастосування, правовідносини, реалізацію права в цілому.389
Вся історія розвитку юриспруденції – це історія боротьби різних типів праворозуміння,тобто різних підходів до розуміння того, що є сутність права, яка виражена в його понятті,являє собою конкретизоване, розгорнуте поняття права. Класифікація типів праворозуміння,як і будь-яка класифікація, залежить перш за все від заснування (тобто критерія) класифікації,покладеного в її основу.390
У сучасній науці загальної теорії права досить поширеною є спроба протиставлення двохосновних типів: юридичного та легістського праворозуміння, однак, як стверджує І.Л. Вершок, дана типологія представляється занадто узагальнено і не враховує специфіку, культурологічний контекст права тієї чи іншої епохи і території, знаходиться у відриві від існуючоїв конкретному суспільстві парадигмальной установки. Більш того, грубе віднесення різних
теорій праворозуміння до першого або другого типу значно спрощує різні за своєю природоюі парадигмальною основою концепції права.391
Згідно з А.В. Поляковим, існує два типи праворозуміння: практичний і теоретичний. Практичний тип праворозуміння відображається в суспільній правовій свідомості у вигляді найбільш загальних ознак, що характеризують ставлення суспільства до права, його особливе
правобачення і правові відчуття. Кожна цивілізація має свій тип праворозуміння (наприклад,можна говорити про найбільш загальні групи – праворозуміння Заходу і Сходу). У теоретичному типі праворозуміння ціннісні мотиви в ньому ідеалізовані, він є оформлений концептуально.392
В.М. Сирих пропонував класифікувати основні теорії праворозуміння за використовуванимним методом пізнання права: 1) теорії, засновані на застосуванні метафізичного методу пізнання права, що вимагає розглядати явища однобічно і незалежно один від одного, поза внутрішніми протиріччями і саморозвитком (теорія природного права, юридичний позитивізм)і 2) теорії, засновані на застосуванні діалектичного методу пізнання, що вимагає розглядати
явища і предмети всебічно, в їх взаємозв’язку з іншими явищами, в їх історичному розвитку,джерелом якого виступають внутрішні суперечності досліджуваного (філософія права Гегеля імарксистська правова доктрина).393
Н.І. Мозоль пропонує брати за основу такі три типи праворозуміння:1) аксіологічний. За такого підходу право і закон слід розмежовувати, а пріоритет потрібно
надавати праву як нормативно закріпленій справедливості;388 Козюбра М. Праворозуміння: поняття, типи та рівні / М. Козюбра // Право України. – 2010. – № 4. – С. 10-21. – С. 14.
389 Пищулин А.В. Юридический позитивизм в современном правопонимании: дис. ... кандидата юридических наук: 12.00.01 / Пищулин
Александр Владимирович; [Место защиты: Моск. гос. ун-т им. М.В. Ломоносова] – Москва, 2010 – 170 с. – С. 17-18.
390 Лапаева В.В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография / В.В. Лапаева. – М.: Российская академия правосудия,2012. – 580 с. – С. 11, 29.
391 Вершок И.Л. Проблемы сущности и типологии правопонимания / И.Л. Вершок // Вестник Полоцкого государственного университета.
Сер. D, Экономические и юридические науки. – 2012. – № 13. – С. 109-113. – С. 111.
392 Поляков А.В. Общая теория права: проблемы интерпретации в контексте коммуникативного подхода: курс лекций /А.В. Поляков. –СПб.: Изд-во С.-Петерб. ун-та, 2004. – 864 с. – С. 82.
393 Сырых В.М. Теория государства и права / В.М. Сырых. – М., 1998. – С. 427.

101ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 22) позитивістський (нормативний). Нормативне праворозуміння передбачає ототожнення
права й закону. Водночас при такому підході виділяють такі властивості права, як формальна
визначеність, точність, однозначність правового регулювання;3) соціологічний. Згідно з цим підходом правом визнається його функціонування, реалізація, його «дія» в житті – у сформованих і таких, що формуються, суспільних відносинах, ане його створення правотворчими органами у формі закону та інших нормативно-правових
актів.394
Отже, науковці здійснюють класифікацію типології праворозуміння за різними критеріями,однак ми пропонуємо універсальний критерій – комплексний. Відповідно до даного підходу
«розвиток правових систем йде, хоча і в різних темпах і з різними варіаціями, але все ж в одному напрямку. Причому – так, що відбувається взаємне збагачення права в різних ареалах і вкінцевому підсумку – своєрідна інтеграція в праві, при якій поєднуються в єдині правові утворення, в цілісні юридичні конструкції переваги і досягнення різних сфер права».395
Можна виділити такі критерії типології праворозуміння: панівна картина світу і загальнонаукова парадигма епохи; методи аналізу феномену права; філософська доктрина і юридичний
світогляд суб’єкта праворозуміння. Така типологія дозволяє виділити два основні підходи доправорозуміння: класичне праворозуміння і посткласичне (некласичне) праворозуміння Представники класичного підходу вважають, що право можна пізнати і пояснити за допомогою
однієї «правильної» теорії, яку тільки необхідно знайти. Натомість науковці, які виступаютьза посткласичний підхід вважають, що право – багатовимірне явище, і за допомогою тільки
однієї теорії права пізнати його неможливо.396
Сучасний правовий дискурс не надає перевагу якому-небудь одному типу праворозуміння. Для нього характерний плюралізм, який пояснюється не тільки наявністю кризи праворозуміння, а й вимогами сучасного стану суспільства: описання картини правової реальності,яка характеризується такими якостями, як динамізм, мінливість, залежність від суб’єктивного
сприйняття тощо. Якщо для класичного праворозуміння характерне неприйняття чужої думки,яка однозначно трактується як апріорі неправильна, то посткласичне праворозуміння, навпаки, орієнтується на множинність правових теорій, кожна з яких займає свою нішу в поясненні
багатогранності правових явищ.397
Класичне і посткласичне праворозуміння є своєрідними стилем теоретико-правового (філософсько-правового) мислення, типологічні особливості яких визначаються типом наукової
раціональності. Як стверджує Є.В. Тимошина, в основі типології класичного і посткласичного
праворозуміння лежить уявлення про те, що наукове знання являє собою явище, що історично
розвивається та формується в межах певного соціокультурного контексту.398
Теоретико-методологічне значення даної типології полягає в такому:1) хоча дана типологія має певні хронологічні підстави (XIX-XX ст.), однак виділення класичного і посткласичного праворозуміння є не стільки періодизацією історії правової думки,скільки її концептуалізацією. Звідси випливає, що просте «знаходження» тієї чи іншої право394 Мозоль Н.І. Сучасні концепції праворозуміння: поняття, характеристика та особливості / Н.І. Мозоль // Науковий вісник національної
академії внутрішніх справ. – № 1. – 2013. – С. 36-41. – С. 37-38.
395 Алексеев С.С. Теория права: поиск новых подходов / С.С, Алексеев. – Екатеринбург, 2000. – С. 228.
396 Скоробогатов А.В. Современные концепции правопонимания: Учебное пособие / А.В. Скоробогатов. – Казань: Познание, 2010. –158 с. – С. 21.
397 Скоробогатов А.В. Типология правопонимания: сравнительно-правовой анализ / А.В. Скоробогатов // Актуал. пробл. экономики иправа. – 2008. – № 4. – С. 147-151. – С. 150.
398 Тимошина Е.В. Классика, постклассика... неоклассика: к обоснованию контрпостмодернистской программы в теории права / Е.В.
Тимошина // Правоведение. – 2014. – № 4. – С. 6­­29. – С. 9.

102ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙвої концепції в хронологічному відрізку сучасності ще не означає її ідентифікацію як посткласичної, оскільки вона може зберігати стильові особливості класичного розуміння права;2) ідентифікація праворозуміння на класичне та посткласичне можлива тільки в методологічній ситуації їх взаємної концептуальної співвіднесеності, що виключає прийняття будь-якого стану правової думки в минулому і сьогоденні за самодостатній етап її розвитку;3) концептуальна ефективність даного методологічного прийому передбачає взаємну співвіднесеність класичного і посткласичного праворозуміння;4) виділення класичного і посткласичного типів наукової раціональності і, відповідно,праворозуміння не є спробою представити їх співвідношення як дихотомію «застаріле-передове», а дозволяє інтерпретувати нове теоретико-правове знання як певний етап в проблематизації правової реальності.
5) розглядаючи дану типологію як інструмент концептуалізації у певній галузі досліджень,необхідно брати до уваги, що в пізнанні соціальної реальності періодизації важко надати чітко
виражений характер.399
Отже, в межах класичного праворозуміння слід виділяти: природно-правовий та позитивістський підходи. Природно-правове праворозуміння представлене концепціями і уявленнями про право, які проводять межу між природним і позитивним правом, вважаючи перше
існуючим незалежно від держави, суспільства і свідомості людини. При цьому природне право як безумовна цінність, явище ідеальне і абсолютне, постійне і незмінне протиставляється
недосконалому позитивному праву. У свою чергу некласичне праворозуміння представлене
інтергративним праворозумінням. До інтегративного праворозуміння відносяться теорії, якіпрагнуть об’єднати (інтегрувати) в рамках однієї правової теорії розроблені в класичних типах
праворозуміння особливі аспекти буття права або об’єднати методологію кількох класичних
теорій для вивчення феномену права у всій його багатогранності.400
Як стверджує А.С. Токарська, на відміну від класичної науки, яка ґрунтується на уявленніпро сутність речей як певну абсолютну, ідеальну, незмінну та позасуб’єктивну даність, з якоюмають узгоджуватися будь-які людські міркування та практичні дії, сучасна посткласична наука заснована на іншій парадигмі раціональності. Це проявляється в неможливості мати абсолютно незалежне від суб’єкта знання про світ, в людиномірності будь-якого виду людської
діяльності, а також у тому, що сутність людини не є чимось наперед заданим та позачасовим, астворюється самою людиною в процесі її суспільно-культурної самореалізації.401
Кожен з типів праворозуміння має своє змістовне наповнення, що вказує як на його переваги,так і на недоліки, у зв’язку з чим є актуальним звернутися до розгляду типів праворозуміння зметою класифікації правової ідеології та оцінки її перспектив подальшого розвитку. Отже, слідконстатувати залежність класифікації правової ідеології від її основного структурного елемента – правового ідеалу, який, у свою чергу, залежний від образу права – типу праворозуміння402.
399 Тимошина Е.В. Классическое и постклассическое правопонимание как стили мышления / Е.В. Тимошина. – Коммуникативная теория
права и современные проблемы юриспруденции: К 60-летию Андрея Васильевича Полякова. Коллективная монография: в 2 т. – Т. 1.
Коммуникативная теория права в исследованиях отечественных и зарубежных ученых. – С. 63-101. – С.80-83.
400 Грищук О.В. Класичне та некласичне праворозуміння: окремі філософсько-правові проблеми / О.В. Грищук // Проблеми державотворенняі захисту прав людини в Україні: матеріали ХXІ звітної науково-практичної конференції (12–13 лютого 2015 р.): у 2 ч. Ч. 1. – Львів:Юридичний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка, 2015. – C. 19-22. – С. 20-21.
401 Токарська А.С. Правова комунікація в контексті посткласичного праворозуміння. Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора
юридичних наук за спеціальністю 12.00.12 – філософія права. – К: Київський національний університет внутрішніх справ, 2008. –514 с. – С. 17.
402 Грищук О.В., Калітинський В.М. Правовий ідеал як основа формування правових ідеологій в основних типах праворозуміння. –Хмельницький, 2019. – 293 с.

103ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2Найбільш універсальним підходом до класифікації типів праворозуміння є комплексний
підхід, який передбачає поділ праворозуміння на класичне та некласичне. Відповідно до використаного підходу ми пропонуємо здійснити класифікацію правової ідеології за правовим
ідеалом (типом праворозуміння) та поділити правову ідеологію на класичну та некласичну.
2.3.1. Правові цінності в системі класичних (природно-правова, позитивістська,соціологічна) правових ідеологій
Характеризуючи структуру правової ідеології, встановили, що основними елементами правової ідеології є: - правові теорії, доктрини, концепції та моделі; - правові принципи; - правовий ідеал, який складається з: правових цінностей, правих ідей, мети права, образу права. Наоснові даної структури видається за доцільне розглянути правові цінності в системі класичнихта некласичних правових ідеологій, відповідно до поділу праворозуміння на класичне та некласичне.
У пострадянському правознавстві розповсюдженим є тричленний поділ класичних типів
праворозуміння (М.М. Алєксєєв, Г.Г. Бернацький, О.Е. Лейст, Р.З. Лівшиц, С.І. Максимов,Г.В. Мальцев, Г.В. Назаренко, А.В. Поляков, І.Л. Честнов), згідно з яким розрізняються розуміння права юснатуралістичне (інші назви «ціннісне», «ідеолого-ціннісне», «моральна
юриспруденція», «аксіологічне», «природно-правове», «антипозитивістське» тощо), позитивістське (або ж «юридико-догматичне», «формально-юридичне», «формально-догматичне»,«легістське», «нормативістське», «аналітичне») та соціологічне («генетичне», «реалістичне»та ін.)403
Традиційно до класичних типів праворозуміння відносять природне та позитивістське право, тому філософське та правове осмислення всіх правових феноменів розпочнемо з розмежування права на природне та позитивне. Саме в цій площині розглянемо і типологію правової
ідеології та виділимо правові ідеології, які сформувались в площині природньо-правової концепції та правові ідеології, які виникли на підставі позитивних концепцій права.
Як стверджує С.І. Максимов, розкол права на ці дві площини охоплює всю історію правових
ідей від стародавніх часів до сьогодення. Їхнє «суперництво» зумовлене тим, що кожен з цихпідходів акцентує увагу на необхідній грані права або правової реальності. Так, класичний
позитивізм розглядає право як систему норм, встановлених державою і забезпечених його примусовою силою, а класичні теорії природного права зосереджують увагу на морально-ціннісній стороні права, розглядаючи природне право як моральний критерій для оцінки і зразок дляформування позитивного права.404
Співвідношення сутності буття та правової ідеології лежить в площині традиційного балансу природного та позитивного права.405 Заслуга природного права в тому, що воно, будучи тісно
пов’язаним з релігійними й етичними сферами, завжди пам’ятає про піднесену мету людського
існування. Позитивне ж право переважно інструментальне і тому схильне найчастіше забуватипро цю мету, а іноді йому властиве перетворювати засоби в прояви мети і тим самим відрізати
себе від світу культури.406
403 Рабінович С.П. Природно-правові підходи в юридичному регулюванні: монографія / С.П. Рабінович. – Львів: Львівський державний
університет внутрішніх справ, 2010. – 576 с. – С. 58.
404 Максимов С.І. Дуальність права / С.І. Максимов // Право України. Науково-практичне фахове видання. – 2010. – № 4. – С. 36-42. – 36.
405 Луцький А. Екзистенціалістський підхід до правової ідеології / А. Луцький // Национальный юридический журнал: теория и практика. –Martie 2015. – С. 11-14. – С. 13.
406 Радзивiдло Я.Й. Методологічні розбіжності праворозуміння між юридичним позитивізмом і юснатуралізмом / Я.Й. Радзивiдло // Ученые
записки Таврического национального университета им. В.И. Вернадского Серия «Юридические науки». – Том 21 (60). – № 2. – 2008. – С.
74­81. – С. 76.

104

ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙПри цьому зауважимо, що єдності в розумінні природного права не існує. В різні періоди
природне право ототожнювалося з природною закономірністю, як, наприклад, народження ісмерть (Стародавня Греція та Стародавній Рим), трактувалося як воля Бога, яка знаходить відображення в людському розумі і Священному Писанні (Середньовіччя); оформлялося в індивідуалістичні трактування (Новий час); інтерпретувалося як правовий ідеал, на який необхідно
рівнятися позитивному (державно встановленому) праву (кінець XIX ст. - Новітній час).407
Прихильники природно-правової концепції виходять з того, що джерелами природного права є не державна воля, а природа, суспільство, Бог, норми моралі або ж розум людини. Самепоходження природного права є частою тенденцією до її класифікації. Відповідно до неї природно-правова ідеологія виводиться з: теологічної концепції (мудрості і волі Бога); об’єктивістської концепції (світового духу і об’єктивного порядку цінностей); суб’єктивно-ідеалістичної
концепції (розуму людини); психологічно-ірраціональної концепції (психо-ірраціоналістичні
початки людської природи).408Правові ідеології, які виникають на основі природних концепцій права характеризуються
формуванням тих умов та способів життєдіяльності, які об’єктивно є необхідними для нормального існування людини, функціонування суспільства і держави, оскільки природне правоє невіддільним від форм буття людини, воно органічно вплетене у суспільні відносини та єефективним засобом регулювання відносин між людьми, координації їх діяльності, задоволення потреб та інтересів.409
Природно-правові погляди пронизані моральними началами розуміння усієї світобудови, втому числі і права. Для даного типу праворозуміння і для ідеологій, які беруть даний тип праворозуміння за основу, ідеї добра і справедливості є незаперечною істиною і єдиним мірилом
самого права.410
Розглядаючи природне право в його функціональному аспекті, слід наголосити на йоговпливі на правову ідеологію. Те, що може бути отримано з природного права, має реально
бути принципом, критерієм і фундаментом позитивного права. Для позитивного законодавства
природне право дає ідеал права, тобто справедливість і найважливіші інститути – держава і закон, шлюб, власність. Те, що природно-правове мислення інспірувало появу багатьох правових
ідеологій, становлення демократичної держави, а також те, що принципи і поняття природного
права увійшли як складові частини у позитивне право, свідчить про успіх природного права.411
Розуміння правової ідеології через природне право передбачає обов’язкове існування певної групи моральних вимог (морального мінімуму), які власне і визначають її зміст. Це ні щоінше, як початковий критерій, який дозволяє назвати, перелічити і визначити природні права
людини. Моральний критерій, таким чином, є ядром сутності ідеологія, що грутується на природному праві.412
407 Поляков А.В. Общая теория права: Учебник: Рекомендован Ученым советом СПбГУ в качестве учебника для студентов юридических
вузов и факультетов / А.В. Поляков, Е.В. Тимошина; Санкт-Петербургский государственный университет. Юридический факультет. –Учеб. изд. – СПб.: Издательский Дом Санкт-Петербургского государственного университета, 2005. – 472 с. – С. 40-42.
408 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного права: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. –- С. 108-109.
409 Грищук О.В. Природне право як форма об’єктивації цінності людини / О.В. Грищук // Вісник Львівського університету. Серія юридична. –2007. – Вип. 43. – С. 3-8.
410 Палеха Р.Р. Общедоктринальные типы правопонимания в современной российской юридической науке /Р.Р. Палеха //Вестник
Воронежского института МВД России. –2011. – № 4. – С. 125-131. – С. 127.
411

Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного права: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 87.

412 Пономаренко Е.В. Концепция естественного права в конституционно-правовой науке и естественные права и свободы человека / Е.В.
Пономаренко // Конституционное и муниципальное право. – 2006. – № 4. – С. 26-29.

105ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2

Отже, цінність природно-правових ідеологій полягає в тому, що вона ґрунтується на моральному орієнтирі, постулює загальнолюдські ідеали, які є для всіх зрозумілими, універсальнимиі дозволяють судити, наскільки здійснювана державою нормотворча діяльність відповідає природним правам людини. Пропагування даною правовою ідеологію природних прав передбачаєїх певний ступінь захисту на рівні власної правосвідомості людини, а державі нагадує, що їїправотворча діяльність не повинна бути кон’юнктурною або довільно здійснюваною, оскільки
право має служити людині, а без поваги його природних прав це не можливо.413
До ознак природно-правової концепції відносять: виникнення права – закономірний процес
пов’язаний з переходом людини первісно-общинного ладу на новий, якісно високий ступінь
розвитку; головне в праві – права та свободи людини; держава не може стояти зверху над правом та бути головнішою за нього; право не завжди збігається із законом, воно не зводиться донього.414
Концепція правової ідеології, що базується на природно-правовому праворозумінні є прикладом ідеалізації правових засад для людського буття, у контексті якої виникли моральне
(етичне) та природне обґрунтування права як фундаментальної цінності, що протиставляється
внутрішньо суперечливому й тому недосконалому волевстановленому позитивному діючому
праву.415
С.П. Рабінович, стверджує, що природно-правові концепції в цілому характеризуються
постановкою низки морально-правових, політико-правових, соціально-етичних, етико-теологічних проблем, заснованих на розрізненні об’єктивованих форм права, з одного боку, та їхсутнісних і ціннісних основ – з іншого. Серед таких загальних ознак слід виокремити: надання пізнавального та безпосередньо регулятивного значення нематеріальним явищам («духуправа», правовим ідеалам, призначенню юридичних інститутів тощо) або ж недержавно-юридичним чинникам соціально-емпіричного плану (зокрема людським потребам, «природі людини»); оцінювання державно-юридичних та інших соціальних утворень, засноване на світоглядно-моральних, морально-політичних та інших неформалізованих критеріях.416
Виділяють такі концептуальні ознаки, які притаманні природно-правовим концепціям:1. природне право є не штучно створеною системою команд, наказів, указів, декретів, кодексів і т.п. якогось авторитетного (суверенного) суб’єкта, що залежить цілком від свавілля
цього суб’єкта, нав’язане виключно його силою всім підлеглим йому суб’єктам як норми їхповедінки, а навпаки, – природно виникла, надлюдська, абсолютна система об’єктивних (щоне залежать від будь-якого суб’єкта) загальнолюдських цінностей поведінки;2.

доктрина природного права формується на мові цінностей;3. закони природного права – це загальні для всіх часів і народів цінності (вічні, не залежать ні від епохи, ні від місця);4. закони природного права є абстрактними, ідеалізованими критеріями розумності поведінки загалом.417
413 Палеха Р.Р. Общедоктринальные типы правопонимания в современной российской юридической науке /Р.Р. Палеха //Вестник
Воронежского института МВД России. – 2011. – № 4. – С. 125-131. – С. 129.
414 Шафиров В.М. Естественно-позитивное право: введение в теорию: монография / В.М. Шарифов. – Красноярск: ИЦ КрасГУ, 2004. –260 с. – С. 34-51.
415 Юридична енциклопедія: у 6 т./ [редкол.: Ю.С. Шемшученко та ін.]. – К.: «Укр. енцикл.» ім. М.П. Бажана, 1998-2004. – Т. 2: Д-Й. –1998. – 744 с. – С. 656.
416 Рабінович С.П. Природно-правові підходи в юридичному регулюванні: монографія / С.П. Рабінович. – Львів: Львівський державний
університет внутрішніх справ, 2010. – 576 с. – С. 56.
417 Лобовиков В.О. Математическое правоведение / В.О. Лобовиков. – Часть 1: Естественное право. –Екатеринбург: Изд-во Гуманитарного
ун-та; Изд-во Уральской государственной юридической академии, 1998. –240 с. – С. 35-41.

106ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

Правові теорії, доктрини, концепції та моделі школи природного права формували такі філософи як: Т. Гроцій, С. Пуфендорф, К. Вольф, Ф. Бекон, Т. Гоббс, Дж. Локк, Б. Спіноза, Г. Лейбін та ін.
Ідеї природного права набули розвитку у філософсько-правових поглядах Б. Спінози, якийвважав, що закони – це норми природного права. У свою чергу Дж. Локк розвинув найбільш
поширену для природного права правову ідею – прав людини. Продовжуючи дану раціональну
традицію природного права І. Кант розвиває систему права як регулятор суспільного життя.
За І. Кантом, природне право спирається на принципи, які диктує розум, а позитивне право
залежить від законодавця, тому природне право – критерій для позитивного. Відповідно допоглядів Гегеля головною правовою ідеєю є ідея свободи у природному праві.418
Залежно від історичних етапів, виділяють такі доктрини природного права:1) школи природного права в античні часи – право не якесь природне явище, а витвір
людського розуму, визнаного відтепер єдиною спрямовуючою право силою. Виділяють прогресивні ідеї, що були характерні для античності: визнається існування права, встановленого
природою, і закону, встановленого людьми; право ототожнюється зі справедливістю, вічністюі незмінністю; природне право є не тільки теоретична побудова; воно має загальний і загальнообов’язковий характер.
Проте античному праворозумінню не вистачало ряду найважливіших понять, які є ключовими для нинішнього розуміння природного права. Йдеться про особистість і свободу, оскільки ніхто не заперечував законність рабства, хоча і визнавалося його протиріччя природному
праву. Таке протиріччя означало, що, в разі колізії норм позитивного права з нормами природного, античні юристи не вважали за можливе і потрібне визнати нікчемність, несправедливість
позитивного права.419
2) християнська доктрина – природне право походить від Божого закону, вираженого уСвященному Писанні та сприйнятого розумом людини. Найбільшим авторитетом Середньовіччя є Фома Аквінський, який вважав, що право є незмінною справедливістю, дарованою
Богом.
3) світська школа (доктрина природного права, зародження та розвиток якої відбулося в
XVII та XVIII століттях) – у межах цієї доктрини природне право вже не Божий дар, а цілком залежить від суспільної природи людини. Людський розум дає можливість затвердитися
принципам всезагального та незмінного природного права, він створює правила, незалежні відепохи та від конкретної цивілізації, правила позбавлені будь-якої гнучкості.420
Такими філософами як Г. Гроцій, Дж. Локк, Т. Гоббс, Ш. Монтеск’є був сформований новий тип праворозуміння, що полягає в такому: необхідною ознакою права є справедливість;природне право незмінне і виступає як основа для позитивного права; передбачені природним
правом невідчужувані права і свободи людини визнаються основними правовими цінностями;ідеальною державно-правовою конструкцією є правовий закон з природно-правовим змістом,якому надана необхідна визначеність і забезпеченість публічно-владним захистом.421

418 Васецький В.Ю. Історико-філософський аспект природно-правового і позитивно-правового принципів праворозуміння / В.Ю. Васецький
// Альманах права. – 2012. – Вип. 3. – С. 122-125. – С. 123-124.
419 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного права: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 39.
420 Ромашкін С.В. Визначення права школою природного права / С.В. Ромашкін // Правова держава. – №8. – 2005. – С. 24-28. – С. 25-27.
421 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного права: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 63.

107

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 24) школи природного права в період з кінця XVIІI та XIX ст. (І. Кант, Й.Г. Фіхте, Г. Гегель,К.Т. Велькер, Р. Моль, Т. Пейн та ін.). І. Кант стверджував, що призначення права – гарантування людині того соціального простору, у якому б могла реалізуватися свобода індивіда. У своючергу Г. Гегель ідеєю права бачив свободу.
Ідеї природного права XVIII-XIX ст. характеризують особливий етап у розвитку праворозуміння. Ідеї природного права ґрунтувалися на таких позиціях: розмежування права і моралі;природне право не протиставляється позитивному, а становить його основу; основа природного права не в природі, а в ідеї вільної особистості, забезпеченої примусовою силою держави.422
5) школа відродженого природного права (від ХХ ст. по сьогодення).423 У XX столітті природно-правова доктрина матеріалізувалася у формі концепції про природні права і свободи
людини, і тим самим знайшла свою юридично закінчену форму. Вони увійшли як чітко окреслені формулювання в міжнародних деклараціях, конституціях, інших актах. Набір цих прав ісвобод став загальновизнаним і чітко визначеним, а в юриспруденції стали говорити про «покоління прав людини», пропонувати найрізноманітніші їх класифікації.424
Перейдемо до характеристики наступного компоненту природно-правової ідеології, а саме –правового ідеалу, який складається з правових цінностей, ідей, мети та образу права.
1) Правові цінності природно-правової ідеології. Всі різновиди природно-правової аксіології являють собою необхідності відповідності права певним правовим цінностям, під якими
розуміються в першу чергу цінності, проголошувані як загальнолюдські. Сучасна філософія
права звертається до поняття «природи людини», намагаючись знайти в ньому об’єктивний
ціннісний критерій справедливості чинного права. Висувається на цій основі принцип людської
гідності як фундаментальний принцип аксіології права. Людська гідність розкривається через
категорії свободи, рівності, прав людини, що розуміються як невід’ємні якості людської природи.425
Свобода як цінність природно-правових ідеологій означає надання максимально великої
свободи моральним особам – суб’єктам права. Ця свобода означає лише здатність самоорганізовувати своє життя таким чином, як особа або суспільство вважає за найкраще для своєї
самореалізації. Сила природного права міститься у свободі осіб. Вільною є не та особа, яка робить все, що їй заманеться, а та, яка здатна керуватися велінням свого розуму і совісті. Свобода
моральної особистості означає, крім цього, здатність нести відповідальність за свої вчинки. 426
При цьому свобода є не довільно обраною цінністю, а невід’ємною і природно властивою
людині якістю. Свобода виступає якістю, що ідентифікує людину, вона в рівній мірі властива
всім людям і виділяє їх зі світу інших живих істот. Свобода – універсальний атрибут людських
істот, більш того, найбільш універсальний або, швидше, найважливіший серед універсальних
атрибутів.427

422 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного прав : дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 63.
423 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С. 56,60.
424 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного права: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 88-89.
425 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного прав : дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 88.
426 Кравець В.М. Типи праворозуміння як методології основних філософсько-правових дискурсів: дисертація канд. юрид. наук: 12.00.12 /Національна академія внутрішніх справ України МВС України. – К., 2003. – 179 с. – С. 46, 47.
427 Бауман З. Свобода / Пер. с англ. Г. Дашевского, предисл. Ю. Левады. – Москва: Новое издательство, 2006. – 132 с. – С. 54.

108

ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

Свобода як головний ціннісний компонент природного права означає справжню можливістьдля будь-якого індивіда здійснювати свої законні інтереси в цивілізованій формі, тобто в тійформі, де немає місця свавіллю, ущемленню прав особистості державою або іншими індивідами.428 Характерна риса і основоположна особливість природного права полягає у всілякому заохоченні свободи, свободи життєвого вибору – основи досягнення життєвих пріоритетів кожної людини. Однак при цьому, отримуючи вигоди від власної волі, кожна людина не повинна
зазіхати на свободу інших людей, як і не порушувати їх комфортний стан в ієрархії суспільних
відносин, тобто не повинно бути посягання на інтереси і свободи інших. У цьому полягає вищасправедливість свободи, яка випливає з вимог природного права.429
У літературі є переконливою позиція, що, розмежовуючи і поєднуючи різноманітні соціальні інтереси, «право забезпечує той об’єктивно можливий рівень свободи, в рамках якого суспільство і індивід, з одного боку, захищені від свавілля і випадку, з іншого – мають можливість
впливати на прогресивний розвиток суспільних відносин, задовольняти свої інтереси».430Як стверджує В.М. Кравець, «справедливість як критерій оцінки закону і як сутність права
пов’язується з дозаконотворчими закономірностями, відносинами і вимогами, не позитивними
принципами і нормами, проявами формальної вимоги справедливості в одиничних відносинахі ситуаціях, трансцендентними імперативами людського розуму, що критично сприймає законв змінюваних соціально-історичних умовах. Таке значення надають природно-правовому мисленню його сучасні прихильники, які, на відміну від представників юридичного позитивізму,виходять з верховенства права над волею держави».431
Справедливість, що розглядається як категорія морально-правової свідомості є втіленням
відповідності між діянням суб’єкта і відповідальністю за нього, між правами і обов’язками,між юридичними можливостями та рівнем їхньої реалізації. Справедливість вбирає в себе всівизнані у світі загальнолюдські цінності, зафіксовані в міжнародно-правових документах, припускаючи субординацію і координацію між ними. Окрім того, міра справедливості закріплюється офіційно в нормі права, що створюється в ході демократичного правотворчого процесу.432
Справедливість – одна з основних засад права, властивість права виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Справедливість є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їхдосягнення.433
Отже, до правових цінностей на основі, яких природно-правова ідеологія повинна ґрунтуватися, слід віднести: справедливість та рівність. Так, тісно з ідеєю прав людини пов’язана концепція «рівність можливостей», реалізація якої у суспільному житті дає змогу зробити
428 Хамитов Р.Н. Личность в правовом пространстве: автореф.дис. ...д-ра филос.наук: 09.00.11. / Р.Н. Хамитов. – Чебоксары, 2007. – 40с. – С.
24.
429 Гринь А.В. Соотношение естественного права и правовых законов в условиях развития гражданского общества (теоретические аспекты):дис. на соискание ученой степени канд. юрид. наук / А.В. Гринь. – Краснодар, 2014. – 203 с. –С. 55.
430 Тиунова Л.Б. Плюрализм интересов и правопонимание / Л.Б. Тиунова // Правоведение. – 1990. –№1. –С. 24-32. – С.30.
431 Кравець В.М. Типи праворозуміння як методології основних філософсько-правових дискурсів: дисертація канд. юрид. наук: 12.00.12 /Національна академія внутрішніх справ України МВС України. – К., 2003. – 179 с. – С. 43-44.
432 Скоробогатов А.В. Современные концепции правопонимания: Учебное пособие / А.В. Скоробогатов. – Казань: Познание, 2010. –158 с. – С. 56.
433 Рішення Конституційного суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м’якого покарання
// Офіційний вісник України. – 2004. – № 45. – Ст. 2975.

109ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2акцент на індивідуальному розвитку кожної особистості. Концепцію «рівність можливостей»слід конкретизувати у принципі «якомога рівніші початкові умови для всіх осіб». 434
Рівність права в аспекті природно-правового типу ідеології має важливе ідеологічне тапрактичне значення для забезпечення ще однієї цінності – справедливості у стосунках людей.
Втілення принципу рівності людини і громадянина означає обрання на своєму шляху мети, щополягає у демократичній, соціальній і правовій державі. Завдяки правовій рівності забезпечується пропорційність права, тобто його розмірність і адекватність.435
Правова рівність не дорівнює рівності в математиці. Тому дана правова ідеологія як критерій правового зрівнювання використовують свободу індивіда в суспільних відносинах, щозатверджується у формі його правоздатності та правосуб’єктності.436
Формальна правова рівність – це рівність людей у свободі, яке полягає в тому, що різні,нерівні люди в праві виступають як рівні і незалежні, свобідні індивіди – суб’єкти права, а їхдії вимірюються та оцінюються однаковими масштабами.437 Звідси випливає властивість правової рівності – юридична нерівність. Щоб перетворити рівність з формальної на фактичну,потрібно допустити певну нерівність. Це цілком морально і справедливо, коли встановлюєтьсяна користь певних людей, які перебувають у несприятливих умовах юридичної нерівності, щовиражається в певних привілеях для знедолених та застосовується для соціального вирівнювання умов.438
Таким чином, принцип рівності, який сповідується природним правом, констатує, що длявсіх тих, чиї взаємини опосередковуються правовою формою, право виступає як загальна форма, як загальнозначущий і однаковий для всіх даних осіб (неоднакових відповідно до їхнього
фізичного, фактичного, майнового, розумового стану) однаковий масштаб і міра.439
2) Правові ідеї. Формування природно-правових ідей – це логічний та послідовний процес, що характеризується періодизацією, при якій кожний наступний період пов’язаний з попереднім розмежування права і закону, тобто поділу права на природне і позитивне. Отже,ключовим положенням природно-правових ідей був і є висновок про існування поряд з нормами законодавства (що утворюють позитивне право) постійно діючих, незалежних від держави
норм, які втілюють справедливість.440
Ж.-Л. Бержель виділяє такі фундаментальні ідеї, які служать основою для різних природно-правових тенденцій: природне право походить від природи; друга ідея – існування неписаних законів, вищих щодо позитивного права, які впливають на нього; третя ідея – ідея, згідно зякою прагнення до (ідеальної) справедливості первинне щодо поваги (реальних) законів; четверта ідея – недоторканність певних цінностей, що беруть верх над цінностями, які приносять
людей у жертву державі.441
434 Грищук О.В. Природне право як форма об’єктивації цінності людини / О.В. Грищук // Вісник Львівського університету. Серія юридична. –2006. – Вип. 43. – С. 44.
435 Біржакова Є.О. Властивості права в контексті природно-правового праворозуміння / Є.О. Біржакова // Часопис Київського університету
права. – 2011/4. – С. 60-63. – С. 62.
436 Евдеева Н.В. Интегративные теории правопонимания в современной России: дисс. на соис. ученой степени к.ю.н. Специальность
12.00.01 /Н.В. Евдеева. – Нижний Новгород, 2005. – 187 с.– С. 87.
437 Лапаева В. В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография. – М.: Российская академия правосудия, 2012. – 580 с. –
С. 139.
438 Лейст О.Э. Три концепции права / О.Э. Лейст // Советское государство и право. – 1991. – № 12. – С. 3-17. – С. 5.
439 Смирнова И.А. Свобода личности и правовое государство (из истории правовой мысли) [Текст]: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 /Смирнова Ирина Александровна. – М., 2002. – 175 с. – С. 93.
440 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С. 56,57.
441 Бержель Ж.-Л. Общая теория / Под общ. ред. В.И. Даниленко: Пер. с франц. – М.: Издательский дом NOTA BENE. 2000 – 576 с. – С.
41-42.

110ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

В.А. Четвернин виділяє п’ять можливих джерел ідей природного права: 1) буття трансцендентних ідей, божественний порядок буття; 2) об’єктивне буття ідеї, духу; 3) реалізоване в соціальному бутті апріорне належне; 4) буття свідомості; 5) ірраціоналістичний початок природи
людини.442
Правові ідеології, що ґрунтуються на природньо-правовій концепції тісно пов’язані з природою людини. Фундаментальні невідчужувані права людини – це той бар’єр, який у державі,що претендує на статус демократичної і правової, не може бути подоланий на власний розсудні законодавчою, ні виконавчою, ні судовою гілками влади. Саме вони становлять правове першоджерело, їх існування поза правом та без права неможливе, як і право немислиме без правлюдини.443
На думку Є.О. Біржакової, ідея прав людини, заснована на теорії природного права, втілюється в нормативних актах держав Європи і світу. Права людини є формою вираження особистісної цінності (цінності для людини) природного права, саме тому, досліджуючи сутність
природного права, необхідно дослідити природу людини.444
Найбільша заслуга доктрини природного права, її нев’януча значущість – це утвердження
ідеї невід’ємних прав людини і громадянина. На відміну від позитивної концепції права, природньо-правова стверджує, що права людини не даровані людині добрим правителем або законодавцем, а належать їй від народження. Можна зустріти різні обґрунтування цієї тези, але прибудь-якому трактуванні права людини первинні по відношенню до чинного права, і державна
влада зобов’язана визнати їх і забезпечити конституційними та іншими гарантіями. Право стаєне тільки засобом управління, а й системою основних прав і свобод людини і громадянина.445
Відповідно до природно-правових ідей юридичне регулювання суспільних відносин повинно орієнтуватися на незалежну особу, свобода якої виражена у її невід’ємних правах. Алетільки декларування і визнання цих прав є недостатнім для повноцінного життя суспільства,вони повинні дійсно реалізовуватися. Забезпечення реалізації прав людини прибічники природно-правових поглядів покладали і покладають на державу, доводячи, що вона є тим соціально-правовим інститутом, який, передусім, покликаний охороняти природне право. Мислителі різних епох призначення природного права вбачали в утвердженні такого суспільного
порядку, який встановлюється не за рахунок обмеження свободи особи, а спираючись на їїповну реалізацію.446
С.С. Алексєєв вважає, що «природжені права людини повинні стати фундаментальною,непорушною, абсолютною основою всієї правової системи і, більш того, державно-правової
організації суспільства в цілому. Саме природжені, невід’ємні права людини повинні бути основою організації влади, її поміркованості, єдиним і незаперечним критерієм того, якою міроює взагалі ті чи інші акції, вчинки, події правовими».447 Йде мова про такі права людини, як право на життя, свободу, право на власність, на захист свого життя і здоров’я з боку суспільства ідержави тощо. Ці права не подяка, не дар держави чи законодавця, вони належать людині від
442 Четвернин B.A. Современные концепции естественного права. М., 1988. – С. 35.
443 Приницп верховенства права: проблеми теорії та практики: Монографія: у 2-х кн. / З азг. ред. Ю.С. Шемшученка / Книга першаа:Верховенство права як приницп правової системи: проблеми теорії / Відп. ред. Н.М. Оніенко. –- К.: Юридична думка, 2008. – 344 с. – С.
64.
444 Біржакова Є.О. Властивості права в контексті природно-правового праворозуміння / Є.О. Біржакова // Часопис Київського університету
права. – 2011/4. – С. 60-63. – 61.
445 Юшин В.Ю. Естественное право и гражданское общество [Електронний ресурс] / В.Ю. Юшин / Государственная власть и местное
самоуправление. – М., 2009. – № 12. – С. 5-7. – Режим доступу до статті: http://fan-5.ru/pass/pass-42141.php
446 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С. 59,
60-61.
447 Алексеев С.С. Право: азбука - теория - философия. Опыт комплексного исследования. – М., 1999. – С. 53.

111

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2природи.448 Отже, першою правовою ідеєю на яку спираються природні ідеології, що беруть заоснову природно-правовий підхід є ідея прав людини.
Наступною правовою ідеєю є ідея верховенства права. Лише правові закони володіють
такою властивістю як верховенство, адже регулювати правовідносини в громадянському суспільстві та правовій державі може тільки такий закон, який спрямовано на реалізацію конституційних прав і свобод людини та громадянина і який за своєю сутністю є тотожним змісту
гуманістичних ідеалів і загальновизнаних людських цінностей.449 З ідеєю верховенства права
тісно пов’язана ідея правового закону, яка має синтетичний характер, оскільки являє собою
об’єднання політичного, власне юридичного, морального і певною мірою релігійного і естетичного розуміння сутності та цілей дійсності права, його нормативно-регулівної ролі в суспільстві. 450
Верховенство права – це панування права в суспільстві, яке вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом
мають відповідати цінностям соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Згідно з Рішенням Конституційного суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі пропризначення судом більш м’якого покарання, одним з проявів верховенства права є те, щоправо не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні
регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.451
Природне право – це право, що складається з принципів, які ґрунтуються на ідеї розуму,природи та Бога і яких люди мають дотримуватися так само, як і норм позитивного права, щовиникли на їх основі, створюючи тим самим нормативні засади для об’єднання всього людствав єдине ціле.452
З основних ідей природно-правової ідеології (ідея прав людини та ідея верховенства права)витікають два фундаментальних принципи цієї ідеології – принцип гуманізму та принцип верховенства права. Адже принципи природного права – це і є основоположні ідеї щодо забезпечення безперешкодного користування належними людині від народження правами і свободами, належного правового регулювання суспільних відносин, визначення критеріїв оцінювання
нормотворчої і нормозастосовуючої діяльності державних органів та контролю громадянського суспільства за дотриманням цих прав і свобод державою.453
3) Образ права. Природно-правові ідеології спираються не на емпіричний досвід, а на раціональний. Теоретик природного права використовує раціонально усвідомлювану правову

448 Шафиров В.М. Естественно-позитивное право: введение в теорию: монография / В.М. Шарифов. – Красноярск: ИЦ КрасГУ, 2004. –260 с. – С. 15.
449 Зеліско Л.I. Філософсько-культурологічні підходи до змісту поняття «правового закону» / Л.І. Зеліско // Законодавство України: проблемита перспективи розвитку. – 2006. – № 7. – С. 51.
450 Біржакова Є.О. Властивості права в контексті природно-правового праворозуміння / Є.О. Біржакова // Часопис Київського університету
права. – 2011/4. – С. 60-63. – С. 62.
451 Рішення Конституційного суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м’якого покарання
// Офіційний вісник України. – 2004. – № 45. – Ст. 2975.
452 Радзивiдло Я.Й. Методологічні розбіжності праворозуміння між юридичним позитивізмом і юснатуралізмом / Я.Й. Радзивiдло // Ученые
записки Таврического национального университета им. В.И. Вернадского Серия «Юридические науки». – Том 21 (60). – № 2. – 2008. – С.
74­81. – С. 75.
453 Сташків Б.І. Принципи права соціального забезпечення в контексті природного та позитивного права [Текст] / Б.І. Сташків // Актуальні
проблеми юридичної науки на шляху сучасної розбудови держави і суспільств : матеріали Міжнародної науково-практичної конференції,м. Суми, 5-7 червня 2014 р. / Ред.кол.: В.С. Венедіктов, А.М. Куліш, М.М. Бурбика; За ред.: В.С. Венедіктова, А.М. Куліша. – Суми:СумДУ, 2014. – С. 324-329. – С. 324.

112ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

ідею і, беручи її за основу, відтворює ідеальний образ права. Тобто теоретик має справу з постійною рисою права – його ідеєю як такою.454
4) Мета права. Метою природно-правового типу ідеології є реалізація потреб та інтересів
кожної людини, не порушуючи інтереси інших.
Проаналізувавши основні правові цінності (свобода, справедливість, рівність) природно-правової ідеології, правові ідеї (ідея прав людини, ідея верховенства права), образ правата мету права, можна виділити ідеал природно-правової ідеології. Такий правовий ідеал є гуманістичним, оскільки гуманістичні цінності та права людини займають центральне місце ідомінують над усіма іншими. «Людський вимір» – точка відліку в будь-яких суспільних перетвореннях, вирішенні глобальних і поточних завдань, у проведенні всіляких реформ, розробці
державних програм. Саме з цих позицій оцінюються сьогодні все, що відбувається в країні ісвіті, і процеси. При будь-якому демократичному устрої права і свободи громадян, а такожїх обов’язки, складають найважливіший соціальний і політико-правовий інститут, об’єктивно
виступають мірилом досягнень даного суспільства, показником його зрілості, цивілізованості.
Це засіб доступу особистості до духовних і матеріальних благ, механізмам влади, законних
форм волевиявлення, реалізації своїх інтересів. Разом з тим, це неодмінна умова вдосконалення людини, зміцнення її статусу, рівня людської гідності.455
Отже, природно-правовий тип праворозуміння заснований на людиноцентристському підході, для якого право – це, перш за все, права людини як абстрактного носія якихось сутнісних
властивостей, які, в кінцевому підсумку, і обумовлюють сутнісні характеристики самого права.
Цією сутнісною властивістю людини є розум, що виявляється в її незалежній волі і обумовлює
прагнення людини до свободи. Тому в рамках такого підходу право пов’язується зі свободою
людини. При цьому слід розрізняти як зовнішню свободу людей в їх взаємодії один з одним із державою, тобто свободу в суспільному житті, так і про внутрішню свободу, тобто «свободувід гріха».456
Цінність правової ідеології, що базується на ідеях природного права полягає в опорі намораль, на такі основоположні категорії, як свобода, справедливість і людська гідність. Кожна людина лише тому, що вона людина, наділена правами та свободами, а не тому, що вонає громадянином якоїсь держави. Саме тому природні права людини не можна розглядати якпривілеї, що надаються державою, оскільки їх природа не залежить від прихильності держави.
У найширшому сенсі правову ідеологію, що базується на природно-правовому типі праворозуміння можна визначити як сукупність таких ознак: концепції, які базуються на ідеалістичних і суб’єктивних у своїй суті уявленнях про справедливість права; справедливість права
символізується поняттям природного права або аналогічним йому («природа речей», «право
буття», «препозитивне право»); терміном «природне право» позначаються вищі норми і принципи права, які мають матеріальний або формальний характер, що стоять над позитивним правом.457
Отже, природньо-правові ідеології, які базуються на ідеях природного права мають такіпереваги: людиноцентриський підхід, згідно з яким права людини є невід’ємними, природ454 Кравець В.М. Типи праворозуміння як методології основних філософсько-правових дискурсів: дисертація канд. юрид. наук: 12.00.12 /Національна академія внутрішніх справ України МВС України. – К., 2003. – 179 с. – С. 43-44.
455 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного прав : дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 92.
456 Лапаева В. В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография. – М.: Российская академия правосудия, 2012. – 580 с. –
С. 35-36.
457 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного права: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 108-109.

113ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2ними та беззаперечними, первинними, а сама людина першоджерелом права; розмежування
понять «право» і «закон» та ототожнення понять «право» і «справедливість»; моральний критерій – ядро сутності даного типу праворозуміння і правової ідеології, що базується на ньому;справедливість як регулятор суспільного життя; втілення свободи кожного індивіда шляхом
непорушування інтересів інших; визнання права як результат розумової діяльності людини
(раціональний підхід до права); аксіологічне обґрунтування права, а саме: закріплення за нимосновних цінностей (свободи, справедливості та рівності).
Разом з тим до недоліків природно-правової ідеології, як і концепції загалом віднесимо: розпливчасте уявлення про право; неоднакове розуміння учасниками суспільних відносин таких
цінностей, як справедливість, свобода, рівність; можливість суб’єктивної і навіть довільної
оцінки громадянами, посадовими особами, державними, громадськими органами законів таінших нормативних правових актів – оцінюючи ту чи іншу норму як таку, що суперечить природним правам людини, громадянин або інший суб’єкт може відмовитися на цій підставі від їїдотримання; неможливість відокремити право від моралі».458
Перейдемо до розгляду правового позитивізму як правової ідеології та проаналізуємо йогоосновні цінності, ідеї, мету та образ права.
Позитивістський
підхід
довивчення
соціальних
явищзародився
в
30-і рр. ХІХ ст. і був важливим і прогресивним для свого часу кроком у розвитку методології наукового пізнання. Разом з тим, позитивізм, який характеризувався новим поглядом наможливості вивчення соціальної реальності, аж ніяк не став одкровенням для юриспруденції,яка задовго до появи позитивістських соціальних теорій мала і успішно оперувала терміном іпоняттям «позитивність» відносно права. Таке поняття, яке виникло у співвідношенні з природним правом з’явилося ще в давньогрецькій політико-правовій думці (софісти, Аристотельта ін.). Правда, ні в навчаннях давньогрецьких філософів, ні на ранній стадії розвитку давньоримської правової думки термін «позитивне право» не використовувався. Даний термін
з’являється в римській юриспруденції за часів Цицерона (I ст. до н.е.) і остаточно затверджується в середньовічній юриспруденції для позначення офіційних розпоряджень публічної влади, забезпечених державним примусом. Таким чином, ключове для позитивістської філософії
поняття «позитивного» було розроблено в самій юриспруденції стосовно її предметної сфери
досліджень, а не запозичене з позитивної філософії, яка склалася значно пізніше.459
Однак, такої думки не всі дотримуються, тому погляди вчених поділяють на дві групи. Допершої групи належать ті науковці, які вважають, що юридичний позитивізм черпає свої ідеї іпринципи з філософського позитивізму та неопозитивізму. В цьому аспекті раціональність даного підходу можна простежити у тому, що філософський позитивізм має певний вплив на становлення доктрини юридичного позитивізму. Загальні тенденції розвитку науки того часу немогли не вплинути на становлення юридичного позитивізму. Друга група науковців стверджує,що як критерій приналежності до юридичної позитивізму виступає критерій, вироблений всередині самої правової науки. Головною ознакою юридичного позитивізму є походження прававід держави.460
Доктрина позитивного права охоплює декілька однорідних концепцій праворозуміння, якіпо-різному трактують сутність і зміст права. Сама назва «позитивне право» є не дуже влучною,458 Морозова Л.А. Теория государства и права: учебник. – Изд. 4-е, перераб. и доп. – М.: Российское юридическое образование, 2010. –384 с. – С. 143.
459 Лапаева В.В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография. – М.: Российская академия правосудия, 2012. – 580 с. –
С. 32-33.
460 Пищулин А.В. Юридический позитивизм в современном правопонимании: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01 /Пищулин Александр Владимирович. – Москва, 2010. – 170 с. – С. 40, 42-43.

114

ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

оскільки латинське слово «позитивне» в сучасній мові частіше розуміється як антонім до слова
«негативне». Тому слід застосувати термін «позитивне право» як протилежність природному
праву не за змістом, а за джерелом походження і характером змінюваності й обумовленості.461
Поняття «юридичний позитивізм» часто згадується в наукових працях і побуті практикуючих юристів як щось само собою зрозуміле і таке, що не потребує окремого пояснення. Підюридичним позитивізмом розуміють, як правило, напрямок правової думки, яка визнає державу як основний і єдиний чинник, що впливає на формування права, правових норм і встановлень. Аналіз як витоків, так і сучасного стану юридичного позитивізму, підходів до йогорозуміння, представляється досить важливою проблемою правової науки, перш за все, тому,що юридичний позитивізм не тільки є найвпливовішим напрямком теоретичної думки, але іздійснює вирішальний вплив на правову ідеологію зокрема. Юридичний позитивізм багатов чому визначає і детермінує необхідність існування правової науки і такого явища, як право
взагалі.462
Позитивне право – чинне в певному суспільстві право, що розглядається через конкретно­визначений зміст і форми, тобто таким, яким воно безпосередньо виступає як регулятор суспільних відносин. Філософським підґрунтям для розвитку позитивного права стала концепція
юридичного позитивізму.463
Представники юридичного позитивізму заперечують зв’язок між сущим і належним, міждійсністю і благом, між суспільством і правом, а ключовим питання є не про зміст права, а проте, чи правильно з формальної точки зору діяв законодавчий або судовий орган.464
Позитивні концепції і правові ідеології, що базуються на них демонструють інший підхіддо розуміння права і його джерел. Позитивізм принципово заперечує інше (природне), крімпозитивного, право. Відповідно до даної концепції, у нормах права виражається воля держави. Норми творять державу, а сама держава і є суб’єктом, що творить право.465 Отже, згідноз позитивістською концепцією, право є владною примусовістю, і саме за цією ознакою слідрозмежовувати право від неправа.466 Право – це те, що встановлює владу як загальнообов’язкове правило, це закон, це емпірична реальність. Під позитивним правом часто розуміють сукупність законів, підзаконних актів, прецедентів, звичаїв, які встановлені, офіційно визнані імають примусову силу, тобто це норми, що покладені, встановлені владою як загальнозначущі
правила поведінки, що мають примусову силу.467
Головна перевага позитивістської теорії – позитивне право як важливий елемент суспільства в умовах цивілізації, є нормативно-ціннісним регулятором. Відповідно до її положень,право в такому найзагальнішому вигляді покликане регулювати поведінку людей, відносини,що складаються в суспільстві. Причому цей регулятор має дві ознаки. Перша – нормативний
461 Кравець В.М. Типи праворозуміння як методології основних філософсько-правових дискурсів: дисертація канд. юрид. наук: 12.00.12 /Національна академія внутрішніх справ України МВС України. – К., 2003. – 179 с. – С. 59.
462 Пищулин А.В. Юридический позитивизм в современном правопонимании: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01 /Пищулин Александр Владимирович. – Москва, 2010. – 170 с. – С. 38.
463 Радзивiдло Я.Й. Методологічні розбіжності праворозуміння між юридичним позитивізмом і юснатуралізмом / Я.Й. Радзивiдло // Ученые
записки Таврического национального университета им. В.И. Вернадского Серия «Юридические науки». – Том 21 (60). – № 2. – 2008. – С.
74­81. – С. 75.
464 Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного прав : дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01 / Т.А. Мухина. – Уфа, 2005. –169 с. – С. 119.
465 Тагаев М.К. Проблема источников права в контексте естественно-правовых теорий и концепций юридического позитивизма / М.К.
Тагаев // Вестник КРСУ. – 2014. – Том 14. – № 12. – С. 42-46. – С. 44.
466 Нижник Н.С. Истоки, источники, формы права: некоторые проблемные аспекты понимания и соотношения / Н.С. Нижник, Р.А Ромашов,В.П. Сальников // Истоки и источники права: очерки; под ред. Р.А. Ромашова, Н.С. Нижник. – СПб., 2006. – С. 6–19. – С. 14.
467 Тагаев М.К. Проблема источников права в контексте естественно-правовых теорий и концепций юридического позитивизма / М.К.
Тагаев // Вестник КРСУ. – 2014. – Том 14. – № 12. – С. 42-46. – С. 44.

115

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2характер, котрий виражається у тому, що право, яке складається з нормативних засобів і механізмів регулювання суспільних відносин, призначене для того, щоб втілити в життя людей
начала єдиної впорядкованості, загальновизнання. Друга – ціннісний характер, адже право,втілюючи в життя нормативні начала, тим самим дає оцінку життєвим явищам та процесам ітому є основою для того, щоб відповідно до права і визнавати ті чи інші вчинки людей як такі,що здійснені незаконно.468
Правові теорії, доктрини, концепції та моделі школи позитивного права формували такінауковці як: І. Бентам, К. Бергбом, К. Гербер, Т. Гоббс, Б. Віндшайд, Дж. Остін, Г. Харт, Г. Кельзен, П. Ламанд, Г.Ф. Шершеневича, Ж.П. Есмен та ін. Основоположником юридичного позитивізму вважається Джон Остін, завдяки якому в середині першої половини XIX століття в Англії
було покладено початок так званої аналітичної юриспруденції, яка вплинула на подальший
розвиток правової думки. Потім, вже в другій половині XIX століття, юридичний позитивізм
набув поширення на континенті.469
На думку Т. Гоббса, правова сила закону полягає тільки в тому, що він є наказом суверена.470
Р. Ієрінг тісно пов’язував уявлення про право як засіб юридичного захисту інтересів окремих
осіб і забезпечення життєвих умов суспільства в цілому з правовими нормами, що виходять віддержави і підтримуваними її примусовою силою.471
Сучасний представник юридичного позитивізму М.І. Байтін, стверджує, що держава через
закон утверджує свою волю, яка є не тільки волею панівного класу, але також волею й інших
класів, прошарків і груп даного суспільства, що виражає їхні інтереси і домагання. Прагнучидо пом’якшення та подолання існуючих протиріч, компромісу між різними соціальними верствами, держава враховує і коригує багатоскладову і суперечливу волю суспільства, надаючиїй загального вираження у вигляді волі державної. Отож, право – це державна воля суспільства. Не панівного класу, як стверджує марксизм, а саме суспільства. Нове в такому трактуванні нормативного розуміння державної волі виникає з визнання необхідності пізнання права нетільки з класових, але і з загальнолюдських позицій, розкриття його поняття з урахуванням
поєднання в ньому одночасно і загальносоціальних і класових інтересів.472
Сучасний позитивізм глибоко суперечливий за своїми цілями і завданнями і, отже, не можебути цілком класовим продуктом або виключно загальносуспільним явищем. Саме нестабільність суспільного розвитку як раз дозволяє побачити роль позитивного права в сучасному соціумі, але не як продукту простого, однозначного суспільства, а як здійснення вибору того чиіншого шляху розвитку, тих чи інших цінностей, які виступають як більш актуальні в порівнянні з іншими, існуючими в даний момент. Як висновок – сучасний позитивізм функціонуєв певному ціннісному полі, існує поряд з іншими концепціями праворозуміння і змушений
враховувати і реагувати на ці фактори, що впливають на нього.473
На думку В.М. Проценко, позитивне право можна уподібнити до пульсуючої і незавершеної
системи, оскільки перевага позитивного права (як теорії, так і практики) над усіма іншими втому, що воно реально існувало і буде існувати. Його завершеність і досконалість недосяжні.
468 Філософія права: Навч. посібник / О.Г. Данільян, Л.Д. Байрачна, С.І. Максимов та ін.; За заг. ред. О.Г. Данільяна. – К.: Юрінком Інтер,2002. – 272 с. – С. 177.
469 Пищулин А.В. Юридический позитивизм в современном правопонимании: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01 /Пищулин Александр Владимирович. – Москва, 2010. – 170 с. – С. 37-38.
470 Гоббс Т. Левиафан / Т. Гоббс. – М., 1936. – С. 214.
471 Байтин М.И. Сущность права (современное нормативное правопонимание на грани двух веков) / М.И. Байтин. – Саратов: СГАП, 2001. –С. 29.
472 Байтин М.И. Сущность права (Современное нормативное понимание на грани двух веков). Саратов, 2001. –С. 60, 138.
473 Пищулин А.В. Юридический позитивизм в современном правопонимании: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01 /Пищулин Александр Владимирович. – Москва, 2010. – 170 с. – С. 106, 108.

116ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

Амплітуда пульсування змісту позитивного права залежить від того, які ідеї і носії ідей панують в той чи інший період історії людства.474
Позитивно-правові ідеології базується на методології позитивізму як особливого перебігу
філософсько-правової думки, суть якого полягає в обмеженні предмета пізнання лише сферою
фактичного, позитивного знання (що передбачало відмову від розгляду метафізичних питань,пов’язаних з розкриттям сутності досліджуваних явищ) і в зведенні способу пізнання лишедо чуттєвого сприйняття, що дозволяє фіксувати емпіричні факти і встановлювати емпіричні
закономірності.475
Всі різновиди юридичного позитивізму, як і правових ідеологій, що базуються на ньому,єдині в одному – всі вони бачать сутність права не в змісті правових норм, а в їх примусовому
характері. При цьому для юридичного позитивізму не надто важливо, за допомогою яких важелів забезпечуються норми права – владою держави, визнанням або впливом суспільства, абовнутрішніми психічними переживаннями людини.476
Основна особливість правових ідеологій, що ґрунтуються на позитивізмі полягає в тому, щовона вважає за краще не помічати сутнісної, етимологічної, концептуальної або ж будь-якоїіншої різниці між правом і законом. Для такої ідеології, яка базується на такому типі праворозуміння ці поняття рівнозначні і рівноцінні. Основна суть даної позиції в тому, що закони єсамим правом, незалежно від їх змісту. Такі правові ідеології намагаються пояснити поняття
права через поняття держави, а правові норми уявити як продукт діяльності держави.
Можна стверджувати про такі концептуальні засади даної правової ідеології: право є похідним від держави; держава – організація силового призначення; закони можна тільки коментувати, але не можна оцінювати з позиції правових цінностей і правових принципів; право
розглядається як інструмент впливу на людину державою. Виходячи з цієї концепції, людиназ її правами існує в державі не як вільний суб’єкт, а у вигляді об’єкта державної влади, по ційпричині права і свободи людини як правова ідея відсуваються на другий план.477
У контексті юридичного позитивізму право являє собою правило належної поведінки: примусові норми, що тягнуть санкції за їх порушення, адже примусовість, обов’язковість і офіційність – це властивості позитивного права, якими воно відрізняється від інших соціальних
регуляторів. Дана правова ідеологія повністю базується на спостереженні, описі, узагальненні та систематизації текстів існуючих законів, що розглядаються як догма. Для прихильників
такої ідеології все, що диктується державною владою і виходить з її велінь, є правом. Права,свободи, всі блага людини і суспільства даруються державою і сама держава може в будь-якиймомент відібрати ці блага. Держава (законодавець), за такою правовою ідеологією, регулює
суспільні відносини, як вважає за потрібне і доцільне. Такі відносини розглядаються швидшене як правовідносини, а як законовідносини.478
Правовий ідеал. На відміну від природно-правового праворозуміння, у позитивістському
людина не є ключовим фактором даної теорії, оскільки людина значуща не як носій якоїсь
метафізичної сутності, яка і визначає правову природу її взаємин з іншими людьми, а лише як
474 Система и антисистема права /В.П. Проценко. – Краснодар: Советская Кубань,2004. – 432 с. – С. 143.
475 Лапаева В.В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография / В.В. Лапаева. – М.: Российская академия правосудия,2012. – 580 с. – С. 32.
476 Баранов П.П. Позитивистское правопонимание в юридической науке, практике и повседневной жизни современной России // П.П.
Баранов // Russian journal of legal studies. – 2015. – № 4. – С. 7-14. – С. 8.
477 Баранов П.П. Позитивистское правопонимание в юридической науке, практике и повседневной жизни современной России // П.П.
Баранов // Russian journal of legal studies. – 2015. – № 4. – С. 7-14. – С. 8.
478 Баранов П.П. Позитивистское правопонимание в юридической науке, практике и повседневной жизни современной России // П.П.
Баранов // Russian journal of legal studies. – 2015. – № 4. – С. 7-14. – С. 10.

117

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2реально діючий суб’єкт, чия поведінка обумовлена веліннями публічної влади або фактичними
соціальними нормами, що сформувалися в рамках певної соціальної спільності, або емоційними імперативами, що склалися в психіці окремого індивіда і детермінованими його біологічною природою і соціокультурним контекстом.479
Тому, позитивісти не допускають ніяких прав людини, що не випливають із закону, оскількидля них природні права людини – це моральні, тобто неюридичні (у їхньому розумінні) права. Також вони заперечують, що права людини мають невідчужуваний, невід’ємний характер,оскільки такі права, які офіційно визнані, законодавчо закріплені є даровані верховною владою, встановлені правителями, законодавцями. Сказане вище, як стверджує В.В. Лапаєва, даєстверджувати про антигуманістичний характер позитивістського підходу.480Правові цінності. Основною цінністю у позитивній правовій ідеології слід вважати закон.
Це виражається в такому: право – це система взаємозв’язаних і взаємодіючих норм, які викладені в нормативних актах (текстах); норми видаються державою і в них виражена волядержави; норми права регулюють найбільш важливі суспільні відносини; саме право і йогореалізація забезпечуються в необхідних випадках примусовою силою держави; від норм залежить виникнення правовідносин, формування правосвідомості, правова поведінка суб’єктів.481
Даному типу правової ідеології, що базується на позитивістських концепціях притаманний
відповідний тип мислення і відповідний йому світогляд. У центрі такого світогляду лежать такіосновні правові ідеї:-незаперечна воля законодавця за допомогою якої встановлюється належний порядок;- сутність права визначається через категорію норми права, тобто мова йде виключно прооб’єктивне право;- право – це формально певні юридичні документи, такі як закони, укази, постанови, актизвичаєвого права, судовий прецедент, які наділені примусовим характером;- правом є тільки реально діюче право, а все, що виходить за межі цього емпірично даного наказного позитивного права (ідея права, цінність права і т.п.), не має ніякого юридичного
значення;- право, державна влада і державний примус пов’язані та є взаємообумовленими категоріями;- позитивне право як безпосередньо діючий регулятор суспільних відносин забезпечує
необхідний рівень гармонійного розвитку суспільства, суспільного порядку і безпеки, а держава забезпечує необхідний рівень правопорядку і державної безпеки, які підносяться над владою, державою і громадянином;- право мало пов’язане з мораллю і не піддається соціальній оцінці, оскільки право – це
і є закон, тому закони у всіх випадках визнаються правовими;- офіційні джерела права як елемент позитивного права в формальному вигляді не повинні оцінюватися з точки зору їх сутності.482
479 Лапаева В.В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография / В.В. Лапаева. – М.: Российская академия правосудия,2012. – 580 с. – С. 35.
480 Четвернин В.А. Введение в курс общей теории права и государства. Учебное пособие / В.А. Четвернин. – М.: Институт государства иправа РАН, 2003. – 204 с. – С. 13.
481 Кравець В.М. Типи праворозуміння як методології основних філософсько-правових дискурсів: дисертація канд. юрид. наук: 12.00.12 /Національна академія внутрішніх справ України МВС України. – К., 2003. – 179 с. – С. 22-23.
482 Баранов П.П. Позитивистское правопонимание в юридической науке, практике и повседневной жизни современной России // П.П.
Баранов // Russian journal of legal studies– 2015. – № 4. – С. 7-14. – С. 10--11.

118ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

Подібні ідеї притаманні для даного підходу висовує і В.М. Шафіров, зокрема: право – результат волі економічного та політичного домінуючого класу; існує примат держави над правом; роль матеріальних умов життя порівняно з правом можна вважати пріоритетнішими; немає різниці між правом і законом, оскільки це одне і теж; не існує таких прав людини, якімають місце в незалежності волі законодавця та держави; право забезпечується державним
примусом.483 Отже, аналізуючи вищезазначене, можна стверджувати, що позитивній правовій
ідеології притаманна ідея верховенства закону.
Юридичний позитивізм, як і сама правова ідеологія, що ґрунтується на ньому критикується
опонентами. Так, В.Н. Кудрявцев вважає, що головний недолік даного підходу в тому, що право перетворюється на інструмент держави самою ж державою, як наслідок, має місце небажання аналізувати змістовну сторону норм.484 В.Д. Зорькін стверджує, що юридичний позитивізм
звів право до текстів, переважно закону і обмежив юридичну науку описом, узагальненням,систематизацією і класифікацією нормативних приписів законодавця, що потягло за собою
виключність соціальної обумовленості права в юридичній науці.485
Окрім того, позитивно-правовій ідеології притаманна ідея порядку і підпорядкування, якийдосягається через незаперечну волю законодавця та, за необхідності, підтримується примусовою силою держави. Як стверджує Г. Кельзен: «Право відрізняється від інших соціальних порядків тим, що воно є примусовим порядком. Його відмінна ознака – використання примусу»486.
Мета права. Мета права в юридичному сенсі – підпорядкування індивіда волі організованого суспільства.
Образ права. Суб’єкт образу права за позитивістською концепцією опирається на емпіричний досвід. Юрист-позитивіст при створенні образу права користується чуттєво сприйнятим
фактом, наприклад, державно-нормативним актом (тобто проявом ідеї в історично обумовленому суспільстві).487
Таким чином, позитивно-правова ідеологія ґрунтується на ідеалі порядку. Так, Г. Кельзен
одного разу визнав, що вся система його поглядів спирається на ідеалі порядку, що підноситьсянад ідеалом справедливості.488 У свою чергу Г. Гуго також вважав, що право – це не засіб реалізації ідеї справедливості, а виключно засіб до усунення безпорядку.489
До ознак позитивно-правової ідеології відносять таке: дозволяє створювати й удосконалювати систему законодавства; забезпечує відповідний режим законності, однакове застосування норм та індивідуально-владних велінь; сприяє формуванню «нормативного» уявлення проправо як формально-логічну основу правосвідомості громадян; забезпечує формальну визначеність права, що дозволяє чітко визначити права і обов’язки суб’єктів, фіксувати заходи і засоби державного примусу; уможливлює абстрагування від класово-політичних характеристик
права, що особливо важливо під час його застосування.490
483 Шафиров В.М. Естественно-позитивное право: введение в теорию: монография / В.М. Шарифов. – Красноярск: ИЦ КрасГУ, 2004. –260 с. – С. 21-30.
484 Кудрявцев В.Н. О правопонимании и законности / В.Н. Кудрявцев // Государство и право. – 1994. – № 3. – С. 6-11. – С. 7.
485 Зорькин В.Д. Позитивистская теория права в Росси / В.Д. Зорькин. – Изд-во Московского ун-та, 1978. – 270 с. – С. 27.
486 Чистое учение о праве Ганса Кельзена: Сб. переводов. – М., 1987. – Вып. 1. – С. 51-52.
487 Кравець В.М. Типи праворозуміння як методології основних філософсько-правових дискурсів: дисертація канд. юрид. наук: 12.00.12 /Національна академія внутрішніх справ України МВС України. – К., 2003. – 179 с. – С. 43-44.
488 Фуллер Л.Л. Позитивизм и верность праву. Ответ профессору Харту // Правоведение. – 2005. – № 6. – С. 126.
489 Новгородцев П.И. Историческая школа юристов. – СПб., 1999. – С. 38-39.
490 Кравець В.М. Типи праворозуміння як методології основних філософсько-правових дискурсів: дисертація канд. юрид. наук: 12.00.12 /Національна академія внутрішніх справ України МВС України. – К., 2003. – 179 с. – С. 23.

119ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2Проведений аналіз дозволив виділити ознаки, які притаманні позитивістським правовим
ідеологіям: право формує цінності; основне питання, на яке шукає відповідь дана концепція
полягає не у змісті права, а у відповіді на запитання чи правильно з формальної точки зору діявзаконодавчий акт або судовий орган; лише держава є суб’єктом творення права; для позитивістського типу праворозуміння не важливо, за допомогою яких важелів досягається виконання права чи то примусом, чи впливом суспільства, чи внутрішніми мотивами людини; право
розглядається як засіб досягнення цілей та вимог влади.
Як бачимо, праворозуміння накладає істотний відбиток на інтерпретацію ролі правового
ідеалу в механізмі правового впливу. Абсолютизація «правового ідеалу в цьому механізмі школою природного права пояснювалася дедуктивним характером їх праворозуміння, ототожненням права з правовим ідеалом. Що ж стосується юридичного позитивізму, який, як зазначалося
вище, абсолютизує значення юридичних засобів (форм) в механізмі правового впливу, то самеправовий вплив ототожнювався з регулюванням правовідносин, в механізмі якого вирішальну
роль відігравав державний примус, що, у свою чергу, пояснюється особливостямими цього
праворозуміння».491
Соціологічна правова ідеологія формувалась на основі юридичного позитивізму, а вже потім склалась як опозиція до нього, хоча обидва напрямки виникли на фундаменті філософії
позитивізму з тією лише різницею, що ідеї позитивізму знайшли своє відображення і обґрунтування у формально-догматичному нормативізмі дещо раніше. Соціологічний позитивізм необмежився догмою права, вважаючи її допоміжною, навіть технічною частиною теорії права,і зробив спробу виробити поняття права у взаємозв’язку з іншими різноманітними явищами
суспільного життя, суспільними відносинами, тобто в контексті соціальної обумовленості ісоціального функціонування права. І юридичний позитивізм і соціологічний позитивізм орієнтувалися на соціологічні ідеї і позитивну соціологію, в їх основі лежала та сама позитивістська
методологія і теорія пізнання, спрямованість на «позитивні» правові феномени і, відповідно,на ігнорування сутнісних і аксіологічних аспектів права, на заперечення природного права. 492
Поширення соціологічного праворозуміння як у радянській юриспруденції, так і на Заході,стало реакцією на відставання позитивного права від нових суспільних відносин, на невідповідність його новітнім тенденціям у розвитку суспільства, які позитивне право не спроможне
було адекватно зобразити. Відтак соціологічна концепція орієнтувала на відмову від існуючих
формальних законів, оскільки є моментом усвідомлення особливостей реалізації права в реальних суспільних відносинах та розглядається в його нерозривному зв’язку із суспільними тасоціальними процесами. 493
Отже, вже у ХХ ст. було покладено новий підхід в основу соціологічної школи права, якийбазувався на тому, що право існує у нерозривному зв’язку з суспільними відносинами, які і єоб’єктом правового регулювання, а тому правові норми необхідно аналізувати спільно з усіма
соціальними умовами, що склалися і в яких діє певна правова система.494
Разом з тим, слід розмежовувати соціологічний підхід до праворозуміння і соціологію права як міждисциплінарну науку та самостійний напрям юридико-соціологічних досліджень,491 Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ: диссертация ... кандидата юридических наук: 12.00.01/ Таймасханов Усман Шарпудиевич; [Место защиты: Кубанский государственный аграрный университет]. – Ростов-на-Дону, 2014. –196 с. – С. 144.
492 Дубовицкий В.Н. Правопонимание и источники права / В.Н. Дубовицкий // Веснік Гродзенскага дзяржаўнага універсітэта імя ЯнкіКупалы. Серыя 4. Правазнаўства. – 2008. – № 2 (70). – С 3–8. – С. 6.
493 Теорія держави і права. Академічний курс: підручник / за ред. О.В. Зайчука, H.М. Оніщенко. – К.: Юрінком Інтер, 2006. – 688 с.
494 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С. 98.

120

ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

оскільки вивчення права на базі об’єднання пізнавальних ресурсів юриспруденції та соціології
може здійснюватися з позицій різних типів праворозуміння.495
Соціологічне праворозуміння визначає право як безпосередньо суспільне життя або ж порядок суспільних відносин, що втілюється в правомірній поведінці. Право генерує суспільство, ане законодавство, а вже таке законодавство, прийняте на основі права – як порядку суспільних
відносин – і буде правовим.496 Для представників соціологічного підходу право є, перш за все,соціальним явищем, яке породжене суспільством, що, у свою чергу, вказує на те, що право виступає досягненням людської культури. Соціальна цінність права є комплексною категорією,яка передбачає: по-перше, втілення правом загальної, групової та індивідуальної волі (інтересів) абсолютно всіх учасників всієї сукупності суспільних відносин; по-друге, закріплення заправом можливості бути ефективним засобом забезпечення та існування стабільності і порядку різноманітних відносин; по-третє, надання особливого значення праву у сприянні розвиткутих відносин, у яких зацікавлені як окремі індивіди, так і суспільство в цілому.497
На думку С.С. Алєксєєва, суть феномена права як явища цивілізації і культури полягає втому, що право нормативно об’єктивує і реалізує глибинні, кореневі початки цивілізації і соціального прогресу. Одночасно воно фіксує в нормативній формі духовні цінності і досягнення,що накопичуються людством: демократію, права людини, мораль, справедливість, життєві мудрості, милосердя і т.д.498
Соціологічному праврозумінню притаманні такі ознаки: в межах даного напрямку право
сприймається як невід’ємна частина соціальної сфери, а отже, піддається впливу тих же закономірностей і процесів, характерних для всіх інших соціогенних інститутів; визнання різноманіття суспільних відносин тягне констатацію неможливості їх належного регламентуванняза допомогою єдиних стандартів поведінки; зміщення акценту при визначенні права з проблеми норми (догми права) на юридичну, перш за все, судову практику; право як сукупність
норм-приписів повинне максимально відображати потреби реального життя, що досягається
тільки шляхом надання широкого діапазону розсуду в ході застосування права.499
Як зазначає М. Козюбра, прихильники соціологічного підходу праворозуміння переносять
акцент з абстрактних ідеалів і нормативно-правових текстів у площину конкретного, динамічного функціонування права, його дії в реальному житті, насамперед у правовідносинах таюридичних рішеннях, без чого ідеали та юридичні тексти перетворюються на декларації йперестають бути правом.500
Згідно із соціологічним підходом до права, право – це не тільки сукупність документів, щомістять правові приписи, а й самі відносини, цими розпорядженнями регламентовані, оскільки право набуває своєї фактичної (юридичну) значущості тільки в тому випадку, якщо вонореалізується. Іншими словами, в рамках соціологічного праворозуміння право є нерозривною
сукупністю правових норм і правовідносин, цими нормами регламентованих. Звертаючись доідей соціологічного типу праворозуміння, можна зробити висновок, що даний напрямок пра495 Лапаева В.В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография. – М.: Российская академия правосудия, 2012. – 580 с. –
С. 60-61.
496 Куракін О.М. Співвідношення верховенства права та закону в розрізі соціологічної концепції праворозуміння / О.М. Куракін,М.Ю. Романов // Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія: Юридичні науки. – Випуск 2. – Том 1. – 2015. – С. 3336. – С. 34.
497 Ковальчук О.М. Цінність права в соціологічному підході до праворозуміння / О.М. Ковальчук, В. Хаврук // Часопис Київського
університету права. – 2012. – № 2.–- С. 15-18. – С. 15.
498 Алексеев С.C. Право: время новых подходов / С.С. Алексеев // Советское государство и право. –1991. – № 2. – С. 3-11. – С. 6.
499 Суменков С.Ю. Интегративный тип правопонимания как оптимальная форма осмысления исключений в праве / С.Ю. Суменков // Новая
правовая мысль. – Волгоград: Изд-во ФГОУ ВПО ВАГС, 2011. – № 3 (46). – С. 5-9. – С. 6.
500 Козюбра М. Праворозуміння: поняття, типи та рівні / М. Козюбра // Право України. – 2010. – № 4. – С. 10-21. – С. 18.

121ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2вової думки максимально наближає право і його розуміння до реальних суспільних відносин.
У зв’язку з цим, закон – це лише проект права, а саме право твориться професійною діяльністю
правозастосувачів. На думку Р.Р. Палехи, у цьому постулаті спостерігаються очевидні зерна
раціональності, тому що наївно було б вважати, що, здійснюючи правотворчу діяльність, держава здатна передбачити все те різноманіття розвитку права, яке йому належить пройти.501Основою соціологічного праворозуміння є нормативність, проте нормативність соціальної
реальності (соціальна нормативність). Соціальна нормативність, на відміну від традиційних
уявлень, виводиться не із державної волі, а із фактичних відносин, заснованих на еквівалентності обміну діяльністю, взаємних прав та обов’язків учасників суспільства, що складаютьсяна підставі взаємного (інтерсуб’єктивного) визнання їх важливості. Правового характеру соціальна нормативність набуває тоді, коли вона є публічною, тобто формується і здійснюєтьсяв публічній площині, зачіпає публічний інтерес та підлягає гарантуванню з боку інститутів
державної влади, на підставі чого стає можливим відносно виокремити у суспільстві сферу
права, що підлягає публічному контролю, та сферу моралі як області власне міжособистісних
відносин та відповідальності.502
Правові теорії, доктрини, концепції та моделі соціологічної правової ідеології формували
такі науковці як: Г. Гуго, Ф.К. Савіньї, Г.Ф. Пухта та ін., які були представниками німецької
історичної школи права, завдяки якій виник соціологічний підхід до права. Вони наголошували на тому, що право створюється не сваволею законодавця, а поступово виростає з народних
звичаїв, обумовлених так званим «народним духом».503
Соціологічне праворозуміння утворювалось і на основі вчень соціологів, таки, як: О. Конт,Г. Спенсер, Е. Дюркгейм, М. Вебер та ін. Як соціологи, вони вважали, що право є соціальним
явищем та повинне розглядатися в аспекті соціології – науки про суспільство. Вони стверджували, що право є складовою соціальної дійсності та обґрунтовували необхідність його вивчення за допомогою соціологічних досліджень – не «за кодексами», а «в житті». Так, О. Конт доводив, що першоджерелом юридично закріплених норм має бути суспільно-правовий досвід.
Г. Спенсер розглядав право як складову частину суспільства (цілісного живого соціального організму), що функціонує і змінюється разом з ним. М. Вебер зазначав, що право є інструментом
раціональної нейтралізації соціальних конфліктів. Е. Дюркгейм стверджував, що саме соціології належить дати наукове обґрунтування ситуацій, що підлягають правовій регламентації.504
Втім, до найбільш відомих представників цієї концепції слід віднести: Ж. Гурвіча, Е. Ерліха, Р. Паунда, Л. Дюгі, Рудольфа фон Ієринга та інших. Початок формування соціологічного
праворозуміння було покладено концепцією «живого права» Е. Ерліха, що отримала втіленняв його роботі «Основи соціології права». Згідно з баченням даного науковця, право визначалося як внутрішній порядок людських спілок (держави, сім’ї, корпорації і т.п.), як результат
спонтанного процесу правотворення в суспільстві, а також в діяльності представника державної влади (судового корпусу і представників адміністрації). Е. Ерліхом була сформульована
основна ідея соціологічного типу праворозуміння – правом є не писані норми законів, а норми, реально діючі в соціальній практиці (тобто законодавчі норми, які отримали реалізацію у

501 Палеха Р.Р. Общедоктринальные типы правопонимания в современной российской юридической науке /Р.Р. Палеха //Вестник
Воронежского института МВД России. – 2011. – № 4. – С. 125-131. – С. 129, 130.
502 Петришин О.В. Право як соціальне явище: особливості юридичного підходу/ О.В.Петришин // Проблеми філософії права. – 20062007. – Том IV-V. – С. 73-83. – С. 79.
503 Лапаева В.В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография. – М.: Российская академия правосудия, 2012. – 580 с. –
С. 61.
504 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С. 99.

122

ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

правовідносинах, або фактично сформовані на практиці норми, які довели свою регулятивну
ефективність).505
Е. Ерліх вважав, що право: а) повинне виражати ідентичність правопорядку, який є результатом утвердження організації повсякденної людської діяльності і правопорядку, який закріплюється на основі законів; б) вказувати місце і роль індивіда всередині кожної спілки; в)забезпечуватись не примусом, а почуттям правопорядку.506
Жорж Гурвич розділяє «право суспільства» та «право держави», стверджуючи, що державане може претендувати на виключну здатність формулювати право, тим самим заперечуючи
зведення права до механізму державного примусу.507
У свою чергу Р. фон Ієринг цінність права, вбачав у: 1) у формуванні «здорового правового
почуття» індивідів суспільства; 2) у сприянні у здійсненні вчинків, які спрямовані на забезпечення життєвих благ індивідів у сфері дії права; 3) в усвідомленні всіма індивідами обов’язкуутверджувати панування права.508
Л. Дюгі як один з найбільш яскравих представників цього напрямку вважав, що право – ценормативна система, обумовлена потребою в соціальній солідарності. Він виступав проти традиційного індивідуалістичного права як суб’єктивного права особистості, заснованого на метафізичній концепції природних прав людини.509 Для нього право – це: а) відображення формсоціальної солідарності; б) відображення «колективної свідомості» та усвідомлення необхідності в соціальній солідарності; в) утвердження соціальної справедливості; г) спрямування надосягнення гармонії всіх суспільних відносин і благополуччя в суспільстві.510
Р. Паунд розглядав право як інструмент (елемент) соціального контролю, один зі способів
контролю за поведінкою людей нарівні з релігією, мораллю, звичаями і т.п. Метою права єзабезпечення юридичного захисту, компромісу і гармонії людських інтересів. Науковець доводить необхідність більшої свободи правозастосовувача, живого, творчого підходу до вирішення юридичних справ. 511 На думку даного дослідника, цінність права розкривається через
соціальну цінність, що полягає у забезпеченні як порядку у відносинах, так і правопорядку всуспільстві загалом на основі дії права, як ефективного інструменту регулювання відносин.512
Отже, всі дані представники соціологічного напрямку у праворозумінні є водночас представниками певних концепцій, таких як: юриспруденція інтересів; теорія «живого» або «вільного» права; концепція солідаризму; концепція інституціоналізму; концепція прагматизму;концепція інструменталізму; концепція реалізму.513
505 Лапаева В.В. Типы правопонимания: правовая теория и практика: Монография. – М.: Российская академия правосудия, 2012. – 580 с. –
С. 63.
506 Ковальчук О.М. Цінність права в соціологічному підході до праворозуміння / О.М. Ковальчук, В. Хаврук // Часопис Київського
університету права. – 2012. – № 2. – С. 15-18. – С. 16.
507 Гурвич Г.Д. Философия и социология права: Избр. соч. / Пер. с фр., англ. М.В. Антонова, Л.В. Ворониной. – СПб.: Изд. дом СПб. гос.
ун-та, Изд-во юрид. фак. СПб. гос. ун-та, 2004. – 848 с. – С. 80, 174.
508 Ковальчук О.М. Цінність права в соціологічному підході до праворозуміння / О.М. Ковальчук, В. Хаврук // Часопис Київського
університету права. – 2012. – № 2. – С. 15-18. – С. 16.
509 Дюги Л. Общество. Личность. Государство. Социальное право. Индивидуальное право. Преобразование государства / Л. Дюги; пер. с
фр. Ал. Либензона. – СПб.: Изд. Юрид. книжного магазина Н.К. Мартынова, 1909. – 83 с. – С. 4.
510 Ковальчук О.М. Цінність права в соціологічному підході до праворозуміння / О.М. Ковальчук, В. Хаврук // Часопис Київського
університету права. – 2012. – № 2. – С. 15-18. – С. 17.
511Історія вчень про державу і право: підручник / за ред. проф. Г.Г. Демиденка, проф. О.В. Петришина. – Х.: Право, 2009. – 256 с. – С. 237.

512 Ковальчук О.М. Цінність права в соціологічному підході до праворозуміння / О.М. Ковальчук, В. Хаврук // Часопис Київського
університету права. – 2012. – № 2. – С. 15-18. – С. 17.
513 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К., 2002. – 203 с. – С.
99-108.

123ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2Соціологічний тип правової ідеології пропонує правовий ідеал, який базується на певних
правових цінностях. Зокрема Р. Паунд вбачав суть соціологічного праворозуміння у досягненні
загальносуспільних цінностей (злагоди, добробуту, миру і т. д.), які виходять з інтересів існуючого суспільства та охоплюються пануванням правопорядку. Окрім того, можна стверджувати,що цінностями соціологічного підходу до права є соціальна справедливість і рівність. Так,Л. Дюгі стверджує, що всезагальна соціальна справедливість виступає тим мірилом, до якого
прямує суспільство у своєму розвитку, для досягнення якого служить право.514
Згідно з соціологічним підходом, справедливим є такий суспільний устрій, в якому забезпечений баланс між автономією особи і соціальним порядком. Такий справедливий суспільний
устрій неможливий без ріності всіх горомадян у визначенні повноважень влади, яка заснованана демократичній формі правління.
Правові ідеї. Все вище наведене свідчить про те, що головною ідеєю соціологічного праворозуміння є ідея солідаризму, суть якої полягає у поглядах на суспільство як нероздільне цілета розгляд інтересів не через інтереси індивіда, а інтереси всієї спільноти. З основних ідейсоціально-правової ідеології витікає принцип соціальної солідарності.
Образ права. Суб’єкт образу права, за соціологічною концепцією, опирається, як і юридичний позитивізм, на емпіричний досвід, тобто спостереження за правом, однак розглядаючи
право як факт соціальної дійсності, а не систему нормативних приписів державної влади, як цевідбувається в межах позитивістського підходу.515
Мета права. Мета права в соціологічній правовій ідеології – забезпечення інтересів суспільства як сукупності задоволення інтересів всіх індивідів. Згідно з даним підходом, право
виступає тим критерієм, який покликаний певною мірою узгодити інтереси суб’єктів суспільних відносин.516
Отже, аналізуючи все вище зазначене, слід стверджувати, що соціологічна правова ідеологія ґрунтується на ідеалі суспільного блага, що досягається завдяки соціальній справедливості.
Підсумовуючи аналіз соціологічного типу праворозуміння, зауважимо, що позитивними рисами даного типу є: характеристика права як динамічного соціального явища; проголошення
пріоритету суспільних відносин, що є «живим» змістом права над його офіційною формою;спрямованість до послаблення владної волі держави, обмеження її втручання в управління
суспільними відносинами; доведення необхідності вивчення соціального механізму дії права
і, як наслідок цього, забезпечення ефективності прийнятих нормативно-правових актів; доведення необхідності дослідження чинного законодавства на фоні соціальної дійсності (аналіз
випадків його відставання від динамічних змін в суспільному житті та можливостей пристосування до таких змін); визнання обов’язковим підпорядкування правовим приписам і громадян,і самої держави; розуміння права як засобу соціальних реформувань з метою забезпечення
загального блага.
До переваг даного підходу до права відносять: правові норми, які не реалізуються у фактичних правовідносинах, вважаються мертвими; відбувається максимальне зближення норми
права та фактичних правовідносин; закон розглядається як проект права, а власне право утворюється в результаті професійної правозастосовної діяльності, оскільки законодавець апріорі
514 Ковальчук О.М. Цінність права в соціологічному підході до праворозуміння / О.М. Ковальчук, В. Хаврук // Часопис Київського
університету права. – 2012. – № 2. – С. 15-18. – С. 17.
515 Лапаева В. Различные типы правопонимания: анализ научно-практического потенциала / В. Лапаева // Законодательство и экономика. –2006. – № 4. – С. 5-15
516 Ковальчук О.М. Цінність права в соціологічному підході до праворозуміння / О.М. Ковальчук, В. Хаврук // Часопис Київського
університету права. – 2012. – № 2. – С. 15-18. – С. 15.

124ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙне здатний передбачити те розмаїття життєвих ситуацій, які необхідно буде врегулювати задопомогою права.517
До негативних рис соціологічної концепції відносять: зведення природних прав до рівня
будь-яких вимог, що захищаються судом і, як наслідок цього, ігнорування невід’ємних правлюдини; відсутність належної уваги щодо гарантій захисту від можливих некомпетентних рішень посадових осіб адміністративного апарату та можливої свавільної поведінки суддів; залежність права від суб’єктивних оцінок суддів, справедливість яких абсолютизується, а отже,відсутність чіткого розмежування понять «правомірне» і «неправомірне» судове рішення.518
Таким чином, до ознак соціологічного типу праворозуміння і правових ідеологій, які базуються на ньому слід віднести519: право є соціальним явищем, оскільки воно породжене суспільством; правом є культурною цінністю суспільства; законодавчі норми є тільки тоді ефективними, якщо вони випливають із суспільних відносин; надання широкого діапазону приправозастосуванні; право досягається не завдяки примусу, а завдяки колективній свідомості,яка базується на: почутті необхідностя правопорядку, почутті солідарності, здорового правового почуття.
2.3.2. Правові цінності в системі некласичних (інтегративних) правових ідеологій
Різноманітність правових шкіл є свідченням того, якою складною є природа права. Поділяючи зміст одних з них та відхиляючи інші, потрібно в кожному праворозумінні віднайти тіраціональні ідеї, які дають змогу підійти до розуміння права з позицій інтеграції. Так, одними зважливих положень природної школи права є: джерело права – людська особистість; природні,невід’ємні, невідчужувані права людини є первинними, вихідними та непорушними стосовно
будь-яких приписів держави; соціологічної: право існує у нерозривному зв’язку із суспільними відносинами, які і є об’єктом правового регулювання; без реалізації в правовідносинах
законодавчі норми є недієвими; позитивістської: формальна визначеність права є засобом забезпечення його загальнообов’язковості, засобом законодавчого втілення правового статусу
особи і громадянина, визначення міри державного примусу у випадках порушення норм права,засобом суттєвого полегшення можливості керуватися правовими вимогами на практиці; державновладний характер права посилює його регулятивний потенціал.520Розглянуті правові ідеології з урахуванням наявних незаперечних їх переваг в той же часвиявили свою однобічність і методологічну обмеженість. Рішення теоретико-методологічної
проблеми вбачається у зверненні до інтегративного підходу розуміння права і відповідно дорозгляду інтегративних типів правових ідеологій521.
До другої половини XX ст. у дискусії про праворозуміння була впевненість в обґрунтуванні
якщо не істинної доктрини права, то хоча б такої, яка в змозі продемонструвати більш вагомі, впорівнянні з конкуруючими концепціями, аргументи. Сьогодні ситуація докорінно змінилася.
Такої впевненості у своїй перевазі не може продемонструвати ні юридичний позитивізм, ніконцепція природного права, ні історична школа права, ні соціологія права, оскільки всі вони517 Іваненко О.В. Теоретико-правовий аналіз доктринальних типів праворозуміння: сучасний погляд / О.В. Іваненко // Науковий вісник
Херсонського державного університету. Серія: Юридичні науки. – Випуск 3. – Том 1. – 2015. – С. 11-15. – С. 14-15.
518 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С.
110-112.
519 Грищук О.В., Калітинський В.М. Правовий ідеал як основа формування правових ідеологій в основних типах праворозуміння. –Хмельницький, 2019. – 293 с.
520 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С.
160-161.
521 Грищук О.В., Калітинський В.М. Правовий ідеал як основа формування правових ідеологій в основних типах праворозуміння. –Хмельницький, 2019. – 293 с.

125ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2претендують лише на відносну істинність своїх описів і пояснень, і у кожної є положення, якіспростовують альтернативні доктрини.522
В умовах некласичної науки, що характеризує сучасний розвиток і правову реальність в цілому, принципово змінилося ставлення до істини через позицію інтерпретатора. Посткласична
парадигма припускає відкритість і незавершеність, відносність знання про правову реальністьі допускає можливість існування безлічі теорій, що претендують на відносну, але лише в рамках певного методологічного дискурсу в контексті певного просторово часового континууму.
В юриспруденції це призвело до істотного розширення предметного поля досліджень, що передбачає багатовимірне, багаторівневе дослідження правових явищ і їх інтерпретації в рамках
окремих доктрин і поглядів різних соціальних груп.523
Яскравим прикладом некласичного типу праворозуміння є інтегративне праворозуміння,що поєднує в собі уявлення про право як соціальний феномен і процес, в якому поєднані норми, цінності та факти.524 Отже, у межах некласичної науки все більше науковці розробляють
концепцію інтегративного праворозуміння як такого, що не просто інтегрує окремі аспекти
буття права, а й ґрунтується на інтерпретації права як багатоєдиного феномену, що забезпечує
синтез тих складових права, які позначаються різними, конкурентними науковими теоріями.525«Синтетичні» теорії кінця XIX століття з’явилися як засіб примирити існуючі, «класичні»концепції, особливо ті, які знаходяться в конфронтації. Йде мова про правовий позитивізм іприродно-правову доктрину. Передбачалося взяти найцінніше і прийнятне в кожної теорії ісинтезувати в єдину доктрину. На початку 40-х років у роботах прихильників соціологічного
напряму, що проголошували ідеї з’єднання з теоріями природно-правової орієнтації (Р. Паунд,Е. Герлен і ін.) і юридичним позитивізмом (X. Кернс) з’явилася тенденція до з’єднання різних
шкіл американської юриспруденції в руслі єдиної правової теорії. Найбільш ґрунтовно ця ідеябула розроблена в рамках інтегративної юриспруденції професором Індіанського університету
Дж. Холом, який являється автором терміна «інтегративну праворозуміння». Він ввів його увжиток у публікації 1947 року з метою підкреслити принципову новизну даного розуміння
права.526
Кожна концепція права, якою б досконалою чи, навпаки, слабкою вона не здавалася б наперший погляд, має свої здобутки, які збагачують сутність і розуміння права більш глибоким
змістом. Адже пізнання права можна прирівняти до вивчення складної, багатогранної геометричної фігури, в процесі якого окремо споглядаються усі грані одного цілого. Тому хибним єігнорування потенціалу будь-якої правової концепції. Саме такі дослідження привели до появи
інтегративної юриспруденції, до широкого підходу в праві.527
Передумовами розвитку інтеграційного типу праворозуміння є: 1) криза науки взагалі і юриспруденції зокрема; 2) розмитість критеріїв науковості, що дозволяє ввести в науковий обігположення, які раніше відкидалися наукою як неспроможні, тобто такі, що не відповідають
522 Честнов И.Л. Принцип диалога в современной теории права (проблемы правопонимания): дис. … доктора юридических наук: 12.00.01/ Честнов Илья Львович. – СПб., 2002. – 322 с. – С. 20.
523 Скоробогатов А.В. Интегральный характер современного российского правопонимания – Режим доступу до статті: http://e-notabene.ru/
lr/article_11127.html
524 Лук’янова Г.Ю. Методологічний пошук синтезу типів праворозуміння в сучасній українській юриспруденції / Г.Ю. Лук’янова //Європейські перспективи. – 2012. – № 2(2). – С. 53-59. – С. 54.
525 Оборотов Ю. Праворозуміння як аксіоматичне начало (постулат) права / Ю. Оборотов // Право України – 2010. – № 4. – С. 49-55. – С. 51.
526 Евдеева Н.В. Интегративные теории правопонимания в современной России: дисс. на соис. ученой степени к.ю.н. Специальность
12.00.01 /Н.В. Евдеева. – Нижний Новгород, 2005. – 187 с. – С. 18, 31.
527 Львова О. Інтегративне праворозуміння: витоки та сучасність / О. Львова // Актуальні питання державотворення в Україні. – 2012. – С.
17-18. – С. 18.

126ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

критеріям науковості; 3) втрата класичними концепціями чільних позицій у зв’язку зі зміною
вимог правової дійсності; 4) прагнення до єдності знання, властиве періоду XIX століття.528
На думку Г.Дж. Бермана, інтегративна юриспруденція є засобом подолання кризи сучасного
правознавства, представленого, на його думку, філософією, яка об’єднує три класичних школи: правовий позитивізм, теорію природного права і історичну школу права.529
В.М. Шафіров вважає, що одна з теорій окремо не дає, та й об’єктивно не може дати, повне івсебічне уявлення про право і його проблеми, а особливо проблеми прогалин у праві. Ось чомувсе більшого значення набуває інтегративне бачення права, суть його зводиться до інтеграції
різних концепцій права, на основі людського виміру, який виступає як загальний системоутворюючий критерій. Це дозволяє не тільки інтегрувати різні традиції, школи праворозуміння (іперш за все природного права і юридичного позитивізму), але і обґрунтовувати нове якісне
явище – природно-позитивне право, або позитивне право, в людському вимірі, в якому первинним елементом змісту права не є норми, а права, свободи і обов’язки.530Інтегративне праворозуміння – це некласичний тип праворозуміння, що містить такі ознаки: визнає обмеженість традиційних типів праворозуміння і виділяє підстави для їх об’єднання; стверджує, що будь-яке дослідження правової сфери має бути спрямоване на рішення
певної соціальної проблеми; якщо предметом позитивного праворозуміння є закон, природного праворозуміння – правосвідомість, а соціологічного – правовідносини, то інтегративне праворозуміння орієнтоване на формування їх смислового конфігуратора – особливого правового
об’єкта.531
Інтегративна юриспруденція заперечує традиційне протиставлення природного права позитивному. Розділення природного права і позитивного ліквідовує зв’язок останнього з етичними
принципами, натомість інтегативна теорія має за мету етично виправдати чинне право, виходячи з нього самого. Система цінностей даної теорії не складає самостійного правового ряду.
Інтегративна юриспруденція спрямована на те, щоб етично виправдати чинне право, виходячиз нього самого. Для інтегративної юриспруденції цінність і норма права в плані етики – однеі те ж. Вона відмовляється від пошуків морального виправдання чинного права поза нимсамим, щоб виключити можливість критики цього права, тобто інтегративна юриспруденція
займається дослідженням належності, вираженої в чинному праві. У класичному розумінні
інтегративна теорія права знаходиться поза традиціями природно-правового напрямку. Однак
вона не відходить від вирішення традиційного для природно-правової школи питання про те,«що є право і яким воно повинно бути», але інтегративна концепція підміняє його питаннямпро те, що «повинно бути» з точки зору самого чиннго права. Відмова від правового дуалізмудає можливість намітити конструктивний план зближення з іншими правовими вченнями.532
Як стверджує С.І. Максімов, структура правової реальності є суперечливою єдністю (дуальністю) природного і позитивного права, тобто реальне, або дійсне право – це єдність справедливості, що становить його сенс, і позитивності, що становить його предметно інституційну
форму. Тому необхідною умовою дійсності права є як справедливість, так і позитивність. На
528 Евдеева Н.В. Интегративные теории правопонимания в современной России: дисс. на соис. ученой степени к.ю.н. Специальность
12.00.01 /Н.В. Евдеева. – Нижний Новгород, 2005. – 187 с. – С. 11.
529 Берман Г.Дж. Интегративная юриспруденция: политика, мораль, история // Берман Г.Дж. Вера и закон: примирение права и религии /Дж.Г. Берман; пер. с англ. Д. Шабельникова, М. Тименчика. – М.: Ad Marginem, 1999. – С. 340-364. – С. 340.
530 Шафиров В.М. Проблема пробелов в праве и современное (интегративное) правопонимание [Текст] /В.М. Шафиров //Российское
правосудие. – 2012. – № 10. – С. 5-13. – С. 5-6.
531 Пантыкина М.И. Феноменология права и интегративное правопонимание / М.И. Пантыкина // Общественные науки и современность. –2014. – № 3. – С. 151-158. – С. 154.
532 Ковтонюк А.М. Основні концепції права в інтегративній юриспруденції / А.М. Ковтонюк // Університетські наукові записки. – 2007. – №
4. – С. 32-37. – С. 33-34.

127ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2думку науковця, відносини природного і позитивного права як сторін правової реальності містять і момент тотожності, й момент виключення, але не в абсолютному сенсі. Такі відносини
природного і позитивного права як сторін правової реальності – це відносини полярності, щохарактеризуються взаємною доповнюваністю і підтримкою сторін. Їх можна порівняти зі стосунками чоловіка і жінки, що становлять єдність сім’ї, або відносинам душі й тіла, що виражають природу людини. Отже, природне і позитивне право взаємно вимагають і доповнюють
одне одного.533
З позиції інтегративного праворозуміння необхідно розмежовувати поняття «джерело права» і «форма права», при цьому слід виходити з того, що існує не одна форма права – законодавство, а кілька джерел і форм права. Під джерелами права слід розуміти те, з чого право
походить. Форми права – це його внутрішнє і зовнішнє вираження. Тому представники цього типу праворозуміння вважають, що необґрунтовано склалася в літературі традиція єдиним
джерелом права називати закон або законодавство. Доцільніше виділяти такі зовнішні форми
права, як основоположні принципи права, нормативні правові акти, нормативні правові договори і звичаї права.534
У тенденції осмислення права через інтегративний підхід є переваги і недоліки. На теоретичній системі координат це проявляється через сприйняття права, виходячи з його складної
природи і багатоваріантного прояву. На практичному рівні інтегративний підхід виявляє глибинні регулятивні можливості права через звернення до центральної соціально-антропологічної категорії – людини.535 Про практичну користь цього підходу говорить і В.В. Єршов, якийвисоко оцінює можливості інтегративного праворозуміння, яке сприяє регулюванню різноманітних динамічних правовідносин, захисту прав і правових інтересів фізичних і юридичних
осіб.536
Однак слід погодитися, що інтегративні теорії розуміння права мають суб’єктивний характер, оскільки автори беруть з класичних теорій тільки те, що представляється їм найбільш
обґрунтованим, яке розкриває їх погляд на істину.537
Правові теорії, доктрини, концепції та моделі школи інтегративного праворозуміння формували такі науковці, як: Б.А. Кістяківський, П.А. Сорокіна, А.С. Ященко, Г.Д. Гурвич, Дж. Холл,Г. Берман і ін.
До інтегративних теорій праворозуміння відносять:1) плюралістичну теорію права Б.А. Кістяковского, який пропонував вивчати право з різних боків, включаючи його соціологічний, психологічний, державно-організаційний та нормативний прояви. Згідно з Б.А. Кістяківським, всі перераховані аспекти мають однакову цінністьу процесі наукового пізнання права в цілому;2) ідея синтетичної теорії прав А.С. Ященко, який у своїй теорії виробляє синтез декількох
доктрин, при цьому право, моральність і релігія, в його розумінні, невіддільні одна від одної;533 Максимов С.І. Дуальність права / С.І. Максимов // Право України. – 2010. – № 4. – С. 36­42. – С. 38-39.
534 Залоило М.В. Интегративное правопонимание: новый подход [Електронний ресурс] / М.В. Залоило, О.В. Черкашина­Шмидт
// Журнал российского права. – 2014. – № 4. – С. 143-147. – Режим доступу до статті: http://webcache.googleusercontent.com/
search?q=cache:5T7PUSLtdNYJ:www.center-bereg.ru/l25.html+&cd=1&hl=uk&ct=clnk&gl=ua
535 Палеха Р.Р. Интегративное правопонимание и современное юридическое образование в России: проблемы согласования / Р.Р. Палеха //Вестник Воронежского института МВД России. – №3. – 2015. – С. 163-167. – С. 165.
536 Ершов В.В. Теоретические и практические проблемы правопонимания, правотворчества и правоприменения / В.В. Ершов // Российское
правосудие. – 2008. – № 7. – С. 14.
537 Евдеева Н.В. Интегративные теории правопонимания в современной России: дисс. на соис. ученой степени к.ю.н. Специальность
12.00.01 /Н.В. Евдеева. – Нижний Новгород, 2005. – 187 с. – С. 148.

128ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

3) теорія П.Г. Виноградова, який розумів під правом комплексне явище, що включає соціальні та юридичні норми, які встановлюють правила поведінки в суспільстві і підтримуються
всіма заходами, знаходяться в розпорядженні суспільства, що їх утворило. Крім цього, зазначені норми не повинні суперечити моралі та ідеї справедливості;4) інтегрована теорія соціальних систем П.А. Сорокіна. Аналізуючи поняття права,П.А. Сорокін критикує традиційні типи праворозуміння та пропонує замінити позитивістські
конструкції системами моралі і права. Водночас, вчений пропонує не повністю усунути теорію позитивізму, адже у новому світогляді повинні знайти своє вираження і емпіричні початки
(включаючи ті, які відстоює і розвиває філософський і юридичний позитивізм), і метафізичні
істини, які до сих пір разом погано уживалися. Але йдеться не про простий синтез, а про єдність теорій на базі глибокого взаємопроникнення і взаємного збагачення;5) інтегративна юриспруденція Н. Лумана, який пропонує в межах інтеграційного типуправорозуміння не тільки синтезувати класичні типи праворозуміння, а й гармонізувати світогляд Заходу і Сходу;6) інтегративна юриспруденція Г.Дж. Бермана згідно з якою інтегрована юриспруденція –це філософія, яка об’єднує три класичні школи: правовий позитивізм, теорію природного права й історичну школу. Вона заснована на переконанні, що кожна з цих трьох конкуруючих шкілвиділила одне з важливих вимірювань права, виключивши інші. Поєднання декількох вимірювань в одному фокусі, по-перше, можливе, і, по-друге, три конкуруючі підходи можна примирити тільки шляхом більш широкого визначення права, ніж ті, що прийняті кожною школою
окремо;7) реалістичний позитивізм Р.А. Ромашова. У межах зазначеної концепції автор об’єднує
юридичний позитивізм, соціологічну та історичну школи права;8) діалогічна концепція І.Л. Честнова. На думку науковця, праворозуміння епохи постмодерну має поєднати в собі культурний релятивізм (визнання різноманіття типів культур) ізагальнозначущість права, його фрагментарність і глобалізацію, різноманіття форм вираженняі функціональність. Тому праворозуміння неминуче повинно бути діалогічним, представляючи
праворозуміння різних культур;9) комунікативна концепція А.В. Полякова. Як вважає сам автор, його концепцію слід відносити до інтегративних, оскільки у своїй розробці права автор спирається на феноменологічну теорію та соціологію і герменевтику, вважаючи, що всебічне пізнання права можливе тількиза допомогою інтегративного методу. 538
Перейдемо до розгляду структури правового ідеалу в інтегративній правовій ідеології. Інтегративна правова ідеологія включає такі ідеї, концепції природного та позитивного права:усвідомлення, закріплення і гарантування прав і свобод (свободи); права і свободи людини
мають природний характер, є невідчужуваними, оскільки виникли і розвивалися на основі біологічної (анатомо-фізіологічної), психологічної та соціальної сутності людини; правовий зміст
законів, інших джерел права випливає з природи людини, ґрунтується на її правах і свободах.
Коли закон пригнічує природне людське начало, він не є правовим і виступає тільки як інструмент техніко-юридичного конструювання формальних, антигуманних нормативно-примусових приписів.539
538 Евдеева Н.В. Интегративные теории правопонимания в современной России: дисс. на соис. ученой степени к.ю.н. Специальность
12.00.01 /Н.В. Евдеева. – Нижний Новгород, 2005. – 187 с. – С. 19-25, 37-38, 42, 109, 100-101, 97.
539 Панченко Ю.В. Современное правопонимание и правоприменение / Ю.В. Панченко // Вестник Омского университета. – Серия
«Право». – 2012. – № 4 (33). – С. 6-9. - С. 6-7.

129ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2До основних правових ідей інтегративної школи права відносять:1) інтегративна школа права базується на визнанні неповноти пояснення права з позицій
тільки одного правового підходу, який абсолютизується за рахунок ігнорування можливостей
усіх інших;2) кожна правова концепція спирається на вагомі аргументи, які не раціонально ігнорувати при вивченні права, оскільки вони пояснюють ті форми його буття, які не знаходять свого
задовільного пояснення в межах інших концепцій;3) інтегративне праворозуміння дозволяє, не зменшуючи значення жодної правової концепції, використовувати переваги кожної з них під час з’ясування сутності права і цим самим
задовільнити вимоги всебічного наукового аналізу.540Звідси випливає, що правові ідеології, що ґрунтуються на інтегративному праворозумінні,базуються на двох основних правових ідеях: ідеї плюралізму та ідеї діалогу, синтезу.
На думку М.В. Немітиної, «прихильники різних наукових концепцій поступово приходятьдо загальної ідеї про необхідність певного інтегрального праворозуміння, в межах якого «право розглядається як системна цінність». Їх погляди сходяться в тому, що не варто протиставляти типи праворозуміння, а слід шукати точки дотику. Концепції, що народилися в межах одного типу розуміння права, повинні сприйняти ідеї, розроблені в межах інших, і, своєю чергою,збагатити своїми ідеями інші типи праворозуміння».541
Окремо взята правова теорія неспроможна дослідити сутність права цілісно, дати всебічну
характеристику права і лише в межах інтеграції правових поглядів можливе окреслення шляхів пізнання права в повному обсязі. Прагнення осмислити право як цілісне суспільне явищеі обумовлює необхідність інтегративного підходу до праворозуміння. Взагалі процес пізнання
будь-якого суспільного явища – це шлях від диференціації до інтеграції. Інтегративний підхід
розуміння права в юридичній науці дозволяє уникнути протиставлення різноманітних правових поглядів та абсолютизації одного з них і, як наслідок цього, дозволяє уникнути однобічності в правових дослідженнях.542
Як стверджує А.В. Поляков, «інтегральне праворозуміння виникає на основі діалогу всіхшкіл і течій в сучасному правознавстві, як західних, так і східних».543
Інтегративний тип праворозуміння покликаний за допомогою нового, некласичного підходудо наукової раціональності побачити право як цілісне інтерсуб’єктивне явище і не об’єднати,а синтезувати теоретично значущі моменти, що напрацьовані конкуруючими науковими теоріями. Інтегративна юриспруденція – це черговий, необхідний етап розвитку правової думки,який виник у зв’язку з неповнотою і партикуляризмом, нормативістського, соціологічного таприродно-правового напрямів. Вона дає можливість використовувати їх переваги і водночас
ліквідувати недоліки, що властиві кожному з них окремо. На основі такого союзу досягаеться
«синтез юридичного поняття, цінності і факту», тобто виникає «інтегративна юриспруденція».544
540 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С. 169.
541 Немытина М.В. Проблемы современного правопонимания // Современные методы исследования в правоведении / под ред. Н.И.
Матузова и А.В. Малько. – Саратов, 2007. – С. 115.
542 Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / С.І. Алаіс. – К.,2002. – 203 с. – С. 162,
163.
543 Поляков А.В. В поисках интегрального типа правопонимания / А.В. Поляков. // История государства и права. – 2003. – № 6. – С. 7-8. –С. 7.
544 Ковтонюк А.М. Основні концепції права в інтегративній юриспруденції / А.М. Ковтонюк // Університетські наукові записки. – 2007. – №
4. – С. 32-37. – С. 32, 34.

130ПРАВОВІ ЦІННОСТІ В ОСНОВНИХ ТИПАХ ПРАВОРОЗУМІННЯЯК ОСНОВА ФОРМУВАННЯ ПРАВОВИХ ІДЕОЛОГІЙ

А.В. Скоробагатов стверджує, що поєднання природно-правових і позитивістських цінностей дозволить з’єднати «належне» і «суще». Природне право потребує нормативного закріплення, а позитивне право виявляється беззмістовним без наповнення будь-якими правовими
ідеями, у тому числі ідеєю прав людини. Позитивному праву потрібні критерії правового обґрунтування нормативних положень. Водночас природне право багато в чому уособлює індивідуалізм, оскільки виходить, насамперед, з інтересів індивіда, а позитивне право за своєю юридичною природою орієнтоване на задоволення головним чином загальносоціальних інтересів
через загальнообов’язкові приписи для індивідуально невизначеного кола суб’єктів права.545
Мета права. Мета некласичних правових ідеологій полягає у вирішенні певної соціальної
проблеми. Образ права у відповідного суб’єкта утворюється на основі плюралістичного усвідомлення права. Отже, правовий ідеал, на основі якого ґрунтуються інтегральні типи ідеології,слід визнати ідеал гармонійного взаємозв’язку людини і суспільства.
Правові цінності та принципи. Сучасне праворозуміння характеризується системою цінностей, в якій висувають на перший план такі цінності, як: справедливість, свобода (класичні підходи), а головний – принцип відповідальності. «При цьому принцип відповідальності
виступає як вимога максималізації відповідальності як інтегративної цінності на всі можливі
перспективи: як часові (думай не лише про сьогоднішній день), так і загальнолюдські (думайне лише про себе і своїх близьких)».546
В. Сирих вважає, що інтегративне праворозуміння засноване на таких принципах:1) визнання правової форми економічних відносин як об’єктивного права, що володіє такими загальними цінностями, як рівність, свобода волі, взаємозалежність, еквівалентність;2) необхідності системного вивчення всіх форм, яких набуває об’єктивне право в процесі
переходу з можливості в дійсність: позитивне право, індивідуальне право, конкретне право;3) історично перша форма об’єктивного права, притаманна обміну, культивованому в умовах простого товарного виробництва, виступає вихідним постулатом сходження від абстрактного до конкретного, тому що у ньому, як найбільш простій формі об’єктивного права, найбільш наочно і повно виявляються всі сутнісні ознаки права;4) вивчення сучасного права слід починати з позитивного права, оскільки воно являє собою найбільш абстрактну форму об’єктивного права, яка має знайти підтвердження своїх претензій на роль дійсного загального права у формі індивідуального і конкретного права.547
С.І. Максімов у контексті розгляду природного та позитивного права вважає, що інтерсуб’єктивність є основою, на якій можливий несуперечливий вираз дуальної природи права, тобто всіхсинтетичних та інтегральних проектів у найширшому сенсі. Інтерсуб’єктивний підхід означає,що смисл права не розчиняється у свідомості суб’єкта чи в зовнішньому соціальному світі, а розкривається у взаємодії (комунікації) суб’єктів. Принцип інтерсуб’єктивності – це принцип, щодолає характерне для класичної філософії права протиставлення юридичного позитивізму і теорії
природного права та є спробою альтернативного класичному способу розуміння природи права
(так звана тенденція третього шляху). На цьому принципі ґрунтуються концепції, яких поєднує

545 Скоробогатов А.В. Современные концепции правопонимания: Учебное пособие / А.В. Скоробогатов. – Казань: Познание, 2010. –158 с. – С. 55.
546 Оборотов Ю. Праворозуміння як аксіоматичне начало (постулат) права / Ю. Оборотов // Право України — 2010. – № 4. – С. 49-55. – С.
53.
547 Сирих В. Методологія інтегративного праворозуміння / В. Сирих // Право України: Юридичний журнал. – 2014. – № 1. – С. 113-119. – С.
114.

131

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 2визнання дуальної природи права, проте кожна з них додає особливі грані й у сучасний образ права,й у проект інтегрального праворозуміння.548
Р.Р. Палеха виділяє ще один принцип, на якому повинен бути заснований напрям правової
думки. Йдеться про принцип конвергенції, що дає можливість досягти того необхідного компромісу, за якого створюється особлива «якість» права. Це є можливим тільки у разі з’єднанняв його суті нормативності легізму, гуманізму природно-правового типу розуміння права і обліку конкретних умов життя відповідно до вимог соціологічного підходу, що дає можливість
сприймати право не умоглядно і абстрактно, а як факт соціальної реальності в усьому йогорозмаїтті.549
Отже, інтегральний тип праворозуміння – це втілення ідеї рівноваги у праві, що полягає всинтезі між індивідуальною свободою і загальним благом, тобто діалектичного зняття протиріч між людиною і суспільством (індивідуального і соціального начал).
До основних ознак, що притаманні некласичним інтегративним правовим ідеологіям, відносимо: згідно певного типу праворозуміння, право розглядається як соціальний феномен, вякому поєднанні цінності, норми, принципи; право – це цілісне інтерсуб’єктивне явище; дійсність права полягає як у його позитивності, так і в справедливості; збіг права і закону у правовому законі; розрізняє джерела права (те з чого походить право) та форми права (зовнішнєта внутрішнє вираження).
Правові ідеології, що ґрунтуються на інтегративному типі праворозуміння беруть за основу
ідеал гармонійного взаємозв’язку людини і суспільства, який формується через: ідею плюралізму,синтезу та діалогу; правові цінності (відповідальність, справедливість, свобода); мету права – вирішення певної соціальної проблемы; образ права, який утворюється на основі плюралістичного
усвідомлення права.550
Як бачимо, будь-який тип праворозуміння через правовий ідеал (певну систему правових
цінностей) може стати основою правової ідеології. Розглянувши основні класичні та некласичні типи праворозуміння, запропонована така класифікація правових ідеологій: правові ідеології, що ґрунтуються на природно-правовому типі праворозуміння; правові ідеології, що базуються на юридичному позитивізмі; правові ідеології, що базуються на соціологічному типіправорозуміння; правові ідеології, базовані на інтегративному типі праворозуміння.

548 Максимов С.І. Дуальність права / С.І. Максимов // Право України. – 2010. – № 4. – С. 36­42. – С. 37.
549 Палеха Р.Р. Общедоктринальные типы правопонимания в современной российской юридической науке /Р.Р. Палеха // Вестник
Воронежского института МВД России. – 2011. – № 4. – С. 125-131. – С. 130.
550 Грищук О.В., Калітинський В.М. Правовий ідеал як основа формування правових ідеологій в основних типах праворозуміння. –Хмельницький, 2019. – 293 с.

132РОЗДІЛ 3КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ: ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

3.1. Конституційні цінності як різновид правових (соціальних) цінностей:філософський погляд через призму конституціоналізмуДля того, щоб розкрити зміст поняття «конституційні цінності», видається за необхідне відштовхнутися від змістовного наповнення двох його складових, а саме: «конституційний» та«цінності». Розкривши зміст цих двох понять, можна прийти до розуміння сутності і змісту поняття «конституційні цінності», яке, охоплюючи ознаки і якості своїх складових, пропонує намнове значення з якісно трансформованим змістом. Застосувавши так званий «поелементний
підхід», тобто структуруючи поняття на складові частини, теоретично можливе більш глибоке
його розуміння. Однак при цьому слід пам’ятати, що поняття «конституційні цінності» відображає велику частину правової реальності, яка наділена унікальними ознаками, якостями тазмістом і складає певну цілісність, яка має самостійне значення. Тому застосування поелементного підходу пояснюється специфікою філософсько-правової рефлексії щодо онтології конституційних цінностей. Кінцевою ж метою дослідження є формування цілісного інтегративного
погляду на конституційні цінності, їх зміст, значення, особливості та ієрархію.
Оскільки поняття «цінності» було розкрите у попередньому підрозділі, продовжимо аналіз
прикметника «конституційний» і з’ясуємо, чи є він еквівалентним тому, що парламент, який«встановлює конституцію, буквально пише ці цінності в тексті конституційного документа...
Таке використання слова «конституційне» передбачає думку про те, що письмова конституція
може надати будь-яке значення конституційним цінностям».551
Очевидно, цей аналіз лежить в площині співвідношення природного і позитивного права.
Якщо відштовхнутися від позитивістського погляду, тоді запропоноване вище розуміння сутіконституційного є правильним. Тобто конституційне – таке, що встановлене у конституції законодавцем. Якщо ж подивитися на проблему з природно-правового погляду, то конституційними є положення, які відповідають неписаним конституційним нормам та принципам (природне
право, принцип справедливості та розумності тощо), які не зафіксовані у конституційному
тексті, але органічно з ним пов’язані, а також конституційним цінностям та легітимним цілям
конституційно-правового регулювання у суспільстві»552.
Ця ідея сьогодні є переважним методологічним підґрунтям дослідження конституціоналізму в цілому, який тлумачиться як юридичне обмеження держави та протилежність свавільному
правлінню553. Доведено, що концепція конституціоналізму формує вираз структурних закономірностей соціальних зв’язків «побудованих на ідеях зв’язаності правом як нейтрального інструмента забезпечення потреб та інтересів індивідів, спільнот чи суспільних інститутів»554.

551 Nishihara H. The significance of constitutional values // PER/PELJ 2001(4)1 – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.
researchgate.net/publication/26634874_The_significance_of_constitutional_values
552 Шевчук С. Основи конституційної юриспруденції: Навч. посібник / Станіслав Шевчук . – Харків: Консум, 2002. – 294 с.
553 McIlwain Charles Howard Constitutionalism: Ancient and Modern. Ithaca, New York Cornell University Press, 1940. – 162 p.
554 Савчин М.В. Конституціоналізм і природа конституції: Монографія. – Ужгород: Видивництво «Ліра», 2009. – 372 с.

133ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Як філософсько-правова категорія, «конституціоналізм є втіленням цивілізаційних цінностей,що реалізуються за посередництвом демократичної держави та її інституцій»555.
У цьому контексті слушною є думка Т. Пейна, що «конституція є документом не уряду, алюдей, які входять до уряду. А уряд без конституції – це влада без права на неї»556. Тобто можна зробити висновок, що у правовій державі публічна влада повинна бути легітимною, тобто
визнаною народом. Основою легітимації влади є конституція, «яка є водночас як основоположним актом, у якому закладений дієвий механізм легітимації влади, так і актом, який і сам єрезультатом демократичної легітимації. Історія європейського конституціоналізму є яскравим
свідченням того, що конституція – це, насамперед, акт установчої влади народу, яка є первинною щодо установлених влад, до яких з-поміж інших належить і законодавча влада».557
Отже, легітимність як властивість конституції передбачає її визнання суспільством за змістом і процедурою. За змістом конституція повинна відповідати природному праву і відображати волю народу, який є джерелом установчої влади. «Легітимність основного закону забезпечується також дотриманням передбаченої ним же процедури зміни або такого порядку прийняття
нової конституції, який гарантує реалізацію установчої влади народу (процедурний елемент).
У кінцевому результаті поєднання змістового та процедурного елементів покликане забезпечити беззаперечне визнання конституції суспільством, на якому ґрунтується її авторитет таготовність суспільства до втілення у життя її засад та приписів».558
З вищенаведеного випливає, що обмеження предмета конституційного права тільки нормами конституційного законодавства є міфом і не відповідає практиці сучасних держав у процесі
здійснення конституційного правосуддя. Як зазначав голова Верховного суду США Д. Маршалл: «Якщо мета легітимна, якщо вона лежить у сфері дії Конституції, а всі засоби для досягнення цієї мети допустимі, стосуються її і не заборонені, а відповідають духу та букві Конституції, тоді вони є конституційними»559.
Якщо сьогодні доволі очевидним є природно-правовий підхід до розуміння «конституційного», то єдності у тому, який перелік цінностей можна назвати «конституційним» немає. Цепояснюється тим, що кожна конституція може підкреслювати ці чи ті аспекти серед існуючих
цінностей, які можна визнати «конституційними» і які можуть відрізнятися у різних націй.
Крім того, конституційні положення тлумачаться відповідно до домінуючої ідеї часу, так що«основні права та вимоги демократичного процесу означають, навіть у межах однієї конституції, щось інше час від часу... Без системи конституційних цінностей, конституційна практика
ризикувала б упередженим чином сприяти одній конкретній цінності та перекрутити їх дочогось зовсім протилежного, легітимізувати несправедливість від імені конституційного права».560
Конституція за аксіологічного підходу до неї не створюється, а внаслідок нерозривностіїї з духом і цінностями народу виникає з нього і проголошується державою. Чим більше на
555 Бориславська О.М. Європейська модель конституціоналізму: формування, сучасний стан, тенденції розвитку. – Дисертація на здобуття
наукового ступеня доктора юридичних наук за спеціальністю 12.00.02 «Конституційне право; муніципальне право». – Національнийюридичний університет імені Ярослава Мудрого, Харків, 2018.
556 Пейн Т. Права людини / Т. Пейн; пер. з англ. І. Савчак. – Львів: Літопис, 2000. – 288 с.
557 Ковальчук В. Конституція та легітимація державної влади – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://science2016.lp.edu.ua/sites/
default/files/Full_text_of_%20papers/vnulpurn_2016_855_54.pdf
558 Бориславська О.М. Європейська модель конституціоналізму: формування, сучасний стан, тенденції розвитку. – Дисертація на здобуття
наукового ступеня доктора юридичних наук за спеціальністю 12.00.02 «Конституційне право; муніципальне право». – Національнийюридичний університет імені Ярослава Мудрого, Харків, 2018.
559 Шевчук С. Основи конституційної юриспруденції: Навч. посібник / Станіслав Шевчук . – Харків: Консум, 2002. – 294 с.
560 Nishihara H. The significance of constitutional values // PER/PELJ 2001(4)1 – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.
researchgate.net/publication/26634874_The_significance_of_constitutional_values

134КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

практиці усвідомлюється ця істина, тим міцніший з погляду правосвідомості конституційний
лад, більш непорушна Конституція та її настанови.561 Саме конституційні цінності визначають
зміст конституційних принципів і норм, тлумачення яких покладено на Конституційний СудУкраїни. Вони взаємопов’язані з установками та доктринальними орієнтирами при інтерпретації конституційного тексту в конкретній історичній обстановці562.
Видається підставним розглядати Конституцію як інструмент ціннісного наповнення правової системи держави, конституційної аксіологізації юридичної теорії і практики. Цінність
Конституції проявляється в тому, що вона є унікальним документом, в якому виражається система цінностей і програма життя суспільства, держави, яка володіє якостями загальності іобов’язковості. Конституція закріплює і гарантує загально-правові цінності, цінності, які мають фундаментальне значення для суспільства, держави, народу, для кожної особистості, 563
а саме: людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпека (ст.ст. 3, 27, 49
Конституції України); гідність та свобода людини (ст.ст. 21, 28 Конституції України); право навільний розвиток особистості (ст.ст. 23, 34, 35, 53 Конституції України); правова рівність (ст.
ст. 21, 24 Конституції України); верховенство права (ст.ст. 1, 8 Конституції України); демократія (ст.ст. 1, 5 Конституції України); суверенітет та територіальна цілісність України (ст.ст. 1, 2,
17 Конституції України); республіканська форма правління (ст. 5 Конституції України) та інші.
Конституція є поняттям, що наповнене аксіологічним змістом. «Конституція – це не текст,це ціннісна система, цінності, які живуть, відтворюються, направляють суспільне життя». Гарантування Конституції передбачає гарантування основоположних соціальних цінностей вправовій системі. Особливістю соціальних цінностей є те, що вони виражають основні загальнообов’язкові ознаки правового буття на основі суспільної згоди, а тому не є суб’єктивними чидискреційними. Крім того, соціальні цінності не можуть «проявлятися ізольовано, вони систематизуються на конституційному рівні і виступають як взаємодоповнені і взаємозумовлені».564
Конституційні цінності розглядають як блага, втілені в різних юридичних формах (нормах-принципах, правах і свободах, інших нормах найбільш загального характеру), закріпленів конституції і виводяться з її змісту шляхом офіційного тлумачення565. Конституційні цінності
також розглядають як універсалії, які забезпечуються засобами правового захисту відповіднодо конституції та визначають зміст її принципів і норм.566
Проф. Вентер запропонував ієрархічну систему конституційних цінностей, серед яких виділив людську гідність як ядро. Рівність і свободу вчений визнав підтримуючими цінностями,а демократію та верховенство права – структурними цінностями, що разом створюють систему конституційних цінностей. Запропонована ієрархічна система цінностей відображає певну
структуру законної форми правління. Розкриття змісту цих цінностей відбувається завдяки

561 Осипова Н.П. Методологічні проблеми аксіологічногог виміру правосвідомості і правової культури // Актуальні проблеми держави іправа. Збірник наукових праць. Випуск 40. Одеса «Юридична література», 2008. – С. 10.
562 Савчин М. Конституційні цінності та конституційна юриспруденція в Україні. // Вісник Конституційного Суду України. – № 1/2010.–
С. 111.
563 Салей М.І. Цінність Конституції України – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://dspace.onua.edu.ua/bitstream/handle/11300/5355/
C%D1%96nn%D1%96st%27%20Konstituc%D1%96%D1%97%20Ukra%D1%97ni.pdf?sequence=1&isAllowed=y564 Арутюнян Г.Г. Конституционализм: уроки, вызовы, гарантии: сб. изб. публ. и выступлений на международных форумах, посвящ. дан.
проблематике. Киев, 2011.
565 Карасева И.А. Конкуренция конституционных ценностей в практике Конституционного суда Российской Федерации и конституционных
судов зарубежных стран. Диссертация на соискание ученой степени кандидата юридических наук. Специальность: 12.00.02 –конституционное право; конституционный судебный процесс; муниципальное право. МГУ. Москва. 2014. – 244 с.
566 Савчин М.В. Конституціоналізм і природа конституції: Монографія. – Ужгород: Видивництво «Ліра», 2009. – 372 с.

135ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3створенню загальних правил тлумачення. У такий спосіб конституційні цінності сприяють
правильному розумінню конституційних положень.567
Федеральний Конституційний Суд Німеччини також наголосив, що конституція не є нейтральною в ціннісному відношенні. У розділі про основні права вона встановлює об’єктивну
ієрархію цінностей, у чому знаходить свій вираз більш вагоме значення основних прав. «Цясистема цінностей, яка ставить у центр уваги особу, котра вільно розвивається, і її гідність вумовах соціальної спільності, повинна розповсюджуватися як основне конституційно-правове
рішення на всі галузі права; законодавство, адміністрація та судочинство отримують від неїімпульси та керівництво».568
ФКС підкреслив, що суспільний лад вільної демократії можна визначити як лад, що, виключаючи будь-який деспотизм і свавілля, є системою правил правової держави на основі самовизначення народу волею відповідної більшості і на основі свободи та рівності. До базових
принципів цього порядку суд відніс насамперед: повагу до витлумачених у Основному Законі
прав людини, передусім до права особи на життя і вільний розвиток особистості, державний
суверенітет, поділ на гілки влади, відповідальність уряду, законність влади, незалежність судів,принцип багатопартійності та рівність шансів для всіх політичних партій з гарантованим уконституції правом на створення і діяльність опозиції.569
Ґрунтовний аналіз правових позицій із рішень ФКС Німеччини, проведений В. Шишкіним,дав підстави стверджувати, що людська гідність, на сучасному етапі цивілізаційного розуміння
німецькими правниками її абсолютності, перебуває над державою і позитивним правом. Людська гідність розглядається ФКС як найвища правова цінність всередині конституційного правопорядку. Така позиція ФКС вже є дороговказом органам влади у їхній діяльності відштовхуватися від усвідомлення поваги до людської гідності. «Зазначене обумовлює висновок, що«людська гідність», але вже як правова категорія, є висхідним принципом й одночасно правовим підґрунтям для усіх основних прав людини, а також ідеєю розвитку суспільного життя».570
Яскравим прикладом є також ієрархічна система цінностей Конституції Південної Африки, на основі яких заснована держава. Система конституційних цінностей включає цінність
людської гідності як ядро системи, рівність і свободу як підтримуючі цінності, а демократіюі верховенство права як структурні цінності. У такий спосіб цінності, які належним чином
ідентифіковані як «конституційні», створюють межі легітимної форми правління. Крім того,конституційні цінності створюють загальні правила тлумачення Конституції і сприяють правильному розумінню конституційних положень.571
Слід погодитися, що на перший погляд суто філософське положення про ієрархію конституційних цінностей може набувати і значного практичного резонансу у разі конкуренції цінностей, «воно дає відповідну орієнтацію державі, тим чи іншим осередкам суспільства, гро-567 Venter F. Utilizing constitutional values in constitutional comparison. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.researchgate.net/
publication/26634953_Utilizing_constitutional_values_in_constitutional_comparison
568 Entscheidungen des Bundesverfassungsgerichts 7, 198. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.servat.unibe.ch/dfr/bv007198.
html#Rn044 (дата звернення 03.10.2018). – Назва з екрана.
569 Паславська Н.Т. Становлення та розвиток конституційної юстиції ФРН: історико-правове дослідження. –Дисертація на здобуття
наукового ступеня кандидата юридичних наук зі спеціальності 12.00.01. – Львівський національний університет імені Івана Франка,Львів, 2015. – 210 с.
570 Шишкін В. Абсолютність права людської гідності (позиції Федерального Конституційного Суду Федеративної Республіки Німеччина). //Право України. – 2018. – №9. – С. 57.
571 Nishihara H. The significance of constitutional values // PER/PELJ 2001(4)1 – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://www.
researchgate.net/publication/26634874_The_significance_of_constitutional_values

136КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

мадським організаціям, іншим суб’єктам (зокрема й фізичним особам) під час розв’язання
ціннісних колізій: не існує такої цінності, заради якої можна було б пожертвувати людиною».572
Вищенаведене дає можливість зробити висновок про конституційне значення людської
гідності, яка має центральну нормативну роль. Людська гідність як конституційна цінність єфактором, який об’єднує права людини в єдине ціле. Це забезпечує нормативну єдність правлюдини. Ця нормативна єдність виражається трьома способами: по-перше, цінність людської
гідності слугує нормативною базою конституційних прав, викладених у конституції; по-друге, він слугує тлумачним принципом для визначення обсягу конституційних прав, включаючи
право на гідність людини; по-третє, значення людської гідності відіграє важливу роль у визначенні пропорційності статуту, що обмежує конституційне право573.
Звернення до конституційних цінностей і до людської гідності бачимо у рішенні Конституційного суду України від 23 травня 2018 р. 5-р/2018, у якому, відображаючи сучасні тенденції розвитку права, вказано, що людську гідність необхідно трактувати як право, гарантоване
ст. 28 Конституції України, і як конституційну цінність, яка наповнює сенсом людське буття, єфундаментом для всіх інших конституційних прав, мірилом визначення їх сутності та критерієм допустимості можливих обмежень таких прав. Цим рішенням Конституційний суд підкреслив значення конституційних цінностей і людської гідності, як системоутворюючої цінності,джерела прав людини.
З цього приводу цікавим є досвід Конституційного Трибуналу Республіки Польща. Для прикладу, в одному з рішень Конституційний Трибунал вказав, що людська гідність має низку
функцій у конституційному порядку: зв’язок між Конституцією (актом позитивного права) таприродноправовим порядком; детермінанти тлумачення та застосування Конституції; визначника системи та обсягу прав і свобод людини; суб’єктивного права особи з окремим правовим змістом.574 В іншому рішенні підкреслено, що застосування Конституції повинне «супроводжуватися турботою про збереження природної людської гідності. Отже, гідність не можерозглядатися як особливість чи сукупність прав, наданих державою. Вона є первинною щододержави, внаслідок чого як законодавцю, так і правозастосовним органам слід поважати зміст,що міститься в концепції гідності, яка належить кожній людині».575
Отже, конституційне значення людської гідності підкреслюється як природно-правове підґрунтя (стрижень) системи конституційних цінностей, навколо яких побудована Конституція і правовий устрій держави. Оскільки «джерелом людської гідності є природне право, а непозитивне, тому вона наділена абсолютним характером – наддержавністю, незалежністю відособливостей правового регулювання державою прав, свобод та обов’язків людини»576. Конституційними цінностями, які випливають із людської гідності, видається підставним вважати
справедливість, свободу, рівність та демократію.

572 Конституція України: науково-практичний коментар. Національна академія правових наук України. Харків: «Право», 2003 р. – С. 10.
573 Barak A. Human Dignity: The Constitutional Value and the Constitutional Right . Cambridge: Cambridge University Press. 2015. 406 s. С.140.
574 Wyrok Trybunały Konstytucyjnego z 15 października 2002 r., sygn. SK 6/02, III.6.2. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: URL: http://
prawo.sejm.gov.pl/isap.nsf/download.xsp/WDU20021781486/T/D20021486TK.pdf (accessed: 20.08.2018)
575 Wyrok Trybunały Konstytucyjnego z 4 kwietnia 2001 r., sygn. K 11/00, III.2. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: URL: http://static.eprawnik.pl/pdf/orzeczenia/otk_K_11_00.pdf (accessed: 20.08.2018)576 Грищук В.К. Соціальна зумовленість кримінально-правової охорони і захисту гідності людини в Україні. // Право України. – 2018. –№9. – С. 99.

137

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3

3.2. Людська гідність – стрижнева цінність у системі конституційних
цінностей
Людська гідність належить до понять, які інтуїтивно зрозумілі кожному, однак які не просто охарактеризувати з філософської, релігійної, психологічної, моральної чи правової точки
зору, а тим більше, враховуючи усі перераховані підходи одночасно. Це поняття, яке включаєв себе багато складових і характеристик, кожна з яких є необхідною умовою його адекватного
розуміння. Воно органічно вплетене у всю систему суспільних відносин, є точкою відліку місця людини у суспільстві і одночасно забезпечення певного рівня людської гідності визнається
метою існування всієї суспільної організації. Зміст людської гідності у всі часи складала мірасвободи людини у суспільстві, тобто її можливості і права, в той же час кількість, зміст і обсягцих прав постійно змінюється разом із зміною і розвитком суспільства. Людська гідність визнана багатьма державами і міжнародним правом основною соціальною цінністю та джерелом
прав людини, проте кожного дня зустрічаємо непоодинокі випадки її порушення.
Звернення до людської гідності відбувається, як правило, коли має місце гостре розуміння
грубого порушення прав людини. Яскравим прикладом цього слугує історія правової регламентації людської гідності. Зокрема на міжнародному рівні це відбулося як реакція на звірства
Другої світової війни «злочини проти людства (людяності)». До них було віднесено вбивства,винищування, поневолення, посилання та інші жорстокості, вчинені щодо цивільного населення до або під час війни, або переслідування за політичними, расовими або релігійними мотивами з метою здійснення або у зв’язку з будь-яким злочином, незалежно від того, чи були ці діїпорушенням внутрішнього права країни, де вони були вчинені, чи ні, про що прямо вказано уСтатуті Нюрнберзького трибуналу.577
У сучасності України ми стали свідками Революції Гідності та суспільних і політичних змін,які вона викликала. На думку Ф. Фукуями, у цей час громадянське суспільство в Україні проявило свою здатність до самоорганізації та вчинення тиску на владу. Це важливо, оскільки неможна «мати демократію, якщо люди не хочуть демократії. І це бажання в тому числі означає
готовність виходити на вулиці, ризикувати життям і вимагати змін».578 Активне становлення
громадянського суспільства в Україні сприяє розумінню людьми своїх прав, ставить вимоги
перед владою щодо їх ефективної охорони та захисту, а отже, сприяє утвердженню людської
гідності та її реалізації у щоденному житті.
У сучасній науковій літературі зустрічаємо неодноразові спроби розкрити поняття людської
гідності. Враховуючи багатовимірність цього поняття, лише з правової точки зору можемо побачити тлумачення людської гідності як: правової (моральної) ідеї (Waldron J., Barak A., Бачинін В., Грищук О.), правової цінності (Barak A., Łuków P., Бандура О., Бачинін В., Грищук О.,Мельник М., Рабінович П.), принципу права (Garlicki L., Гранат М., Головченко В., Головченко О., Грищук О.), права людини (Ахтирська Н., Barak A, Вдовіченко С., Кампо В., Коржанський М., Кудрявцев Ю., Олійник А., Стефанчук Р., Фулей Т., Церковна А., Шишкіна Е.,Шукліна Н.), інтересу людини (Pinker S., Сугачов С.), потреби людини (Fukuyama F.), первинного блага (Rawls J.), джерела прав людини (Грищук О., Совгиря О., Шишкіна Е., Шукліна Н.),змісту прав людини (Waldron J.) та ін.
Висловлюються різноманітні судження про зміст поняття гідності, проте єдиного, однозначного визначення не пропонується. В.А. Блюмкін дослідив різноманітні тлумачення гідності і
577 Грищук О.В. Філософія людської гідності у праві.// Право України. – 2018 .– №9. – С. 14.
578 Мустафа Найем, Френсіс Фукуяма: Путін робить рівно те саме, що робив Гітлер (Українська правда, 27 серпня 2014) – https://www.
pravda.com.ua/articles/2014/08/27/7035903/ – дата звернення 5 червня 2018138КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

виявив декілька розумінь цього поняття. Під гідністю розуміють: цінність людини чи спільності людей; сукупність моральних якостей; усвідомлення власної цінності; почуття поваги досебе і зовнішній прояв гідності; вартість; цінність грошових знаків; титул, чин, звання.579
Так, на думку В.М. Хвостова, під гідністю слід розуміти «розумність людини, її вище Я,здатне до вічного розширення і піднімаюче її вище всієї іншої емпіричної дійсності».580 Вчений вважав, що щастя людина не зможе досягнути ніколи, але їй відкритий шлях до гідності.
Цей шлях відповідає призначенню людини в світобудові.
Поняття гідності у юридичній літературі здебільшого розглядається в сфері моральної і правової свідомості. Так, С.Н. Братусь 581 та О.А. Красавчиков 582 поняття гідності визначають яквідображення у свідомості громадянина його оцінки суспільством, тобто самооцінка особою їїсуспільної оцінки. М.С. Малеін вказує, що людина усвідомлює своє становище в суспільстві,колективі. Їй притаманні самоповага і потреба в повазі її іншими людьми. Ця внутрішня самооцінка власних якостей, здібностей, світогляду, свого суспільного значення і є гідністю.583
Подібної точки зору дотримується і Ю.І. Скуратов.584 М.Й. Коржанський585 визначає гідність
особи як право на громадську повагу, що ґрунтується на визнанні суспільством громадської
цінності цієї особи. Він розглядає гідність як публічну цінність особи. Б.В. Здравомислов підгідністю розуміє повагу високих моральних якостей в самому собі.586
Сутність даних визначень виводиться з двох сфер: із сфери емоційних переживань і сфери
розумової діяльності індивіда, що характеризує передусім суб’єктивний бік гідності. Як зазначає Н.А. Придворов, внутрішній, чи суб’єктивний, бік, тобто усвідомлення людиною своєї
гідності, включає в себе інтелектуальний, емоційний та вольовий моменти – усвідомлення
людиною свого правового і суспільного положення, своєї моральної репутації, чутливість досуспільної думки, до суспільної оцінки своєї діяльності і своєї гідності, прагнення завоюватиі підтримати хорошу репутацію і уникнути суспільного осуду. Включення вольових моментів
пояснює явище самовиховання, саморегулювання, що мотивує вплив усвідомлення власної
значущості на поведінку людини в суспільстві, в якому воно і проявляється назовні.587
Подібний підхід до вирішення даної проблеми знаходимо у праці Г.Д. Бандзеладзе, якийвказує, що людська гідність складається з трьох елементів: мислення, почуття і волі. Зв’язокміж цими елементами є настільки міцним, а єдність їх нероздільною, що реально вони окремо
один від одного не уявляються. Тільки в абстракції можливий їх поділ і диференційований
аналіз. Це свідчить про те, що кожна з цих здатностей має коріння в інших двох, і, незважаючина їх феноменальні і функціональні відмінності, вони створюють змістовну органічну єдність.
Така єдність виражається тріадою вищих людських цінностей: істини, краси і добра. Вказані
цінності, взаємообумовлюючись, переходять одна в одну, і всі вони майже однаковою мірою єцентральними, домінуючими і цілісними цінностями.588

579 Блюмкин В.А. Категории достоинства и чести в марксистской этике. – М., 1964. – С. 144-147.
580 Хвостов В.М. Этика человеческого достоинства: Критика пессимизма и оптимизма. Изд. 3-е. – М.: КомКнига, 2007. – 176 с. – С. 165.
581 Братусь С.Н. Предмет и система советского гражданского права. – М.: Юридическая литература, 1963. – С. 85.
582 Советское гражданское право. /Под ред. проф. О.А. Красавчикова. Т.1., М.: Высшая школа, 1972. – С. 157.
583 Малеин Н.С. Охрана прав личности советским законодательством. – М., 1985. – С. 32.
584 Коментарий к Уголовному кодексу Российской Федерации. Особенная часть. / Под. ред. проф. Скуратова Ю.И., Лебедева В.М. – М.:Издательская группа ИНФРА. М-НОРМА, 1996. – 529 с. – С. 69.
585 Коржанський М.Й. Кримінальне право України: Частина Особлива. – К.: Генеза, 1998. – 592 с. – С. 223.
586 Уголовное право России. Особенная часть: Учебник/ Отв. Ред. д.ю.н. проф. Здравомыcлов В.Б. – М.: Юристъ, 1996. – 560 с. – С. 74.
587 Придворов Н.А. Достоинство личности и социалистическое право. – М.: Юридическая литература, 1977. – С. 15.
588 Бандзеладзе Г.Д. О понятии человеческого достоинства. – Тбилиси: Мецничреба., 1979. – 107 с. – С. 12.

139ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Висловлюються думки, що у сфері правової свідомості поняття гідності виступає передусімяк емоційне ставлення людини до всієї сукупності юридичних засобів, за допомогою яких забезпечується закріплення фактичного положення особи в суспільстві і державі: громадянство,правоздатність, права та обов’язки, принципи правового статусу.589 Ідея гідності особи в ційсфері виступає стрижневим елементом, орієнтуючи особу на правильний вибір лінії поведінки, на самостійність і вільне визначення власних вчинків, свого місця в суспільстві і державі.
На думку В. Бачініна, «гідність – це етична та природно-правова категорія, що означає цінність людської особи, що визнається як нею самою, так і її соціальним оточенням».590 Прицьому усвідомлення власної гідності є функцією загальної та правової культури людини. Воноє похідним від рівня розвитку її духовного «Я». Вчений зазначає, що природно-правова філософія підносить юридичну форму людської гідності до універсальних етичних максим і єрелігійним абсолютом. Для неї держава і особа, які в загальному соціальному розумінні співвідносяться як ціле і частина, виступають рівновеликими цінностями, як суб’єкти, зобов’язані
ставитись один до одного з однаковою повагою, тобто в аксіологічному аспекті частина є засвоєю гідністю еквівалентною цілому. Почуття власної гідності вибудовує самосвідомість особи як громадянина, котрий готовий відстоювати свої права і свободи перед зазіханням з бокудержави. Крім того, саме почуття власної гідності, на думку дослідника, не дозволяє людині
порушувати морально-правові норми.
Серед дослідників висловлюються думки, що людська гідність є одним із принципів соціальної держави. На думку В.М. Якубенка, головною метою соціальної держави є гарантування
людської гідності у всій її багатоаспектності, а тому саме «принцип людської гідності слід вважати визначальним. Цей принцип є найабстрактнішим виразом решти принципів соціальної
держави, тому що тільки соціальна держава веде до утвердження людської гідності в повному
обсязі».591 Вчений також вважає, що забезпечення людської гідності лише в класичному аспекті (особиста свобода, захист від тортур, нелюдського поводження не гарантує від фактичної
нерівності. Тому гідність людини в ширшому розумінні – це її внутрішня самооцінка, яка базується на об’єктивно існуючій цінності цієї людини для інших людей. Тут автор особливо наголошує, що в даному аспекті велике значення має забезпечення гідного рівня існування людини.
На думку Р.О. Стефанчука, ідея людської гідності як високої цінності, незалежно від соціального призначення особи, визначає «моральну цінність та суспільну значущість особистості та усвідомлення нею цієї значущості».592 Автор виділяє дві сторони гідності: об’єктивну ісуб’єктивну. Під об’єктивною (соціальною) стороною гідності розуміється те, що, як і моральна цінність та суспільна значущість особистості, вона визначається існуючими суспільнимита класовими відносинами та не залежить від людини. Людина, вже тільки внаслідок того,що вона є біологічною істотою, наділена певною об’єктивною гідністю. Суб’єктивна сторона
гідності проявляється в усвідомленні та почутті власної гідності як людини, особистості, якпредставника тієї чи іншої спільноти, соціальної групи, що обумовлюється можливістю людини відображати не лише об’єктивний світ, а й себе у цьому світі, свою роль та місце в ньому.
Саме суб’єктивна сторона гідності виконує мотиваційну функцію в поведінці людини. На думку дослідника, «суб’єктивна та об’єктивна сторони гідності є взаємозалежними та взаємообумовленими категоріями, які характеризують єдине поняття гідності». 593
589 Государственное право СССР. – М.: Юридическая литература, 1967. – С. 162-163.
590 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридически центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С. 283.
591 Якубенко В.М. Принципи соціальної держави: стан і перспективи їх реалізації в Україні. Автореферат дисертації на здобуття наукового
ступеня кандидата юридичних наук. – К, 2005. – 21 с. – С. 11.
592 Стефанчук Р.О. Захист честі, гідності та репутації в цивільному праві. – К.: Науковий світ, 2001. – 306 с. – С. 10.
593 Стефанчук Р.О. Захист честі, гідності та репутації в цивільному праві. – К.: Науковий світ, 2001. – 306 с. – С. 10.

140КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

Подібну ситуацію ми бачимо й у А. Власова, який під гідністю розуміє «позитивну оцінку
відображення духовних якостей особи у власній свідомості».594 Автор вважає поняття гідності
ширшим, ніж самооцінка особи, оскільки поза почуттям власної гідності, воно включає в себецінність будь-якої людини незалежно від її самооцінки і оцінюваних оточуючими її індивідуальних якостей та проявів.
У той же час дослідник виділяє гідність особисту, особливу і людську гідність. Під особистою гідністю розуміється сукупність індивідуальних цінностей конкретної людини, що полягають в його духовних, моральних якостях, що є цінними з точки зору потреб суспільства. Підособливою гідністю А. Власов розуміє сукупність якостей особи, що зумовлені її належністюдо певної спільноти людей і відповідають потребам цієї спільноти. Родовим поняттям гідностіє поняття людської гідності, що позначає цінність кожної особи незалежно від її індивідуальних якостей, соціального походження і положення в суспільстві, статі, нації та ін.
Крім того, в розумінні гідності автор виділяє два аспекти: зовнішній (об’єктивний) і внутрішній (суб’єктивний). Об’єктивний аспект гідності полягає у визнанні людини вищою цінністю. Внутрішня ж сторона категорії гідності пов’язується ним з внутрішнім світом людини,її світоглядом і переконаннями, здатністю діяти відповідно до прийнятих в суспільстві вимогі норм, тобто «пов’язана з почуттям і усвідомленням своєї моральної цінності і корисності
суспільству».595У літературі доведено, що гідність людини завжди має конкретного носія, це гідність кожного з нас окремо, враховуючи наші ментальні, духовні особливості, світогляд, рівень моральності. Деякі дослідники відносять до гідності людини також і фізичні якості людини,596 однак
така точка зору не знаходить однозначної підтримки. Так, А.В. Белявський та Н.А. Придворов
звертають увагу на необхідність застосування етичних категорій (зокрема гідності) лише дляпозначення моральної свідомості і моральних відносин. Навряд чи можна визначати гідність
людини лише на підставі того, що вона має фізичні вади, вважаючи її менш гідною, ніж фізично здорова людина.
Гідність тут виконує важливу соціальну функцію – вона відображає не лише ті якості, щостановлять гідність людини в даний момент, тобто якою вона є зараз, але й формують ідеальний образ людини, тобто виражає, якою вона має бути. Саме ця функція гідності розкривається у співвідношенні гідність людини – людська гідність, коли, з одного боку, гідність кожної
конкретної людини є джерелом формування ідеалу – людської гідності, а з іншого – цей ідеал
впливає на кожну людину, стимулюючи її прагнення особистісного розвитку і росту, орієнтуючись на цей ідеал. Таким чином, спостерігаємо єдність дослідників у тому, що «гідність є саметим, що більш за все звеличує людину, що надає її діяльності, всім її прагненням вищої шляхетності».597 Людська гідність визнається одним з основних понять гуманізму, а дослідження
цього поняття є важливим не лише для осягнення природного права, а й для дослідження людини в цілому, а також для «визначення правового статусу особи».598
Таким чином, більшість авторів підтримують подвійну природу людської гідності: як явища
об’єктивного і загального для всіх людей (цінність, принцип, джерело прав людини, їх мета чизміст) та як суб’єктивного права чи інтересу конкретної людини (гідність людини). Інколи дослідники, описуючи сутність людської гідності, вживають декілька вищевказаних понять од594 Власов А. Проблемы судебной защиты чести, достоинства и деловой репутации. – М.: Изд-во им. Сабашниковых, 2000. – 344 с. – С. 17.
595 Власов А. Проблемы судебной защиты чести, достоинства и деловой репутации. – М.: Изд-во им. Сабашниковых, 2000. – 344 с. – С. 14.
596 Безлепкин Б.Т. Судебная защита чести и достоинства граждан в охранительных отношениях // Правоведение. – 1990. – №1. – с. 33.;Блюмкин В.А. Честь, достоинство, гордость. – М., 1963. – С. 7.
597 Маркс К. Размышления юноши при выборе профессии. / Маркс К. Энгельс Ф. Из ранних произведений. – М., 1956. – С. 3-4.
598 Придворов Н.А. Достоинство личности. Конституционный статус личности в СССР. – М.: 1980. – с. 53-54.

141ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3ночасно. Подвійність використання поняття людська гідність, що пов’язана з розмежуванням
гідності як основи прав і гідності як права, дуже влучно окреслив Waldron J., який зазначив, щоз одного боку, ми говоримо, що права людини «випливають із властивої людської гідності», зіншого боку, йдеться про те, що люди мають право бути захищеними від «принизливого поводження» та «зневаги до особистої гідності».599
Людська гідність була започаткована як ідея у філософії найдавніших часів.600 Особливостями цієї ідеї є те, що вона створює прямі суперечності на кожному кроці. «Ми читаємо,що рабство та деградація морально невірні, тому що вони порушують людську гідність. Алеми також читаємо, що ніщо, що ви можете зробити з людиною, включаючи її поневолення таприниження, не може забрати її гідність. Ми читаємо, що гідність відображає досконалість,прагнення та совість, так що лише деякі люди досягають цього завдяки зусиллям та характеру.
Ми також читаємо, що кожен, незалежно від того, наскільки лінивий, злий чи розумово відсталий, має повну гідність».601Проте справедливими також видаються застереження, що історичне вивчення людської
гідності слід провадити дуже обережно, оскільки навряд чи ця ідея розвивалася послідовно
протягом всієї історії. Крім того, ми виходимо із сучасного розуміння людської гідності і пропускаємо ті історичні аспекти, які не мають сучасного вираження, але можуть бути вираженів майбутньому. Тому наш аналіз в значній мірі є довільним. Попри це, розуміння концепції
людської гідності вимагає розуміння її довгої історії. Знання витоків цієї концепції може допомогти нам усвідомити перспективи її розвитку.602
Ґрунтовний історичний аналіз ідеї людської гідності вже проведено в інших дослідженнях.603 Видається доцільним обмежитися констатацією основних методологічних позицій тавиділити основні теоретичні підходи до розуміння ідеї людської гідності, зокрема теологічний, філософський та правовий.
Представники теологічного підходу розглядають ідею людської гідності через призму християнства, яке докорінно змінило ставлення до людини, проголосивши рівність людей перед
єдиним Богом, незалежно від її соціального стану. Людська гідність виявляється у тому, щолюдина створена на образ і подобу Божу та наділена такими основними рисами: душею, розумом і свобідною волею.
Одним з творців теологічної (християнської) концепції людської гідності був Тома Аквінський. Якщо систематизувати його погляди, то отримаємо такий підхід до ідеї людської гідності: кожна людина володіє не лише божественною за своїм першоджерелом гідністю, а й маєневід’ємне природне право на гідність; природний закон наказує поважати гідність людей;найбільш очевидною ознакою суспільного статусу особи, через яку знаходить прояв людська
гідність, є свобода; свобода найбільш повно дотримується в громадянському суспільстві; метадержави - забезпечення умов гідного життя людини; визнавав за народом «право на непокору»до тиранічної влади, яка принижує його гідність.
Погодимося, що хоча ідея людської гідності має тривалу історію в європейській релігійній
думці, появою в конституційному тексті вона завдячує енцикліка Папи Пія ХІ, в яких форму599 Waldron J. The Tanner Lectures on Human Values: Dignity, Rank, and Rights. California : University of California, 2009.
600 Див. детальніше про це: Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми : монографія. Київ : Атіка, 2007. 432 с.; Barak A.
Human Dignity: The Constitutional Value and the Constitutional Right. Cambridge : Cambridge University Press. 2015. 406
601 Pinker S. The Stupidity of Dignity. The New Republic Published. 2008. URL: http://www.tnr.com/story_print.html?id=d8731cf4-e87b-4d88b7e7-f5059cd0bfbd (accessed: 20.09.2018).
602 Barak A. Human Dignity: The Constitutional Value and the Constitutional Right. Cambridge : Cambridge University Press. 2015. 406 р.
603 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми : монографія. Київ : Атіка, 2007. 432 с.; Barak A. Human Dignity: The
Constitutional Value and the Constitutional Right. Cambridge : Cambridge University Press. 2015. 406 р.

142КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

люється ідея соціальної справедливості, в основі якої стоїть вже не колектив чи громада, а особа. Переорієнтація гідності в католицькій політичній доктрині з колективної на індивідуальну
стала важливим інструментом, який проклав дорогу поняттю гідності людини до конституційної доктрини і практики.604
Папа Іван Павло ІІ, який розвинув соціальне вчення Церкви щодо реалізації настанов «пронепорушні права людської особи» вважав, що метафізика «дозволяє обґрунтувати поняття гідності особи, вказуючи на її духовну природу».605 У енцикліках і матеріалах Магістеріуму Церква констатувала, що здійснення прав людини в соціальній практиці є показником утвердження
людської гідності, отриманої від Бога, а це потребує їх захисту та подальшого розповсюдженняв умовах морально недосконалого суспільства. Джерелом прав людини визнано не суспільні
відносини, а людина в її богоподібності. Права людини приймаються як універсальні, непорушні, оскільки вони присутні в усіх людях незалежно від часу, місця та особи: «непорушні,бо властиві людській особі і її гідності».606 Папа Іван Павло ІІ наголошував, що сьогодні важче
стає узгоджувати приватні інтереси з загальним благом. «Останнє не є простою сукупністю окремих інтересів, а радше оцінкою та інтегруванням цих інтересів на основі зваженої системи
цінностей; врешті воно вимагає правильного розуміння гідності і прав людини».607
Філософський підхід до ідеї людської гідності найбільш рельєфно представлений у філософії І. Канта, Дж. Ролза та Ю. Габермаса. Зокрема І. Кант запропонував цілісну концепцію людської гідності та фактично зробив її частиною європейської культури. Одним з центральних
елементів сучасної концепції людської гідності стало визнання об’єкту гідності самоціллю івизнання того, що об’єкт гідності не може розглядатися виключно інструментально.608
Дж. Ролз довів, що почуття власної гідності (самоповага) є важливим первинним благом івключає два аспекти: 1) вона включає відчуття людиною власної значущості та переконання,що її концепція власного блага, життєвого плану заслуговує реалізації, а також вона користується повагою інших людей; 2) самоповага включає впевненість у власних здібностях та виконання власних намірів. Крім того, кожна особа прагне уникнути таких соціальних умов, якіпідривають її почуття власної гідності.609
Згідно з концепцією Ю. Габермаса, нормативним джерелом сучасних прав людини є ідеялюдської гідності. Права людини розглядаються як такі, що повинні слугувати захисту людської гідності. Це викликає самоповагу людини та соціальне визнання міжнародного статусу
демократичної держави. Людська гідність розглядається як реалістична утопія, необхідною
метою якої є здійснення соціальної справедливості, притаманної інститутам демократичної
держави.610
Правовий підхід розглядає людську гідність подвійно: як явище об’єктивне (антропна
гідність, гідність як цінність, принцип, джерело прав людини, їх мета чи зміст) та як явище
суб’єктивне (право людини). У літературі навіть зустрічаємо міркування, що людська гідність
почувається в праві «як в дома», тому можна проаналізувати її юридичну регламентацію, щоб
604 Водянніков О. Генеалогія поняття людської гідності у конституційному праві. Водянніков змістом, ськаька гідність визнається пособу
життя Право України. 2018. №9. С. 41.
605 Енцикліка Fides et Ratio Святішого Отця Івана Павла ІІ до єпископів Католицької Церкви про співвідношення віри й розуму. – К.:«Кайрос»; Л.: «Свічадо», 2000. – 152 с. – с. 119.
606 Компендіум Соціальної доктрини Церкви. – К.: Кайрос, 2008. – С. 103-108.
607 Іван Павло ІІ. Енцикліка «Сотий рік – Centesimus Annus». – К.: Кайрос, 2001. – 102 с.
608 Piechowiak M. Dobro wspólne jako fundament polskiego porządku konstytucyjnego : Tom XІ Studiów i Materiałów Trybunału Konstytucyjnego,
Biuro Trybunału Konstytucyjnego. 2012. № 2. S. 324–325.
609 Ролз Д. Теорія справедливості / пер. з англ. О. Мокровольського. К. : Основи, 2001. 822 с.
610 Хабермас Ю. Концепт человеческого достоинства и реалистическая утопия прав человека. Вопросы философии. 2012. № 2. С. 66

143

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3пролити світло на її використання в моральному дискурсі, а «закон містить, огортає і формулює ці ідеї; він не просто запозичує їх з моралі».611
Людська гідність як явище об’єктивне (антропна гідність, гідність як цінність, принцип,джерело прав людини, їх мета чи зміст) розглядається через взаємозв’язок з системою прав ісвобод людини. Щоб пояснити природу цього зв’язку, видається за доцільне застосувати часто
вживане порівняння гідності людини з деревом, «гілками якого є права людини. Гідність людини пульсує у правах людини, а це означає, що вона є найглибшою причиною їх захисту».612
Така метафора допомагає зрозуміти абсолютну природу людської гідності, незалежно від особливостей правового регулювання прав і свобод людини, а також підкреслює наддержавнийчи надпозитивно-правовий її характер. Визнання вродженості і невідчужуваності людської
гідності означає визнання безпосередньо природноправового її характеру. Гідність є чимось
даним, об’єктивним, не створеним, а лише визнаним позитивним правом. Визнання гідності євизнанням юридично значущою певної властивості людини, особливо важливої для визначення умов розвитку людини.613
Згідно з відомою «об’єктною формулою» Ґ. Дюріґа, який продовжив підхід Канта до людини «як цілі, а не як засобу», людську гідність порушено, коли «людина стає об’єктом, тобто
простим засобом, розмінною і витратною величиною». Мається на увазі «приниження людинидо стану речі, яку повністю каталогізовано, зацьковано, зареєстровано, ліквідовано, якій̆ промито мозок, яку можна замінити, використати і позбутись її».614
У літературі людську гідність з об’єктивного боку називають також антропною гідністю
(проф. П.М. Рабінович). Доведено, зокрема, що нею наділена кожна людина, безвідносно до їїіндивідуальних особливостей. Антропна гідність тлумачиться як самоцінність людини як біосоціальної істоти – унікального родового суб’єкта, котрий уособлює найвищий рівень розвитку
буття на Землі.615
Людська гідність породжує певну якість суспільних відносин, вона «є цінністю суспільноюі без суспільства вона просто немислима».616 Визнання ж особи вищою, ні з чим не порівнюваною цінністю вимагає визнання певних прав людини. Тому питання про людську гідність – «цезавжди питання про права особи, про їх реальні гарантії. Відношення до людини як до вищої
цінності включає повагу її гідності, повагу і гарантію її особистих прав».617
Слід погодитись, що людська гідність – це загальна конституційна цінність, яка є джерелом,основою та принципом всього конституційного ладу. Це базова норма в логічному, онтологічному та герменевтичному сенсах. Тому не лише інші принципи системи прав і свобод людини,а також окремі конкретні права та свободи повинні тлумачитися через призму принципу гідності і повинні використовуватися таким чином, щоб забезпечити її реалізацію (що випливає зконституційного визначення гідності як джерела свободи та прав людини та громадянина), але611

Waldron J. The Tanner Lectures on Human Values: Dignity, Rank, and Rights. California : University of California, 2009.

612 Гранат М. Значення гідності людини в конституційному праві. Український часопис конституційного права. 2016. № 1.
613 Piechowiak M. Dobro wspólne jako fundament polskiego porządku konstytucyjnego (Tom XІ Studiów i Materiałów Trybunału Konstytucyjnego,
Biuro Trybunału Konstytucyjnego 2012) nr 2 310-494.
614 Ленер М. Людська гідність в Основному Законі Федеративної Республіки Німеччина Людська гідність у праві Німеччини, Польщі таУкраїни : матеріали міжнародного науково-практичного семінару. К., 2017. 35 с.
615 Рабінович П. Право людини на компенсацію моральної шкоди. Юридичний вісник України. 2002. № 2. С.12; Грищук О., Рабінович П.,Право людини на компенсацію моральної шкоди (загальнотеоретичні аспекти). Львів : Світ, 2006. 197 с.
616 Белявский А. Защита чести и достоинства граждан и организаций в советском гражданском праве : автореф. дисс. … канд. юрид. наук.
М., 1966. 22 с.
617 Власов А. Проблемы судебной защиты чести, достоинства и деловой репутации. М. : Изд-во им. Сабашниковых, 2000. 344 с.

144КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

також усі інші норми, принципи та цінності, що містяться в конституції, повинні тлумачитисята застосовуватися відповідно до принципу гідності.618
Конституційне значення людської гідності має центральну нормативну роль. Людська гідність як конституційна цінність є фактором, який об’єднує права людини в єдине ціле, щозабезпечує їх нормативну єдність. Ця нормативне єдність виражається трьома способами:по-перше, цінність людської гідності служить нормативною базою конституційних прав, викладених у конституції; по-друге, він служить тлумачним принципом для визначення обсягу
конституційних прав, включаючи право на гідність людини; по-третє, значення людської гідності відіграє важливу роль у визначенні пропорційності статуту, що обмежує конституційне
право.619
Підставною є думка С. Шевчука, що людська гідність посідає визначальну роль у системі
конституційних цінностей. Будучи ядром кожного конституційного права, вона формує уявлення про людину як унікальну самовизначену істоту, яка не перебуває під владою держави.
Право на повагу до людської гідності кореспондує з визнанням людини «найвищою соціальною цінністю, що унеможливлює тлумачення людини інструментально, лише як об’єкт державної волі».620
Виділяють такі основні елементи принципу гідності, необхідні для підтримання і здійснення людської гідності: джерелом людської гідності є природне право, а не позитивне; принцип
людської гідності непорушний; гідність повинна належати кожній людині та в тій же мірі;людська гідність не може розглядатися лише як одне з багатьох прав і свобод людини; сутністю людської гідності є суб’єктивність (автономія) людини, тобто свобода діяти відповідно довласної волі та внутрішнього самовизначення та формування середовища відповідно до цієїавтономії; заборону ставити людину в такі ситуації або поводитись таким чином, що може заперечувати цю гідність (негативний аспект). Принцип гідності означає, таким чином, заборону
переслідувань, дискримінації, заборону порушення фізичної недоторканності, заборону втручання в свободу думки та переконання (свободу від життя в страху), заборону примушувати досамообвинувачення.621
Визнання людської гідності одночасно є визнанням людини самоціллю. Визнання гідностіяк джерела свободи та прав спонукає нас сприймати свободи людини та права, а також цінності, реалізації яких вони служать, як формування певного цілого, що вимагає пропорційного
впровадження окремих елементів. Точка відліку, що є критерієм визначення змісту свободи таправ, – це розвиток, добра людини як цілісності, наділеної гідністю. В доктрині мова йде проінтегральний характер захисту прав людини, яке слід розглядати як єдине ціле. Моральні оцінки, з цієї точки зору, можуть бути окреслені як оцінки, засновані на об’єктивних, пізнаваних
взаємозв’язках конкретного стану справ з властивою та невідчужуваною гідністю людини.622
Таким чином, людська гідність як принцип (цінність) – це самоцінність та суспільна значущість людини, що визначається існуючими рівнем суспільних відносин, загальносуспільними
уявленнями про свободу, справедливість, рівність і є джерелом прав та свобод людини.
618 Garkicki L. Polskie prawo konstytucyjne: Zarys wykładu (Wolters Kluwer 2015) URL: http://www.bing.com/search?FORM=UP97DF&P
C=UP97&q=Garkicki+L.+Polskie+prawo+konstytucyjne%3A+Zarys+wyk%C5%82adu+%28Wolters+Kluwer+2015%29 (дата звернення
05.06.2019).
619 Barak A. Human Dignity: The Constitutional Value and the Constitutional Right. Cambridge : Cambridge University Press. 2015. 406 р.
620 Шевчук С. Людська гідність у системі конституційних цінностей. // Право України. – 2018. – №9. – С. 29.
621 Garkicki L. Polskie prawo konstytucyjne: Zarys wykładu (Wolters Kluwer 2015) URL: http://www.bing.com/search?FORM=UP97DF&P
C=UP97&q=Garkicki+L.+Polskie+prawo+konstytucyjne%3A+Zarys+wyk%C5%82adu+%28Wolters+Kluwer+2015%29 (дата звернення
05.06.2019).
622 Piechowiak M. Dobro wspólne jako fundament polskiego porządku konstytucyjnego : Tom XІ Studiów i Materiałów Trybunału Konstytucyjnego,
Biuro Trybunału Konstytucyjnego. 2012. № 2. S. 324–325.

145

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Людська гідність із суб’єктивного боку (право людини на гідність, гідність людини) – цевнутрішня оцінка людиною власної цінності, яка ґрунтується на схваленій домінуючою частиною суспільства моральній самосвідомості і готовності її охорони за будь-яких умов, а також
очікування з цього приводу поваги з боку інших.
Коли ми говоримо про гідність конкретної людини, то, в першу чергу, йдеться про самооцінку (внутрішню оцінку) конкретної людини. Самооцінка – це судження людини про мірунаявності у неї тих чи інших якостей, властивостей у співвідношенні з певним еталоном, зразком. Можна сказати, що це внутрішня оцінка (суб’єктивне відображення) об’єктивно існуючої
(схваленої домінуючою частиною суспільства) цінності людини. Самооцінка є формою вияву,центральним компонентом самосвідомості, тобто усвідомленням людиною себе самої як особистості: своєї діяльності як члена суспільства, стосунків з іншими людьми, рис характеру, дій,вчинків, їх мотивів, цілей, розумових, фізичних, моральних якостей.623
Усвідомлення людиною своєї гідності, включає в себе інтелектуальний, емоційний та вольовий моменти. Воно ґрунтується на самооцінці людини та проявляється в усвідомленні тапочутті власної гідності як людини, особистості, як представника тієї чи іншої спільноти, соціальної групи. Включення вольових моментів пояснює явище самовиховання та саморегулювання, прагнення до ідеалу та саморозвитку.
Самооцінка ґрунтується на автономії людини, яка: є кінцевою метою, стосовно якої всі іншіцінності є або її складниками, або ж засобами її досягнення; є ідеальною основою для формування особи на основі раціонального вибору нею можливих дій; автономна людина творить
себе сама та визнає відповідальність за своє життя; автономна людина обирає саме такі цілі вжитті, які можуть створити умови для того способу життя, що найбільш повно виражає її природу як вільної і рівноправної з іншими людьми.
Люди, як правило, хочуть, щоб вони розглядалися як гідні. Гідність, визнають одним із інтересів людини поряд з тілесною цілісністю та особистою власністю, що інші люди зобов’язані
поважати.624 Вже від самої людини залежить міра втілення чи реалізації принципу людської
гідності через інтерес у її суб’єктивне право.
Право на повагу до людської гідності практично в усіх конституційних системах є абсолютним, а людська гідність визнається сутнісним змістом, «ядром кожного конституційного
права».625 Держава не може встановлювати обмеження права на реалізацію людської гідності.
З цього приводу Конституційний Суд України зауважив, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, мати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, уразі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов’язаний запровадити
таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст
такого права.
Слід погодитись, що виведення прав людини із людської гідності свідчить «про визнання даної властивості людини фундаментальним джерелом усіх її прав, а також про поступове зростання питомої ваги принципу гуманізму як системоутворюючої засади з-поміж інших
623 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми : монографія. Київ : Атіка, 2007. 432 с.
624 Pinker S. The Stupidity of Dignity. The New Republic Published. 2008. URL: http://www.tnr.com/story_print.html?id=d8731cf4-e87b-4d88b7e7-f5059cd0bfbd (accessed: 20.09.2018).
625 Шевчук С. Людська гідність у системі конституційних цінностей. //Право України. –2018.– №9. – С. 29.

146КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

принципів сучасного інституту прав людини».626 Специфіка саме цієї засади полягає й у тому,що вона підкреслює спрямованість інституту прав людини на створення умов для забезпечення індивідуальної унікальності кожної людини та її уявлень про бажану модель способу життя.

626 Добрянський С. Актуальні проблеми загальної теорії прав людини. Львів : Астрон, 2006. 99 с.

147ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3

3.3. Становлення, місце і роль людської гідності в системі міжнародних
стандартів прав і свобод людини
Міжнародне право посідає особливе місце в інституалізації людської гідності та прав і свобод людини. Ідея непорушності прав і свобод, їх рівності та невід’ємності відображає споконвічне прагнення людства до знищення всіх форм насильства, експлуатації і пригноблення,прагнення до співіснування, заснованого на принципах справедливості, демократизму та гуманізму. «В сучасному світі ступінь реальності і забезпеченості прав і свобод особи є важливим
показником досягнутого суспільством і державою рівня цивілізованості. Права і свободи людини є найвищою гуманістичною цінністю, без них втрачається сама суть людської особистості, смисл її існування».627
Однією з реалій сучасного міжнародного правопорядку є визнання прав людини складником
предмета міждержавних відносин, що спричинило гострі дебати щодо природи прав людинита їх змісту. Думки науковців з цього приводу не є одностайними: представники універсального напряму схильні визнати існування міжнародних стандартів з прав людини, прихильники жрелятивістського підходу заперечують можливість існування будь-яких стандартів прав людини, однаково прийнятних для різних держав сучасного міжнародного співтовариства.628
Існує точка зору, що держави з різними соціально-економічними системами взагалі не здатні виробити єдине, універсальне поняття прав та основних свобод людини, оскільки, з одного
боку, існують відмінності в соціальних умовах їх забезпечення, а з іншого – зміст і розумінняцих прав та свобод змінюються в ході історичного розвитку.629
Проте серед вчених особливо підкреслюється, що незважаючи на відмінності в позиціях,досягнення єдиного підходу до прав та основних свобод людини все ж можливе, про що свідчать численні міжнародні документи з цих питань, прийняті за участю різних держав. Такий
підхід повинен ґрунтуватись на загальнодемократичному розумінні міжнародних документів,тобто «наданні їм смислу, який принципово можливий з точки зору внутрішнього правопорядку всіх держав, що дотримуються принципу поважання прав та основних свобод людинияк одного з основних принципів сучасного міжнародного права».630 Це вимагає досягнення
компромісу між позиціями сторін і утвердження універсальних правил поведінки держави, якавизнає вказаний принцип. При цьому обов’язковою умовою є неухильне дотримання принципів поваги державного суверенітету та невтручання у внутрішні справи інших держав.
Проблемою, що ускладнює досягнення консенсусу у підході до одностайного розуміння
поняття прав та свобод людини, є суттєві відмінності у морально-правових поглядах сторінна основні духовно-моральні цінності, котрі складають змість цього поняття. Це є розуміння поняття справедливості, відмінності у політичних, культурних, історичних, національних
традиціях держав і народів. Серед факторів, що ускладнюють міжнародне співробітництво вгалузі захисту прав та свобод людини, виділяють різні соціальні й економічні інтереси народіві регіональних етнічних груп.
Ці відмінності в поглядах на розуміння прав та основних свобод людини, їх зміст та шляхи
забезпечення належать до реальних проблем, «які ускладнюють міжнародну діяльність щодо627 Волинка К. Забезпечення прав і свобод особи в Україні: теоретичні і практичні аспекти // Право України. – 2000. – № 11. – С. 30-33. –С. 30.
628 Добрянський С.П. Застосування Конвенції як вияв діалектики загального й одиничного у праворозумінні // Право України. – 2000. – №
11. – С. 38-40. – С. 38.
629 Обеспечение прав й свобод человека в международном праве. – М., 1987. – С. 19.
630 Дроздов С. Фактори ускладнення міжнародного співробітництва в галузі захисту прав та основних свобод людини // Право України. –1998. – № 1. – с. 83-85. – С. 84.

148

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИїх захисту, породжують постійні політичні та ідеологічні дискусії як на стадії формування відповідних міжнародних норм, так і на стадії їх виконання державами».631 Поряд з цим, підкреслюється, що такі дискусії є нормальним та корисним явищем, оскільки при цьому з’ясовуються позиції сторін та досягається розумний компроміс.
Переважаючою є думка, що однією із сучасних тенденцій розвитку прав людини виступає
«універсалізація концепції прав людини, поширення її на все більшу кількість держав, збільшення питомої ваги загальнолюдського у змісті прав, закріплених у правових актах різних
держав світу».632 Виявом такої тенденції є спільна нормотворча діяльність держав, міжнародних організацій на всесвітньому та регіональному рівнях, що спрямована на підведення змісту
прав людини під певний спільний знаменник, який являє собою «уточнення та вербальне закріплення наднаціональної парадигми суспільних відносин, які постійно ускладнюються».633Саме міжнародне право прав людини визнає гідність людини, її права і свободи як «гуманітарну універсалію, ціннісний орієнтир загальнолюдської ідентифікації».634 На думку професора А.Х. Саідова, «гідність і права людини, їх історична еволюція, політико-правове обґрунтування та юридична природа, глобальні загрози їх існуванню і засоби подолання цих загроз,порівняльний аналіз рівня забезпечення прав людини, способи їх імплементації в різних державах, механізм їх гарантій»635 входять до сфери вивчення міжнародного права прав людини.
Міжнародне право прав людини є відносно новою галуззю сучасного міжнародного публічного права, що встановлює для суб’єктів міжнародного права обов’язки щодо забезпечення,дотримання, поваги, охорони і захисту прав людини стосовно осіб, котрі підлягають їх юрисдикції. Значна увага приділяється вивченню ґенези політико-правових вчень про гідність таправа людини, а також питанням розвитку прав людини у міжнародному та національному законодавстві. Проте вихідним поняттям міжнародного права прав людини є «людина та її права,що розглядаються в світовому масштабі з міжнародно-правової точки зору. Людина виступаєтут як носій гідності – найвищої цінності на землі».636Можна погодитись з професором В.А. Карташкіним, що права людини як галузь сучасного
міжнародного права посідає особливе місце, яке визначається специфікою предмета, об’єктата характерними рисами методу правового регулювання, тісним зв’язком з внутрідержавним
правом, значенням в системі сучасних міжнародних відносин і багатьма іншими обставинами.
«Характерна риса цієї галузі права – створення та функціонування міжнародного механізму,котрий здійснює контроль за реалізацією зобов’язань, що взяли на себе держави за міжнародними угодами».637
На сьогодні світова співдружність прийшла до розуміння «необхідності глибокого й тісного
взаємозв’язку між станом особи та її прав і свобод в окремих державах і станом міжнародних
відносин. Внутрішня політика зневажання прав та основних свобод людини становить небезпеку не тільки для народу даної держави, а й для народів інших країн».638
631 Дроздов С. Фактори ускладнення міжнародного співробітництва в галузі захисту прав та основних свобод людини // Право України. –1998. – № 1. – с. 83-85. – С.85.
632 Рабінович П.М. Права людини: концептуальні засади // Права людини і громадянина: Проблеми реалізації в Україні. – К., – 1998. – С.13.
633 Заблоцька Л. Виникнення та формування міжнародних стандартів у галузі прав людини// Український часопис прав людини. – 1995. –№1. – С.38.
634 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты. – М.: Юркнига, 2003. – 288 с. – С. 110.
635 Саидов А.Х. Международное право прав человека. – М.:Академический правовой университет, 2002. – 198 с. – С. 11.
636 Саидов А.Х. Международное право прав человека. – М.:Академический правовой университет, 2002. – 198 с. – С. 12.
637 Карташкин В.А. Права человека и развитие международного права // Права человека: Учебник/ Отв. ред. Е.А.Лукашева – М., 1999. –С.495.
638 Дроздов С. Фактори ускладнення міжнародного співробітництва в галузі захисту прав та основних свобод людини //Право України.–1998. – № 1. – С .83-85. – С. 83.

149

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Необхідність широкого міжнародного співробітництва в галузі захисту прав та свобод людини визнається беззаперечною, оскільки «сучасний світ постійно зменшується, звужується,тобто стає все більш взаємозалежним і взаємопов’язаним завдяки стандартизації та науково-технічному прогресу. Внаслідок цього не тільки зовнішня, а й внутрішня політика державвсе більше зачіпає міжнародне співтовариство».639
Універсалізація прав людини стала наріжним каменем у діяльності міжнародних організаційіз захисту прав людини. Саме діяльність цих міжнародних організацій спричинила розвиток
міжнародного права прав людини. Це право являє собою сукупність норм, котрі визначають
єдині для міжнародного товариства стандарти, що встановлюють зобов’язання держав щодозакріплення, забезпечення, охорони і захисту людської гідності та прав людини.
Хоча у західній культурі ідея людської гідності присутня з часів античності, і протягом століть вона поступово збагачувалась багатьма правами і свободами, що було продемонстрованов попередніх розділах. Однак лише у ХХ ст. «виникли передумови, щоб констатувати виникнення цієї ідеї на міжнародному рівні».640
Специфіка розвитку міжнародного права полягає в тому, що його норми створюються шляхом узгодження позицій різних держав. І жодна держава світу не може самостійно створити
норми міжнародного права, які виражають загальну позицію держав. Оскільки в міжнародних
відносинах беруть участь держави з різним соціальним устроєм, рівнем економічного розвитку, національними та історичними традиціями, то всі ці фактори впливають на формування
міжнародного права. Крім того, як правильно зазначає професор Е.А. Лукашева, в процесі
створення міжнародних принципів і норм визначальний вплив має внутрішнє право держав.
«Учасники міжнародних відносин не можуть, як правило, піти на узгодження і прийняття таких норм, які б суперечили їх конституціям і іншим основоположним законодавчим актам, щозакріплюють принципи їх економічного і політичного ладу, права і свободи громадян».641
Отже, можна стверджувати, що власне внутрішнє право визначає поведінку держави в міжнародних відносинах та характер розвитку міжнародного права. Тому цей процес, як правило,займає довгий період і характеризується значною складністю та суперечністю, проте «створює
умови для забезпечення і розвитку стійких та стабільних міждержавних відносин».642 Самев ХХ ст. держави узгодили і закріпили на правовому рівні багато нових принципів і норм,які визнають права людини та людську гідність як невід’ємну характеристику людини, котра
необхідна для її вільного розвитку в суспільстві та державі, як міру можливої поведінки, щозабезпечена правовими та іншими соціальними явищами, а також як засіб подолання загрози
існуванню людства.
Забезпечення прав і свобод особи як специфічна діяльність з надання їм реального і непорушного характеру передбачає створення певних умов, за яких реалізація прав і свобод особиє безперешкодною і максимально ефективною, їх охорона здійснюється з метою запобіганняїх порушенням, а захист від порушення сприяє їх відновленню і притягненню винних до відповідальності. Слід погодитись, що «ефективне забезпечення прав і свобод особи неможливебез відповідних передумов: загальних, якими виступає правова держава і громадянське суспільство, та спеціальних (юридичних, нормативних), якими є законодавчо закріплені права,639 McDougal M. The comparative study of law for political purposes: Value clarification as an instrument of democratic world order // International
Law in comparative perspective. Germantown, 1982. – Р. 161.
640 Маркус Эльмонс С. Права человека в национальной и международной перспективах // Права человека в истории человечества и всовременном мире/ Отв. ред. Е.А.Лукашева – М., 1989. – С. 127.
641 Общая теория прав человека / под ред Е.А.Лукашевой – М.: Издательство НОРМА, 1996. – 509 с. – С. 127.
642 Права человека как фактор стратегии устойчивого развития. человека / под ред Е.А.Лукашевой – М.: Издательство НОРМА, 2000. –320 с. – С. 262.

150

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

свободи і обов’язки, що у своїй сукупності складають правовий статус особи і виступають якпершочергова нормативна передумова їх реалізації, охорони і захисту».643
Необхідні передумови процесу впровадження прав людини у позитивне право держав у ХХ
ст. пояснюється подіями, котрі мали місце в той час – це, зокрема, Друга світова війна. Надумку проф. С.С. Алексєєва, власне історичні події ХХ ст., які були принизливими через нелюдську тиранію та поставили людство на межу загибелі, показали, що немає іншого інституту (крім прав людини), котрий би уособлював прямий вираз свободи особи, твердої основи їїсуверенності, незалежності, що протистоїть сваволі та насиллю влади. У той час права людини
почали розумітись як такі, що «покликані утверджувати, незалежно від стану суспільства, високу гідність і свободу людини, високі духовні і моральні начала особи і в цьому відношенні,перш за все, захищати людину як високодуховну істоту від сваволі наймогутнішої сили в суспільстві – влади, її прагнення панувати над особою». 644
Як зазначено в літературі, ігнорування та пряме порушення прав людини в ряді країн нанаціональному, а згодом і світовому рівнях, напередодні та під час Другої світової війни об’єктивно примусил людство створити відповідні міжнародні загальновизнані стандарти з правлюдини шляхом прийняття міжнародно-правових актів, які б визначали і гарантували певне
коло найважливіших прав і свобод. Прийняття відповідних актів, на його думку, – «це акт самозбереження людства, реакція на фашизм, тоталітаризм, диктатуру і подібні негативні явища,згубні для людини і людства і, разом з тим, це якісно новий людський вимір, нова міра гідності
людини, новий рівень людської свідомості і буття, нижче якого людина не повинна сходити,оскільки там може бути інший світ – нелюдський, з точки зору сучасної людини.»645
Тоді було зроблено успішну спробу надати ідеї гідності людини універсального характерута закріпити це спеціальними політичними і юридичними міждержавними і неурядовими механізмами. Світове співтовариство почало формулювати певні міжнародні стандарти і вимогидо держав, що пов’язані із забезпеченням мінімальних гарантій гідного існування і розвитку
людини в будь-якому суспільстві. Права людини постали одночасно як міжнародно-правовий іодночасно державно-правовий інститут, включений в сукупність механізмів щодо вироблення,визнання, реалізації певного мінімуму соціальних стандартів, тобто загальноприйнятих вимогдо політичного, правового і соціального становища кожної людини.646
Власне у той час почалась так звана «революція в праві», за якої людська гідність, права ісвободи людини почали набувати безпосередньо юридичного змісту. Саме ідея людської гідності та прав людини почали набувати «значення центральної ланки діючого права як складного
багатогранного утворення. Тієї центральної ланки, тієї правової ідеї «в праві», яка має першочергове значення не лише для вирішення ряду питань теорії, в тому числі для характеристики
особливої побудови всіх інших шарів, граней правової матерії, але й для практичного бокусправи – для вирішення питань законодавства, юридичної практики».647 Це пояснює, що в сучасних умовах права людини в демократичних державах за своєю юридичною силою не лишене поступаються національним законам, але й мають стосовно них пріоритетну юридичну дію,незважаючи на їх вихідний рекомендаційний характер.

643 Волинка К. Забезпечення прав і свобод особи в Україні: теоретичні і практичні аспекти // Право України. – 2000. – № 11. – С. 30-33. –С. 30.
644 Алексеев С.С. Право: азбука – теория – философия: Опыт комплексного исследования. – М.: «Статут», 1999. – 712 с. – С. 621.
645 Погорілко В. Загальна декларація прав людини – одна з найважливіших загальнолюдських цінностей XX століття // Право України. –1999. – № 4. – С. 7-9. – С. 7.
646 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты. – М.: Юркнига, 2003. – 288 с. – С. 114.
647 Алексеев С.С. Право: азбука – теория – философия: Опыт комплексного исследования. – М.: «Статут», 1999. – 712 с. – C. 611.

151ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Можна зробити висновок про необхідність визнання і широкого застосування принципу
верховенства міжнародного права у сфері прав людини. Як зазначає К. Горобець, міжнародне
верховенство права є реальним концептом, оскільки стосується поступового переходу від доправового стану до правового стану в міжнародних відносинах. Поява все нових міжнародних
відносин розширює сферу міжнародного права, а тому міжнародне верховенство права протиставляється стану правової неврегульованості. Таким чином, міжнародне верховенство праває складовою міжнародно-правової реальності, яку не потрібно ігнорувати.648
У рамках Організації Об’єднаних Націй ведеться робота щодо вдосконалення розуміння
принципу верховенства права. Основними серед них є кодифікація та прогресивний розвиток
міжнародного права, здійснення і дотримання міжнародно-правових зобов’язань, що випливають з договорів, та міжнародного звичаєвого права. Основною метою створення ООН і міжнародного права в цілому був і залишається захист прав людини, що є складовою принципу
верховенства права на рівні міжнародного права. Через принцип верховенства права вибудовується система взаємозв’язків міжнародного та національного прав, зокрема: - принцип верховенства права визнається та гарантується на національному рівні; - держава визнає верховенство міжнародного права над правом національним; - міжнародне право акумулює досягнення
національного права, вдосконалює та поширює його використовуючи принцип верховенства
міжнародного права над національним. Таким чином, обидві системи (національна і міжнародна), використовуючи принцип верховенства права, продовжують не тільки існувати, але йрозвиватися, взаємодоповнюючи одна одну.649
Застосування цього принципу сприятиме формуванню міжнародного права прав людини якпевної універсальної конструкції, що сприяє уніфікації у розумінні змісту та обсягу прав людини, виробленню певних еталонів, принципів чи стандартів, що закріплюють особливе місцеі значення людини в суспільстві, а отже, повсюдне визнання та захист людської гідності, правта свобод людини.
3.3.1. Джерела прав і свобод людини у правових актах Організації Об’єднаних Націй
Сучасна система захисту прав людини бере початок з утворення Організації Об’єднаних
Націй, котра мала вирішальний вплив на розвиток міжнародного права другої половини ХХсторіччя і докорінно змінила співвідношення сил на міжнародній арені.
Отже, одним із перших кроків на шляху до створення системи захисту прав людини булоприйняття Статуту ООН, «котрий заклав її правове та концептуальне підґрунтя».650 Вже у преамбулі Статуту йдеться про рішуче прагнення народів Об’єднаних Націй утвердити віру в основні права людини, гідність і цінність особи, рівноправність чоловіків і жінок та рівність праввеликих і малих націй. Ст. 1 визначає мету ООН здійснювати міжнародне співробітництво урозв’язанні міжнародних проблем економічного, соціального, культурного та гуманітарного
характеру та в сприянні і розвитку поваги до прав та основних свобод людини незалежно від їїраси, статі, релігійних переконань, мовних ознак.
На думку А.П. Мовчана, вказівка на необхідність досягнення цієї мети свідчить про те, щоміжнародна співпраця у галузі прав людини необхідна для підтримання загального миру та

648 Горобець К. Міжнародне верховенство права: загадковий концепт [Електронний ресурс]. – Режим доступ : http://nauka.nlu.edu.ua/wpcontent/uploads/2018/06/Горобець-лекція-текстовий-варіант.docx
649 Мірошниченко О.А. Принцип верховенства права у міжнародному публічному праві / О.А. Мірошниченко // Філософія права. – 2012. –№ 1. – С. 644-647.
650 Антонович М. Міжнародне публічне право. – Київ: Видавництво «Алерта», 2003. – 307 с. – С. 110.

152КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

зміцнення міжнародної безпеки.651 Дане положення доповнено у ст. 55, згідно з якою загальна
повага і дотримання прав людини та основних свобод є однією із цілей ООН.
Функції та повноваження головних і спеціалізованих органів систем ООН у сфері прав людини складаються з міжнародно-правових документів про права людини та загальних рекомендацій з цієї проблеми, із здійснення опосередкованого контролю за практичною реалізацією державами взятих на себе зобов’язань, а також полягають у діяльності з надання інформаціїі певної техніко-гуманітарної допомоги.652
Згідно з вимогами Статуту (ст. 60), відповідальність у сфері прав людини в діяльності ООНнесе Генеральна Асамблея. Як зафіксовано у ст. 13 Статуту, саме вона дає рекомендації задля
сприяння міжна родному співробітництву у сфері прав людини та основних свобод для всіх,незалежно від раси, статі, мови, релігії.
Можна погодитись, що співпраця в галузі заохочення і розвитку поваги до прав та основних
свобод людини «являє собою міжнародно-правовий обов’язок кожної держави - члена міжнародного співтовариства».653 Це підтверджується і у ст. 56 Статуту ООН, де підкреслено, що всіїї члени зобов’язані вживати спільних з нею та самостійних заходів для досягнення поставлених перед ООН цілей.
Тому можна погодитись, що включення положень щодо прав людини до Статуту ООН малонизку важливих наслідків:1. Держави-учасниці визнали, що права людини мають міжнародне значення і більше неналежать до виключної юрисдикції держави;2. Зобов’язання держав-учасниць співпрацювати щодо сприяння забезпеченню прав людини, надало ООН повноваження вжити заходів для визначення та кодифікації цих прав, щознайшло своє відображення у прийнятті Міжнародного Білля про права та інших актів з правлюдини;3. ООН досягла успіхів у визначенні змісту зобов’язань держав сприяти забезпеченню
прав людини, розширивши це поняття і створивши на основі Статуту ООН інституції для забезпечення згоди держав. ООН намагається забезпечити додержання цього зобов’язання прийняттям резолюцій, котрі закликають певні держави припинити грубі порушення прав людини, та наданням повноважень Комісії ООН з прав людини та її органам розглядати заяви щодотаких порушень.654
Крім того, після утворення ООН постала проблема правової оцінки дій німецьких військових злочинців, котрі на свій захист стверджували, що діяли правомірно, оскільки виконували закони держави та накази керівництва. Під час Нюрнбергського процесу, на якому проходив суд над вказаними особами, було встановлено, що, хоча підсудні дійсно не порушували
юридичних актів своєї держави, проте «самі ці акти були несправедливими, антиправовими,оскільки суперечили природним правам людини, народів, людства – насамперед, правам нажиття, мир, свободу». Міжнародний військовий трибунал постановив у жовтні 1946 р. обвинувальні вироки керівникам рейху, спираючись саме на доктрину природних прав людини. Вжетоді «виявилась нагальна потреба закріпити, легалізувати базисні ідеї й принципи цієї док-651 Мовчан А.П. Международная защита прав человека. – М., 1958. – С. 9.
652 Николайко И.В. Права человека и система ООН (проблемы многостороннего международного сотрудничества). – К., 1991. – С. 40-41.
653 Дроздов С. Фактори ускладнення міжнародного співробітництва в галузі захисту прав та основних свобод людини //Право України. –1998. – № 1. – С. 83-85. – С. 83.
654 Buergenthal Th. International Human Right in a Nutshell. – St. Paul, Minn.: West Publishing Co., 1988. – P. 21-24.

153

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3трини та нормативні положення, що з неї випливають, у спеціальному документі, схваленому
організованим світовим товариством у особі ООН».655
Це знайшло своє відображення у Загальній декларації прав людини, прийнятій резолюцією
217А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 р. Вже у преамбулі Загальної декларації
зазначено, що визнання гідності, притаманної всім членам людської сім’ї та рівних і невід’ємних їх прав, є основою свободи, справедливості та загального миру в усьому світі. Після цього
наведено вихідні міжнародні засади, які обумовлюють необхідність повсюдного визнання, поваги, дотримання і захисту людської гідності та прав людини. Далі Декларація містить основне
світоглядне положення, яке пояснює особливе місце людини у суспільстві і державі, підкреслює її цінність і високу значущість. Це положення закріплене у ст. 1, яка проголошує, що «всілюди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах. Вони наділені розумом ісовістю і повинні діяти у відношенні один до одного в дусі братерства».
Можна погодитись, що «Декларація – віха всесвітнього рівня– поклала початок планетарному визнанню прав людини усіма державами і народами. Тільки від неї розпочався відлік процесу формування у системі міжнародного права галузі прав людини. Вона стала дороговказом
правового прогресу людства. В цьому й полягає її історична винятковість та унікальність».656
Хоча Загальна декларація і не мала загальнообов’язкової сили для держав, оскільки не буламіжнародним договором, проте відображала волю більшості держав-учасниць. «Декларація
була першим етапом створення міжнародної системи захисту прав людини, а пакет прав людини, що вміщено в ній, – вихідним пунктом для подальшої роботи».657
За словами В. Погорілка, «правова сутність цього акта багатопланова, але вона має, насамперед, три найважливіші аспекти:- найменші порушення будь-яких видів основних прав і свобод щодо будь-якої людини
ведуть або можуть вести до порушення всієї системи прав і свобод і. зрештою, до трагічних акцій щодо всього людства. Тому має бути надійний механізм захисту кожного з основних видів
прав людини, має діяти принцип: «Всі права людини – для кожного!»;- поряд з національними засобами забезпечення і гарантування прав, насамперед національними конституціями, законами і судами (як основними гарантами прав), мають діяти міжнародне-правові способи і засоби гарантування прав як фактори недопущення, відвернення
внутрішньонаціональних конфліктів, згубних для націй;- визнаючи людину найвищою соціальною цінністю і поважаючи її права, народи світу
(Об’єднані Нації) завдяки Декларації мають сприяти не лише збереженню людини і людства, ай соціальному прогресові, поліпшенню умов життя при більшій свободі».658
Крім того, слід підкреслити перш за все моральне значення Декларації: «Вона відмовляється від позитивістського мислення про те, що людина повинна мати такі права, що визначаються в державній правовій системі. Особливо підкреслюється природна гідність людини, якоюнаділена кожна людська особа, Декларація визнає цю гідність джерелом свобод і прав. Пра-655 Рабінович П.М. Загальна декларація прав людини – вселюдський ідеал гуманізму (до 50-річчя прийняття) //Право України. – 1998. – №
1. – С. 8-14. – С. 9.
656 Рабінович П.М. Загальна декларація прав людини – вселюдський ідеал гуманізму (до 50-річчя прийняття) //Право України. – 1998. – №
1. – С. 8-14. – С. 13.
657 Michalska A. Zrodla praw czlowieka // Prawa czlowieka a policja /Praca zbiorowa pod red. A. Rzeplinskiego. – Legionowo, 1994.
658 Погорілко В. Загальна декларація прав людини — одна з найважливіших загальнолюдських цінностей XX століття // Право України. –1999. – № 4. – С. 7-9. – С. 7.

154

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

вами людини володіє кожен з нас, незалежно від волі законодавця, оскільки вони витікають ізсуті нашої людяності».659
Сутність, призначення та історичне обґрунтування Декларації викладено у преамбулі даного акта. Зокрема названо історичні цілі, досягненню яких повинна сприяти Загальна декларація: встановити певний зразок, відповідати якому мають прагнути усі народи й усі держави;забезпечити загальне й ефективне визнання та додержання серед народів держав-членів ООНправ і свобод людини шляхом вжиття національних і міжнародних прогресивних заходів; стимулювати кожну людину і кожну структуру суспільства до проведення просвітницької та освітньої діяльності для сприяння повазі прав та основних свобод людини; сприяти розвиткові
дружніх відносин між народами, соціальному поступові та поліпшенню умов життя за більшої
свободи.
Серед причин, котрі зумовили необхідність прийняття Загальної декларації прав людини
названо:- неможливість забезпечити свободу, справедливий та загальний мир у всьому світі (щоє найголовнішим завданням ООН) без визнання гідності, притаманної усім членам людської
сім’ї, та їх рівних і невід’ємних прав;- варварські акти зневажання прав людини й нехтування ними, що обурюють совість
людства;- підтвердження народами Об’єднаних націй віри в основні права людини, в гідність іцінність людської особи та рівноправність чоловіків та жінок;- високе прагнення людей створити світ, в якому вони матимуть свободу слова й переконань і будуть вільними від страху та нестатків;- взяті на себе державами-членами ООН зобов’язання сприяти, у співробітництві з нею,підтримці загальної поваги і дотримання прав людини та основних свобод;- величезне значення для повної реалізації високого зобов’язання загального, однакового
розуміння характеру цих прав і свобод;- необхідність охороняти права людини силою закону, зокрема для запобігання повстанню як останньому засобу її захисту від тиранії та гноблення.
Поряд з цим, слід враховувати, що Загальна декларація була прийнята у вигляді резолюції Генеральної Асамблеї ООН, і тому вона має рекомендаційний характер, а, отже, з одного
боку, не може розглядатись як юридично обов’язковий документ. Однак слід погодитись, що«при оцінці юридичної сили її положень слід враховувати, що в міжнародному праві поряд здоговором в нормотворчому процесі значну роль має і звичай, котрий формується в результаті
міжнародної практики держав і поступово визнається ними як правова норма. Таким чином,основні права і свободи, що проголошені в Загальній декларації, розглядаються в даний часпереважною більшістю держав як юридично обов’язкові звичаєві чи договірні норми».660
Крім того, висловлюється думка, що важливе значення у міжнародному праві мають норми-стандарти.661 Зародження таких норм пов’язують з прагненням сформувати у міжнародній
практиці певні політико-юридичні орієнтири, які згодом мали б бути широко визнані у світі.
659 Скочковска Э., Бал-Новак М. Защита прав человека в рамках ООН // ООН-овская система защиты прав человека. – Варашава:Хельсинский Фонд по Правах Человека, 1997. – 98 с. – С. 8.
660 Права человека как фактор стратегии устойчивого развития. человека / под ред Е.А.Лукашевой – М.: Издательство НОРМА, 2000. –320 с. – С. 266.
661 Буроменський М. Міжнародно-правові стандарти внутрішньодержавної демократії // Вісник Академії правових наук України.– Харків,1997 – №2(9). – С. 12-21. – С. 12.

155ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Загальна декларація була одним з перших міжнародних актів, котрий містить такі норми-стандарти. Вже в преамбулі цього акту зазначено, що Генеральна Асамблея проголосила Декларацію прав людини як завдання, до виконання якого повинні прагнути усі народи і всі держави зтим, щоб кожна людина і кожний орган суспільства прагнули сприяти повазі цих прав і свобод,а також їх забезпеченню, шляхом національних та міжнародних прогресивних заходів, загального і ефективного їх визнання та здійснення.
У літературі не ставиться під сумнів рівність норм-стандартів з іншими відповідними нормами у межах міжнародного права. Однак зазначається, що «якість стандарту надає правовій
нормі значення, що виходить на практиці далеко за рамки міжнародного права. Самі витоки
появи норм-стандартів мають позаправове походження. Вони свідчать про етап формування
міжнародного співтовариства як цілісності більш високого рівня, коли деякі міжнародно-правові норми набувають такого авторитету, що навіть не будучи загальновизнаними імперативними, усе ж таки виступають мірилом відповідності політики держав, певним стандартам незалежно від визнання цими державами таких норм».662Проте, з появою норм-стандартів виникло питання проведення меж між реальними правовими зобов’язаннями та цими нормами. Сучасні міжнародні правові акти й доктрина фактичноне проводить будь-якої правової межі між стандартами та зобов’язаннями держав. Так, резолюція Генеральної Асамблеї ООН 41/120 від 04.12.1986 р. назвала зобов’язання, що виникаютьіз Загальної декларації прав людини, стандартами і звернула особливу увагу на важливість
подальшої розробки саме стандартів, розуміючи при цьому необхідність широкої ратифікації
державами існуючих міжнародно-правових документів.
Генеральна Асамблея ООН прийняла перелік керівних принципів щодо встановлення міжнародних стандартів у галузі прав людини. Документи, що формулюють такі стандарти, повинні: погоджуватися з існуючими міжнародно-правовими нормами у галузі прав людини; матифундаментальний характер і базуватися на притаманній людській особі гідності та цінності;бути досить чіткими, щоб служити джерелом прав і зобов’язань, які підлягають визначеннюта здійсненню; передбачати реалістичний та ефективний механізм здійснення; користуватися
широкою міжнародною підтримкою. 663
Взагалі, вплив Загальної декларації на посилення поваги до прав людини та основних свобод не підлягає сумніву. Це пояснюється тим, що вже у преамбулі, яка відображає конкретно-історичні умови прийняття документу, вказано концентрований вираз загальносоціальних
закономірностей людського співжиття. Слід погодитись з П.М. Рабіновичем, що саме завдяки
останній властивості забезпечується її життєздатність.
При цьому слід брати до уваги, що такий вплив зумовлюється не тільки загальнолюдською
універсальністю положень Загальної декларації, сформульованих у ряді випадків у настільки
абстрактній формі, що їх можна поширювати на історично нові відносини і ситуації. Не востанню чергу це забезпечується сучасними міжнародними й національними заходами. Вониздійснюються шляхом: включення положень Декларації до міжнародних актів як всесвітнього,так і регіонального рівня. Практикуються й прямі посилання у цих актах на Декларацію якна їх політико-ідеологічну підставу, на спрямовуючий морально-політичний орієнтир; відтворення положень Декларації в сучасному національному, насамперед, конституційному, зако-662 Буроменський М. Міжнародно-правові стандарти внутрішньодержавної демократії // Вісник Академії правових наук України. – Харків,1997 – №2(9). – С. 12-21. – С. .12.
663 Резолюція Генеральної Асамблеї ООН 41/120 від 04.12.1986 р.

156КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

нодавстві; використання на національному рівні конвенцій ООН, які конкретизують Загальну
декларацію, не тільки у законотворчій практиці, а й у правозастосуванні.664
Можна сказати, що людська гідність стала однією з центральних категорій міжнародних
правових актів власне через її закріплення у Загальній декларації прав людини. Так, вказаний
правовий акт посилається до поняття людської гідності шість разів. Серед них можна виділити:1. Загальне чи абстрактне звернення до людської гідності. Застосовується з метою виділення основних соціальних цінностей і засад функціонування суспільства. Зокрема, у преамбулі Загальної декларації вказано, що визнання гідності, притаманної всім членам людської
сім’ї та рівних і невід’ємних їх прав, є основою свободи, справедливості та загального миру вусьому світі. Підкреслено, що народи ООН підтвердили свою віру в основні права людини тагідність і цінність людської особи.
2. Нормативне звернення до людської гідності визначає систему ідеальних або бажаних
соціальних зв’язків, які лежать в основі взаємовідносин між людьми. Так, ст. 1 вказує, що всілюди народжуються вільними й рівними за своєю гідністю та правами. Вони наділені розумомі совістю та повинні діяти один стосовно одного в дусі братерства. Висловлюються міркування, що саме таке звернення до людської гідності «слід розуміти тим первинним духовним
легітиматором, ідеологічною складовою змісту усіх без винятку можливостей, які складають
інститут прав людини та спрямовані на забезпечення цієї властивості людини».665
3. Позанормативне, або таке, що застосовується для реалізації чи закріплення конкретних
прав людини. Зокрема, ст. 5 вказує, що ніхто не повинен зазнавати тортур або жорстокого, нелюдського чи такого, що принижує людську гідність ставлення чи покарання. Ст. 22 закріплює
право кожної людини на соціальне забезпечення, а також на реалізацію необхідних для підтримки її гідності й вільного розвитку особистості прав у економічній, соціальній і культурній
сферах. Ст. 23 закріплює право кожного, хто працює, на справедливу й задовільну винагороду,яка забезпечує гідне людини існування.
Загальна декларація прав людини передбачала свій розвиток і конкретизацію. Це було необхідно задля трансформації її принципових положень, що часто були викладені в оціночній
формі, у конкретні нормативні приписи, на які б міг поширюватися міжнародний контроль.
«Не оснащена розгалуженою, більш-менш дієвою нормативно-інституціональною системою,Декларація мала б, у кращому випадку, лише морально-політичний вплив на соціальну практику і політику держав-членів ООН та й інших.»666
Подальша розробка і прийняття правових актів конкретизувала положення Декларації, створюючи механізми юридичної відповідальності для держав, які їх підпишуть і ратифікують.
З прийняттям Генеральною Асамблеєю ООН у 1966 році Пакту про економічні, соціальні такультурні права і Пакту про громадянські та політичні права667 була створена універсальна
міжнародно-правова основа закріплення людської гідності.
У преамбулах зазначених Пактів, котрі є повністю ідентичними, міститься посилання наЗагальну декларацію прав людини (так зване загальне звернення до людської гідності). Крімтого, Преамбули проголошують право народів на самовизначення, тобто вільне встановлення
664 Рабінович П.М. Загальна декларація прав людини – вселюдський ідеал гуманізму (до 50-річчя прийняття) //Право України. – 1998. – №
1. – С. 8-14. – С. 14.
665 Добрянський С.П.Права людини як специфічна форма буття (існування) моралі // Проблеми державотворення та захисту прав людинив Україні. Матеріали Х регіональної науково-практичної конференції. 13-14 лютого 2004 р. м. Львів. – Львів: Юридичний факультет
Львівського національного університету імені Івана Франка, 2004. – С. 6.
666 Рабінович П.М. Загальна декларація прав людини – вселюдський ідеал гуманізму (до 50-річчя прийняття) //Право України. – 1998. – №
1. – С. 8-14. – С. 9.
667 Резолюція 2200А (ХХІ) Генеральної Асамблеї ООН від 16 грудня 1966 р.

157ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3свого політичного статусу і вільне забезпечення свого економічного, соціального і культурного
розвитку (п.1 ст.1), а також констатують, що «всі народи для досягнення своїх цілей можуть
вільно розпоряджатися своїми природними ресурсами без шкоди для будь-яких зобов’язань,що витікають з міжнародної економічної співпраці, заснованої на принципах взаємної вигоди,і з міжнародного права» (п. 2 ст. 1). Слід погодитися з В.М. Капіциним, що цим положеннямдва документи визнають, що реалізація прав людини багато в чому залежить від економічного,соціального і культурного розвитку держави і народу, серед якого живе конкретна людина.668
Наступні статті Пактів закріплюють обов’язки держав поважати і забезпечувати права осіб,котрі перебувають у межах їх території і під їх юрисдикцією без будь-яких відмінностей раси,кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, майнового положення чи іншого стану.
Однак визначальне місце у цих правових актах займає нормативне звернення до людської
гідності: «всі права витікають з властивої людській особі гідності». З такого формулювання
випливає кілька істотних висновків:1. Людська гідність розглядається як джерело прав людини, тобто підноситься на рівень
принципу права;2.

Людська гідність належить кожному, незалежно від законодавчого закріплення;3.

Право людини на гідність випливає з принципу людської гідності.

Після прийняття Міжнародного Білля про права було прийнято велику кількість правових
актів, котрі торкаються окремих видів порушень прав людини, зокрема расової дискримінації,дискримінації жінок, дітей, геноциду, катувань. Багато з них містять звернення до людської
гідності. Так, серед проаналізованих 97 правових актів ООН, звернення до людської гідності
містять 54 акти. У цих актах застосування поняття «людська гідність» відбувається у два способи:1. Відсильне застосування. Має місце у випадку посилання у преамбулах міжнародних
правових актів на відповідні формулювання Загальної декларації прав людини. Наприклад уДекларації про надання незалежності колоніальним країнам і народам (14.12.1960) у преамбулі утверджує віру в основні права людини, у гідність і цінність людської особистості, у рівноправність чоловіків і жінок та в рівність прав великих і малих націй і сприяє соціальному прогресу і поліпшенню умов життя при більшій свободі. Міжнародна конвенція проти апартеїду вспорті (10.12.1985) передбачає, що всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідностіі правах і що кожна людина повинна мати всі права і усі свободи, проголошені в Декларації,без обмежень стосовно раси, кольору шкіри або національного походження.
У Конвенції про дискримінацію у сфері праці і зайнятості (25.06.1958) зазначено, що всілюди, незалежно від раси, віри або статі, мають право на здійснення свого матеріального добробуту і духовного розвитку в умовах волі і гідності, економічної стійкості і рівних можливостей. Міжнародна конвенція про ліквідацію усіх форм расової дискримінації (21.12.1965)вказує, що статут Організації Об’єднаних Націй заснований на принципах гідності і рівності,властивій кожній людині, а Загальна декларація прав людини проголошує, що всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності і правах.
Декларація прав дитини (20.11.1959) передбачає у преамбулі, що народи Об’єднаних Націй
знову затвердили в Статуті свою віру в основні права людини й у гідність і цінність людської
особистості. Конвенція про права дитини (20.11.1989) у преамбулі передбачає, що, відповід668 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты. – М.: Юркнига, 2003. – 288 с. – C. 132

158

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИно до принципів, проголошених в Статуті Організації Об’єднаних Націй, гідність та рівні іневід’ємні права усіх членів суспільства є основою забезпечення волі, справедливості і миру.
2. Безпосереднє застосування поняття «людська гідність», здебільшого нормативне чи позанормативне. Можна виділити такі основні випадки безпосереднього застосування поняття
«людська гідність», що розглядається як:Філософська основа, елемент антропологічної концепції. Так, Декларація про право йобов’язок окремих осіб, груп і органів суспільства заохочувати і захищати загальновизнані
права людини й основні свободи (9.12.1998) передбачає у ст. 11, що кожен, хто за своєю професією може впливати на людську гідність, права людини й основні свободи інших осіб, повинен
поважати ці права і свободи і дотримуватися відповідних національних і міжнародних стандартів поводження або етики, що пов’язані з родом занять або професією.
Міжнародна конвенція про ліквідацію усіх форм расової дискримінації (21.12.1965) підтверджує необхідність забезпечення розуміння і поваги гідності людської особистості. Декларація прав дитини (20.11.1959) передбачає, що дитині законом й іншими засобами повинно
бути забезпечено спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дозволялиб їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно й у соціальному відношенні здоровим інормальним шляхом і в умовах волі і гідності. Конвенція про права дитини (20.11.1989) у статтях 23, 28 зазначає, що держави-учасниці визнають, що неповноцінна у розумовому або фізичному відношенні дитина повинна вести повноцінне і гідне життя в умовах, що забезпечують їїгідність, сприяють його впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства.
Основні принципи поводження з ув’язненими (14.12.1990) передбачають, що всі ув’язнені
користуються повагою через властиву їм гідність і їхню значущість як людей. Керівні принципи, що стосуються ролі осіб, що здійснюють судове переслідування (27.08 - 7.09.1990) зазначають, що особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення карного правосуддя, завжди зберігають честь і гідність своєї
професії. Особи, що здійснюють судове переслідування, відповідно до закону, виконують своїобов’язки справедливо, послідовно і швидко, поважають і захищають людську гідність і захищають права людини, сприяючи тим самим забезпеченню належного процесу і безперебійному функціонуванню системи карного правосуддя. У Мінімальних стандартних правилах ООНстосовно заходів, котрі не пов’язані з тюремним ув’язненням (Токійські правила), (14.12.1990)зазначено, що на всіх стадіях забезпечується повага людської гідності правопорушника, доякого застосовуються не пов’язані з тюремним ув’язненням заходи.
Декларація основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживань владою
(29.11.1985) передбачає, що до жертв варто ставитися з жалем і поважати їхню гідність. Декларація про права інвалідів (9.12.1975) вказує, що інваліди мають невід’ємне право на повагу
їхнього людської гідності. Інваліди, якого б походження та характеру не були їх каліцтва абофізичні недоліки, мають ті ж основні права, що й їх співгромадяни того ж віку, що передусім
означає право на задовільне життя.
Декларація про науку та використання наукових знань (1999) в п. 39 підкреслює, що проведення наукових досліджень і використання їх результатів завжди повинне мати за мету досягнення добробуту людства, перейматися проблемами гідності і прав людини, охороною навколишнього середовища, а також повністю враховувати відповідальність перед нинішнім тамайбутнім поколіннями.
Морально-правовий стандарт. Конвенція про боротьбу з торгівлею людьми і з експлуатацією проституції третіми особами визнає, що проституція і торгівля людьми «несумісні з гід159

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3ністю і цінністю людської особи і загрожують благополуччю людини, сім’ї та суспільства».
Декларація про ліквідацію дискримінації по відношенню до жінок (7.11.1967) визнає, що такадискримінація «несумісна з гідністю жінки як людини, благополуччям сім’ї та суспільства».
Віденська декларація і Програма дій (25.06.1993) передбачає, що насильство за ознакою статіта усі форми сексуального домагання й експлуатації, включаючи ті з них, що виникають з культурних забобонів і незаконної міжнародної торгівлі жінками, несумісні з гідністю і цінністю
людської особистості і повинні бути викорінені.
Принципи медичної етики (18.12.1982) передбачають, що працівники охорони здоров’я,особливо лікарі, вчиняють грубе порушення медичної етики, а також злочин, відповідно дочинних міжнародних документів, якщо вони беруть участь або співучасть у катуваннях або іншому жорстокому, нелюдському або принижуючому людську гідність поводженні. Додатковий
протокол (8.06.1977) до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту
жертв міжнародних збройних конфліктів у ст. ст. 75, 85 зазначає, що забороняються і будуть
залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чивчиняють їх представники цивільних чи військових органів: наруга над людською гідністю, зокрема, принизливе й образливе поводження, примус до проституції або непристойне зазіханняв будь-якій його формі; застосування практики апартеїду й інших негуманних і принижуючих
дій, що ображають гідність особистості, заснованих на расовій дискримінації.
Декларація про науку та використання наукових знань (1999) в п. 19 зазначає, що при проведенні наукових досліджень та використанні наукових знань слід поважати права людини талюдську гідність;Елемент законодавчих дефініцій, що приймається для конкретних цілей відповідного міжнародного правового акту. Так, Міжнародна конвенція про запобігання злочину апартеїду іпокарання за нього (30.11.1973) у ст. 11 вказує, що термін «злочин апартеїду» означає такінелюдські акти, вчинені з метою встановлення і підтримки панування однієї расової групи людей над будь-якою іншою расовою групою людей і її систематичного гноблення: позбавлення
члена або членів расової групи або груп права на життя і свободу особи шляхом заподіяння
членам расової групи або груп серйозних тілесних ушкоджень або розумового розладу і зазіхання на їхню свободу або гідність в результаті застосування до них катувань або жорстокого,нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження і покарання.
У Декларації про ліквідацію усіх форм расової дискримінації (20.11.1963) у ст. 1 зазначено,що дискримінація стосовно людей за ознакою раси, кольору шкіри або етнічного походження
являє собою зазіхання на гідність людської особистості і засуджується як заперечення принципів, викладених у Статуті ООН, як порушення прав людини й основних свобод, проголошениху Загальній декларації прав людини, як перешкода до підтримки дружніх і мирних відносинміж державами і як обставина, що може порушити міжнародний мир і безпеку. Декларація проліквідацію усіх форм нетерпимості і дискримінації на основі релігії або переконань (25.11.1981)у ст. 3 передбачає, що дискримінація людей на основі релігії або переконань є образою гідності людської особистості і запереченням принципів Статуту ООН. Конвенція про боротьбу здискримінацією в галузі освіти (14.12.1967) у ст. 1 передбачає, що термін «дискримінація»охоплює будь-яке розходження, виняток, обмеження або перевагу за ознакою раси, кольору
шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного або соціального
походження, економічного становища або народження, що має на меті знищення або порушення рівності відносин у галузі освіти, і зокрема: положення, що не сумісне з гідністю людини, уяке поставлена будь-яка особа або група осіб.

160

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

Кодекс поведінки посадових осіб по підтримці правопорядку (17.12.1979) зазначає, що жодна посадова особа, котра діє в цьому напрямку, не може здійснювати, підбурювати або терпимо
ставитися до будь-якої дії, що являє собою катування або інше жорстоке, нелюдське або таке,що принижує гідність, поводження і покарання. Катування означає будь-яку дію, за допомогою
якої людині навмисно заподіюється сильний біль або страждання, фізичне або розумове, з бокуофіційної особи або щодо її підбурювання з метою одержання від неї або від третьої особи
інформації або зізнань, покарання її за дії, що вона вчинила або у вчиненні яких підозрюється,або залякування її або інших осіб. У це тлумачення не включається біль або страждання, щовиникають лише через законне позбавлення волі.
У Декларації про захист всіх осіб від насильницьких зникнень (18.12.1992) зазначено, щобудь-який акт насильницького зникнення є образою людської гідності. Він є порушенням нормміжнародного права, що гарантують, зокрема, право на визнання правосуб’єктності особистості, право на свободу і безпеку особистості і право не піддаватися катуванням й іншим жорстоким, нелюдським або таким, що принижують гідність видам поводження або покарання;Стандарт, з яким вступає в суперечність явище, що засуджене відповідним міжнародним
правовим актом. Це може бути голод, неповага релігійна, дискримінація жінок, расова дискримінація, тортури, нелюдське, або таке, що принижує гідність, поводження або покарання.
Так, Декларація про расу і расові забобони (27.11.1978) в ст. 4 передбачає, що будь-яка перешкода щодо вільного розквіту особистості і вільної комунікації між людьми, заснована нарасових або етнічних поглядах, суперечить принципу рівності в гідності та правах і є неприпустимою. Інші форми політики і практики сегрегації і расової дискримінації являють собою
злочин проти сумління і гідності людства і можуть викликати політичну напруженість і створити серйозну погрозу міжнародному миру і безпеці.
Керівні принципи Організації Об’єднаних Націй щодо попередження злочинності серед
неповнолітніх (Ер-Риядські керівні принципи) (1.12.1990) передбачають, що жодна дитинаабо молода людина не повинна піддаватися грубим або таким, що принижують гідність покаранням у родині, у школі або в інших установах. Правила Організації Об’єднаних Націй, щостосуються захисту неповнолітніх, котрі позбавленні волі (14.12.1990), передбачають, що усідисциплінарні заходи, що являють собою жорстоке, негуманне або таке, що принижує людську гідність поводження, включаючи тілесні покарання, поміщення в карцер, або будь-якепокарання, що може завдати шкоди фізичному або психічному здоров’ю неповнолітнього, повинні бути суворо заборонені. При виконанні своїх обов’язків персонал виправних установ
повинен поважати й охороняти людську гідність й основні права всіх неповнолітніх у такий
спосіб: жоден співробітник виправних установ не може застосовувати, провокувати або допускати будь-які катування чи будь-яке інше жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження або покарання ні під яким приводом і ні за яких обставин; весь персонал
повинен прагнути звести до мінімуму розходження між життям усередині виправної установиі поза нею, що можуть позначитися на належній повазі до гідності неповнолітніх.
У Декларації про права людини стосовно осіб, котрі не є громадянами країни, у якій вонипроживають (13.12.1985), вказано, що жоден іноземець не повинен піддаватися катуваннямабо жорстокому, нелюдському або принижуючому його гідність поводженню або покаранню,і, зокрема, жоден іноземець не повинний без його вільної згоди піддаватися медичним або науковим дослідам. Міжнародна конвенція про захист прав усіх трудящих-мігрантів і членів їхніх
родин (18.12.1990) також встановлює у ст. 10, що трудящий-мігрант і члени його родини неповинні піддаватися катуванням або жорстокому, нелюдському чи такому, що принижує їхнюгідність, поводженню або покаранню.
161

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни (12.08.1949) у ст. 3
зазначає, що особи, котрі безпосередньо не беруть участі у воєнних діях, повинні за всіх обставин користуватися гуманним поводженням без усілякої дискримінації з причин раси, кольору
шкіри, релігії або віри, статі, походження або майнового положення або будь-яких інших аналогічних критеріїв. З цією метою забороняються завжди й усюди і будуть заборонятися зазіхання на людську гідність, зокрема образливе і принижуюче поводження. Женевська конвенція про поводження з військовополоненими (12.08.1949) зазначає, що забороняються і завждий усюди будуть заборонятися зазіхання на людську гідність, зокрема, образливе і принижуюче
поводження. Аналогічне положення містить Додатковий протокол №2 (8.06.1977) до Женевських конвенцій, щодо захисту жертв збройних конфліктів не міжнародного характеру;Об’єкт протиправних порушень, без одночасної вказівки таких протиправних порушень.
Так, Декларація про захист жінок та дітей в надзвичайних ситуаціях і в період збройних конфліктів (14.12.1974) зазначає, що гідність людської особи надалі зазнає серйозних порушень.
У Віденській декларації і Програмі дій (25 .06.1993) виражено тривогу й осуд у зв’язку з тим,що грубі і систематичні порушення прав людини і ситуації, що створюють серйозні перешкодина шляху повного здійснення всіх прав людини, продовжують мати місце в різних частинах
земної кулі;Об’єкт можливих протиправних порушень, з одночасною вказівкою таких порушень. Декларація про науку та використання наукових знань (1999) зазначає, що наукові досягнення
можуть потягнути за собою небезпеку для прав окремої особи чи групи осіб і для людської
гідності. У Віденській декларації і Програмі дій (25.06.1993) зазначено, що одним із найогидніших способів приниження людської гідності є катування, що позбавляє жертв гідності іпідриває їхню здатність продовжувати своє життя і діяльність;Об’єкт державно-правового захисту. Так, Декларація про використання науково-технічного
прогресу в інтересах миру і на благо людства зазначає, що «всі держави вживають ефективних
заходів, включаючи законодавчі, в цілях попередження і недопущення використання науково-технічних досягнень на шкоду правам людини і основним свободам і гідності людської
особистості».
Віденська декларація і Програма дій (25.06.1993) вказують, що крайня убогість і соціальна
ізоляція є образою людської гідності і що необхідно вжити термінових заходів для досягнення
більш глибокого усвідомлення крайньої убогості і її причин, включаючи ті з них, що пов’язаніз проблемою розвитку, з метою заохочення прав людини найбідніших шарів населення, викорінювання крайньої убогості і соціальної ізоляції і заохочення користування результатами
соціального прогресу. У наступних положення даного правового акту передбачено, що з метою
запобігання катувань та іншого жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність,поводження і покарання, повинна бути створена превентивна система регулярних відвідувань
місць ув’язнення.
У Декларації про захист всіх осіб від катувань та іншого жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження і покарання (9.12.1975) вказано, що кожна держава повинна вживати ефективних заходів для того, щоб не допускати катувань та іншого жорстокого,нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження і покарання у сфері її юрисдикції.
Кожна держава повинна систематично розглядати методи і практику ведення допиту й умови
утримання під вартою і поводженням з особами, позбавленими волі на її території, для того,щоб не допускати будь-яких випадків катувань або іншого жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження і покарання.

162

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

Міжнародна конвенція про захист прав усіх трудящих-мігрантів і членів їхніх родин
(18.12.1990) у ст. 70 передбачає, що держави-учасниці вживають заходів, для забезпечення
того, щоб умови праці і життя трудящих-мігрантів і членів їхніх родин, що мають постійний
статус, відповідали нормам придатності, техніки безпеки, охорони здоров’я і принципам людської гідності. Декларація про расу і расові забобони (27.11.1978) у ст. 10 вказує, що міжнародні всесвітні або регіональні урядові і неурядові організації покликані сприяти законній боротьбі всіх людей, народжених рівними в гідності і правах, проти тиранії і гноблення, расизму,расової сегрегації, апартеїду і геноциду, для того, щоб усі народи світу були назавжди звільненівід цих нещасть.
Конвенція про права дитини (20.11.1989) передбачає у ст. ст. 28, 37, 39, що держави-учасниці приймають усі необхідні міри для забезпечення того, щоб шкільна дисципліна підтримувалася за допомогою методів, котрі відображають повагу людської гідності дитини.
Ідеал, до якого має призвести процес підтримуваний даним міжнародним правовим актом.
Наприклад, у Другому факультативному протоколі до Міжнародного пакту про громадянськіта політичні права (15.12.1989), спрямованому на скасування страти, зазначено, що скасування
страти сприяє зміцненню людської гідності і прогресивному розвиткові прав людини. Послання Тегеранської конференції (13.05.1968) підкреслює, що головною ціллю ООН в галузі правлюдини є досягнення кожною людиною максимуму свободи і гідності. Одночасно міститься
настійний заклик до подвоєння зусиль у цілях забезпечення всім людям життя, що відповідає
вимогам свободи і гідності. Декларація принципів міжнародного культурного співробітництва
(4.11.1966) у ст. 1. зазначає, що кожна культура має гідність і цінність, які варто поважати ізберігати.
Підсумовуючи вищевказане, можна зробити висновок, що правові акти Організації Об’єднаних Націй посідають особливе місце в інституціалізації людської гідності та становленні
прав людини. Вказані акти визнають і підтримують людську гідність як гуманітарну універсалію, ціннісний орієнтир загальнолюдської ідентифікації, онтологічну основу прав і свобод
людини. Поряд з цим, жоден з правових актів ООН не містить загального визначення поняття
«людська гідність». Це зумовлює неоднозначне розуміння вказаного поняття і може призвестидо невиправдано звуженого його тлумачення. Чітке ж визначення поняття «людська гідність»могло б виступати формальною підставою для розширення можливостей використання правлюдини та основних свобод.
3.3.2. Людська гідність як стандарт прав і свобод людини у діяльності Ради Європи
Поряд із загальною системою міжнародних механізмів захисту прав людини функціонуютьі регіональні системи, які відображають особливості культури, політико-правової свідомості,регіональної ідентифікації, що впливає на координацію і розвиток державних інститутів у певному регіоні. Одним з найбільш розпрацьованих і дієвих є Європейський механізм охорони ізахисту основних прав людини.669 Як правильно зазначила Т. Присяжнюк, ефективна дія таких
регіональних механізмів зумовлена тим, що в них беруть участь держави з близькими історичними, культурними традиціями, з приблизно однаковим рівнем економічного і політичного
розвитку. І цілком очевидно, що за допомогою цих регіональних процедур захист прав людини
здійснюється більш ефективно, ніж у загальному всесвітньому просторі.670

669 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты. – М.: Юркнига, 2003. – 288 с. – С. 242.
670 Присяжнюк Т. Система Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини – унікальний інструмент захисту порушених
прав //Право України. – 2001. – № 6. – С. 33-35. – С. 34.

163

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Європейська ідея була і лишається невід’ємною складовою розвитку континенту. Ще у найдавніших відомих сучасній цивілізації пам’ятках отримували інтелектуальне осмислення різноманітні форми зближення між собою європейських народів. Ідеї гуманізму та свободолюбства, толерантності та терпимості, плекання творчості та незалежного розвитку особистості,інші християнські чесноти стали засадничими цінностями Європи. Саме вони творять інтелектуальне та духовне обличчя європейця, стали фундаментом європейських демократичних
організацій.671
Однією з таких організацій є Рада Європи, створена 1949 року у Лондоні. Тоді, на пропозицію
У. Черчілля, зібрались уряди десяти європейських країн для заснування організації, метою якої було«досягнення більшого єднання між її членами... шляхом укладання угод та здійснення спільних
заходів в економічній, соціальній, культурній, науковій, правовій та адміністративній сферах, атакож у галузі збереження та подальшого розвитку прав людини та основних свобод».672Рада Європи, будучи однією з найстаріших повоєнних європейських інституцій, за визначеними завданнями і принципами стала ідеологічною серцевиною Європи, значною мірою
завдячуючи своїм створенням новітній науковій думці про демократичний устрій як перепону
тоталітаризму, Рада Європи стала імпульсом для трансформації повоєнної Європи, а наприкінці цього століття – тієї частини Європи, що була відокремлена від свого природного простору. «Доказом цього є те, що сучасна трансформація Ради Європи – явище швидше кількісне,аніж якісне. Доказом цього є також пан’європейське значення цієї організації. Саме тому вкрай
важливо, що Україна не залишилась осторонь Ради Європи, а бере в ній активну участь».673Вважається, що Рада Європи на сьогодні є найважливішою інституцією захисту прав людинив Європі. 674
Жодна інша організація не має можливості врахувати більшу частину особливостей регіону, в тому числі і Європейську традицію відношення до проблеми прав людини.675 Принцип
дотримання прав людини закріплено в ст. 3 Статуту Ради Європи, де вказано, що «кожен ЧленРади Європи визнає принцип верховенства закону і принцип, згідно з яким будь-яка особа,котра знаходиться під її юрисдикцією, повинна користуватися правами людини і основними
свободами».676 Серйозні порушення прав людини і основних свобод можуть стати підставоюдля призупинення членства чи навіть виключення з Ради Європи. Головним пріоритетом у роботі Ради Європи є захист прав та основних свобод людини у державах-учасницях. Реалізація
цього завдання здійснюється у чотирьох основних напрямах:- зміцнення європейської солідарності (гарантуючи при цьому повагу до особи, її свобод,соціальних економічних і культурних прав шляхом створення ефективних систем контролю тазахисту);-виявлення нових загроз порушення прав людини та приниження людської гідності;-привернення уваги громадськості до значущості прав людини;671 Андрійчук О. Про ґенезу європейської ідеї // Юридичний журнал. – 2006. – №9. – С. 65-66.
672 http://www.coe.kiev.ua/bul/index.htm
673 Тарасюк Б. Україна і Рада Європи// //Право України. – 199. – № 7. – С .3-4. – С. 3.
674 Антонович М. Міжнародне публічне право. – Київ: Видавництво «Алерта», 2003. – 307 с. – С. 144.
675 Саидов А.Х. Международное право прав человека. – М.:Академический правовой университет, 2002. – 198 с. – С. 154.
676 Устав Совета Европы // Международное сотрудничество в области прав человека: Документы и материалы. – М., 1993. – Вып. 3. –
С. 121.

164

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

- заохочення до вивчення проблем прав людини в школах, вищих навчальних закладах тасеред професійних груп (юристів, службовців, персоналу виправних закладів тощо).677
На саміті у Відні в 1993 році знову було підкреслено внесок Ради Європи у розвиток безпеки демократії в Європі. Концепція безпеки демократії має два аспекти: по-перше, абсолютна
вимога плюралістичної та парламентської демократії, неподільності та універсальності правлюдини та верховенства права і спільної культурної спадщини, збагаченої різноманітністюяк основних передумов безпеки; і, по-друге, серйозний наголос на європейській співпраці наґрунті цих цінностей як на методі зміцнення довіри на всьому континенті, які допомагатимуть
запобігати конфліктам і водночас знаходити вирішення спільних проблем. Поширення безпеки демократії допомагає долати численні ризики для європейської безпеки. Окрім зменшення
ризику повернення до тоталітарного правління, вона забезпечує відповідь на серйозні масові
порушення свобод і прав людини, до яких належить і дискримінація якоїсь частини населення;серйозні недоліки у забезпеченні верховенства права; агресивний націоналізм, расизм і нетерпимість, а також міжетнічне напруження і конфлікти; тероризм й організована злочинність;соціальна дезінтеграція, розшарування і напруження на місцевому і регіональному рівнях.678
Рада Європи переконана в тому, що в кожному демократичному суспільстві права людини єуніверсальними, невід’ємними і основними. Її діяльність спрямована на захист цих прав через
посилення європейської солідарності та гарантії поваги інтересів окремих осіб, дотримання
їхніх громадянських та політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод, щомає бути досягнуте завдяки ефективній системі контролю та захисту. До кола інтересів РадиЄвропи входить також визначення чинників, які становлять нові загрози для прав людини талюдської гідності.679
Рада Європи прийняла понад 100 конвенцій і угод, серед яких чільне місце посідає Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод (04.11.1950). Будучи одним зперших документів у царині міжнародного права з прав людини, Європейська конвенція з правлюдини базується на принципі об’єктивних стандартів і прав осіб на захист від зловживань збоку державної влади. Весь правовий режим Конвенції в цілому ґрунтується на тому, що держава бере на себе зобов’язання забезпечити права людини кожній особі.680
Однак слід погодитись з тим, що «говорити про універсальні конвенції можна тільки з тогоприводу, що в них відображається ряд загальнолюдських цінностей, серед яких повага гідності людської особи незалежно від її національності, расової приналежності, статі, політичних,релігійних або інших переконань, майнового стану, але в той же час неможливо говорити проефективні процедури і механізми для їх виконання у всесвітньому масштабі».681 Лише в останні роки почалась конкретизація багатьох норм з прав людини, що особливо активно проходитьв рамках Ради Європи.682
Саме Європейська конвенція з прав людини виявилась «першим кроком для забезпечення
колективного здійснення деяких із прав, проголошених в Загальній декларації». Держави, щопідписали Конвенцію, знову підтверджуючи свою глибоку віру в ті основні свободи, які складають підвалини справедливості і миру в усьому світі і які найкращим чином забезпечуються,677 Луць Л.А. Європейські міждержавні правові системи та проблеми інтеграції з ними правової системи України (теоретичні аспекти):Монографія. – К.: Ін-т держави і права ім. В.М.Корецького НАН України, 2003. – 304 с. – С. 114.
678 http://www.nato.int/docu/other/ukr/handbook/2001/hb1505.htm
679 http://www.coe.kiev.ua/hr/index.htm
680 Гом’єн Донна. Короткий путівник по Європейській конвенції з прав людини. – Львів: Кальварія, 2000. – 172 c. – С. 138.
681 Присяжнюк Т. Система Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини – унікальний інструмент захисту порушених
прав //Право України. – 2001. – № 6. – С. 33-35. – С. 34.
682 Права человека: итоги века, тенденции, перспективы / Под. ред. Е.А.Лукашевой. – М.: Издательство НОРМА, 2002. – С. 189.

165

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3з одного боку, завдяки дієвій політичній демократії, а з іншого – завдяки загальному розуміннюі дотриманню прав людини, від яких вони залежать, сповнені рішучості як уряди європейських
країн, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи таверховенства права, зобов’язались гарантувати кожному, хто знаходиться під їх юрисдикцією,права і свободи, визнані в Конвенції.683
Для деталізації положень Європейської конвенції було прийнято цілу низку конвенцій та
угод. Багато з них містять звернення до людської гідності. У цих актах застосування поняття
«людська гідність» відбувається у такий спосіб:Випадки безпосереднього застосування поняття „людська гідність”:Філософська основа, елемент антропологічної концепції.
Конвенція про захист прав і гідності людини у зв’язку із застосуванням досягнень біологіїі медицини: Конвенція про права людини і біомедицину (04.04.1997) у преамбулі вказує, щодержави, котрі прийняли названу Конвенцію, переконані у необхідності поважати людину одночасно як індивіда і як представника людського роду, визнають важливість забезпечення їїгідності. Предметом і метою цієї Конвенції визнано захист гідності і індивідуальної цілісності
людини і гарантування кожному без винятку дотримання недоторканності особи та інших правта свобод у зв’язку із застосуванням досягнень біології та медицини.
Пояснювальна доповідь до Конвенції про захист прав і гідності людини у зв’язку із застосуванням досягнень біології і медицини: Конвенція про права людини і біомедицину передбачає
загальні рамки захисту прав людини і людської гідності як у давно напрацьованих, так і в галузях, що розвиваються і стосуються застосування біології і медицини.
У п. 8 преамбули пояснювальної доповіді зазначено, що термін «права людини» стосується
принципів, що викладені в Конвенції про захист прав людини і основних свобод, котра гарантує захист таких прав. Вказано, що в основі обох Конвенцій лежить не лише один і той самий
підхід, але й багато етичних принципів і правові концепції. В силу свого загального характеру
використовується концепція людини. Концепція людської гідності, котра тут висвітлюється,являє собою головну цінність, котру слід підтримувати всіма засобами. Вона лежить в основі
більшості цінностей, зазначених у Конвенції.
П. 19 ст. 1 цього документа вказує, що термін «людина» застосовується, щоб вказати нанеобхідність захисту гідності й особистості всіх людей. Як загальновизнаний принцип встановлюється, що людська гідність і особистість людини потрібно поважати з самого початку
життя. Ст. 2, котра має назву «Пріоритет людини», у п. 22 зазначає, що вся Конвенція в цілому,ціллю якої є захист прав і гідності людини, побудована на принципі верховенства людини, і всіїї статті необхідно тлумачити, власне, у цьому світлі.
Морально-правовий стандарт.
Пояснювальна доповідь до Конвенції про захист прав і гідності людини у зв’язку із застосуванням досягнень біології і медицини: Конвенція про права людини і біомедицину зазначає у
п. 17 ст. 1, що її основною метою є гарантування прав і свобод кожного і, зокрема, їх недоторканність та забезпечення людської гідності та особистості людини в цій сфері.
Європейська соціальна хартія (03.05.1996) у преамбулі зазначає, що сторони визнають замету своєї політики, котру вони будуть здійснювати за допомогою всіх належних засобів як національного, так і міжнародного характеру, створення умов, що забезпечують ефективне здійснення прав і принципів, а зокрема право усіх трудящих на захист своєї гідності на робочому
683 Конвенція про захист прав і основних свобод людини від 4 листопада 1950 р.

166КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

місці. Виділено окремо ст. 26, котра передбачає право працівника на захист своєї гідності замісцем роботи.
Європейська конвенція про незастосування строку давності до злочинів проти людства тавійськових злочинів (25.01.1974) у преамбулі вказує на необхідність захисту людської гідностіпід час війни і у мирний час.
Рекомендація № R(92)б Комітету міністрів державам-учасницям про послідовну політику
щодо інвалідів (09.04.1992) у преамбулі зазначає, що реабілітація інвалідів, в результаті якоїдосягається їх економічна і соціальна інтеграція, є обов’язком суспільства і гарантією їх людської гідності та вирішення проблем, що виникають в цьому суспільстві перед інвалідами, і щоїї необхідно включити в першочергові завдання будь-якої соціальної політики.
Рекомендація № R(85)11 Комітету міністрів державам-учасницям щодо положення потерпілого в рамках кримінального права і кримінального процесу (28.06.1985) зазначає, що на всіхетапах розгляду справи допит потерпілого повинен вестись з урахуванням його особистого
становища, а також з врахуванням його прав і гідності.
Стандарт, з яким вступає у суперечність явище, що засуджене відповідним міжнародним правовим актом.
Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод (04.11.1950) у ст. 3
містить заборону катувань. Зокрема вказано, що ніхто не повинен підлягати тортурам, нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Європейська конвенція про попередження тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання (27.11.1987), згідно з якою створено Європейський комітетз попередження тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання. Комітет шляхом відвідування вивчає поводження з особами, котрі позбавлені волі, зметою посилення, якщо це необхідно, захисту від тортур, нелюдського чи такого, що принижує
гідність, поводження або покарання.
Європейська соціальна хартія (03.05.1996) містить ст. 26, котра передбачає право працівника на захист своєї гідності за місцем роботи. Задля забезпечення ефективного здійснення
реалізації права всіх трудящих на захист гідності за місцем роботи Сторони зобов’язуються:сприяти роз’яснювальній роботі й інформуванню з питань сексуальних домагань на робочому
місці чи у зв’язку з роботою і їх запобіганню та вживати всіх необхідних заходів для захисту
трудящих від такої поведінки; сприяти роз’яснювальній роботі та інформуванню щодо знущань, явно ворожих дій проти окремих трудящих на робочому місці чи у зв’язку з роботою іїх запобіганню та вживати всіх необхідних заходів для захисту трудящих від такої поведінки.
Об’єкт можливих протиправних порушень, з одночасною вказівкою таких порушень.
Конвенція про захист прав і гідності людини у зв’язку із застосуванням досягнень біології імедицини: Конвенція про права людини і біомедицину (04.04.1997) у преамбулі вказує, що використання біології і медицини може призвести до дій, котрі поставили б під загрозу людську
гідність.
Європейська конвенція про незастосування строку давності до злочинів проти людства тавійськових злочинів (25.01.1974) у преамбулі вказує, що злочини проти людства і найбільш
грубі порушення законів та звичаїв війни є серйозним посяганням на людську гідність.
Рекомендація № R(91)11 Комітету міністрів державам-учасницям щодо експлуатації сексуз метою наживи, порнографії, проституції, торгівлі дітьми і неповнолітніми (09.09.1991) рекомендує забезпечення особливих умов під час судових слухань з дітьми, котрі були потерпілими
167

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3чи свідками сексуальної експлуатації, щоб знизити травматичний вплив таких слухань і підвищити достовірність їх заяв, поважаючи при цьому їх гідність.
Рекомендація № R(92)б Комітету міністрів державам-учасницям про послідовну політику
щодо інвалідів (09.04.1992) у преамбулі зазначає, що незахищеність прав громадян-інвалідів інерозширення їх можливостей є порушенням людської гідності і причиною тяжкого фінансового становища, в результаті чого:- багато людей без будь-якої необхідності стають залежними від інших і нездатними добудь-якої економічної чи соціально корисної діяльності;- засоби полегшення такої залежності часто є лише фінансовими, в той час, як грошові
виплати інвалідам – це лише один аспект будь-якої політики щодо допомоги інвалідам.
Рекомендація № R(85)11 Комітету міністрів державам-учасницям щодо положення потерпілого в рамках кримінального права і кримінального процесу (28.06.1985) наголошує на необхідності уникати розголошення будь-яких фактів, котрі можуть невиправдано торкатися приватного життя чи образити гідність потерпілого.
Об’єкт державно-правового захисту.
Конвенція про захист прав і гідності людини у зв’язку із застосуванням досягнень біологіїі медицини: Конвенція про права людини і біомедицину (04.04.1997) у преамбулі вказує, щодержави-учасниці сповнені рішучості вжити в галузі застосування біології та медицини заходів, спроможних гарантувати людську гідність та основні права і свободи особи.
Рекомендація № R(91)11 Комітету міністрів державам-учасницям щодо експлуатації сексуз метою наживи, порнографії, проституції, торгівлі дітьми і неповнолітніми (09.09.1991) рекомендує державам-учасницям переглянути своє законодавство і практику з метою забезпечення
особливих умов під час судових слухань з дітьми, котрі були потерпілими чи свідками сексуальної експлуатації, щоб знизити травматичний вплив таких слухань і підвищити достовірність їх заяв, поважаючи при цьому їх гідність.
Рекомендація № R(85)11 Комітету міністрів державам-учасницям щодо положення потерпілого в рамках кримінального права і кримінального процесу (28.06.1985) зазначає, що в інформації і політиці стосовно зв’язків з громадськістю, що стосуються розслідування і судового
розгляду злочинів, повинна враховуватись необхідність захисту потерпілого від розголошення
будь-яких фактів, котрі можуть невиправдано торкатися приватного життя чи образити гідність потерпілого.
Аналізуючи зміст Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод тазміст інших правових актів Ради Європи, можна прийти до висновку, що їх цінність полягає не лише у закріплених принципах, правах і свободах, а, головним чином, в механізмі їхвпровадження. На думку відомого французького вченого К. Васака, «цінність Конвенції визначається фактично її механізмом, а не правами, які вона захищає. Вперше в історії людства
існує міжнародний механізм, котрий функціонує поза державою і виражає загальні цінності
всього людства».684 Подібні аргументи знаходимо в праці В.О. Туманова, який наголошує, щопринципово новим і важливим стало те, що Конвенція допускала пряме звернення громадяндо новоствореної наднаціональної структури, чим було зроблено значний крок на шляху визнання міжнародної правосуб’єктності громадянина. Судовий захист громадян перестав бути684 Vasak K. The Council of Europe// The International Dimensions of Human Rights. Paris, 1982. – Vol. 2. – P. 673.

168КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

винятковою прерогативою відповідних держав. Саме у зв’язку з цим Рада Європи назвала Конвенцію «безпрецедентним за своєю важливістю міжнародним договором».685Визначальне місце в механізмі захисту прав людини в межах Ради Європи займає Європейський суд з прав людини (далі Суд). Суд є особливим наднаціональним юрисдикційним
органом, який забезпечує конкретну реалізацію прав, передбачених Конвенцією, застосуванняїї норм. Юрисдикція Суду об’єднує два раніше несумісні елементи – міждержавний та індивідуальний. Це означає, що «до органу, який створений і діє на основі міжнародного права,мають доступ не тільки уряди держав, а й фізичні особи, їх об’єднання, неурядові організації.
Причому під час розгляду справи, порушеної за індивідуальною заявою, індивід та уряд з процесуальної точки зору є практично рівними.»686 Особливістю суду є те, що він не є касаційною
інстанцією щодо національних судових органів.
Виділяють ряд істотних рис, ознак прав людини у рішеннях Суду. До них належать ті соціальні фактори, котрі визначають, формують та характеризують зміст і обсяг (межі) основних
прав людини. Серед таких факторів вирізняються:1.

Інтереси людини, справедливо збалансовані з інтересами суспільстваЗ цього приводу дослідники зазначають, що «перевірку та забезпечення справедливої збалансованості інтересів людини з інтересами «потребами» суспільства Суд вважає одним з основних засобів забезпечення правомірності відносин «людина-держава».687
Так, у рішенні у справі «Соерінг проти Сполученого Королівства» від 7.07.1989 р. Судвказав, що «...Конвенція спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов’язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав особи». У рішенні у справі «Різ проти Сполученого Королівства» від 17.10.1986 р. Суд зазначив,що, з’ясовуючи, чи існує позитивне зобов’язання держави щодо людини, «належить врахувати справедливий баланс, котрий має бути встановлений між інтересами усього суспільстваі окремої особи, пошук цього балансу – мета усієї Конвенції». У справі «Б. проти Франції»від 25.03.1992 р. Суд мотивував наявність порушення права на повагу сімейного життя (ст. 8
Конвенції) тим, що в актах судових органів держави-відповідача «справедливого балансу міжзагальними інтересами та інтересами індивіда не було досягнуто»;2.

Мораль, що домінує у відповідному суспільстві у певний часСуд вдається до власної моральної аргументації. Так, у рішенні в справі «Норіс проти Ірландії» від 26.10.1988 р. Суд, не погодився повністю з надто категоричним твердженням уряду цієїдержави про те, що «у широкому розумінні моральна тканина демократичної нації – предмет
уваги її власних інститутів»; тому Суд зазначив, що за такого підходу держава дістала б «необмежені розсуди (дискреції) у галузі моралі».
Взагалі моральна аргументація Суду є досить своєрідною. Він ніколи не прагне абсолютизувати єдину моральну норму певного змісту. Суд виходить з того, що у різних країнах найбільш
поширені пануючі моральні приписи не завжди збігаються, і тому визнати за єдиноприйнятний, загальнообов’язковий лише один із них було б недемократичним і недоцільним. У рішенні «Мюллер та інші проти Швейцарії» від 24.05.1988 р. Суд зазначив, що «державна влада,безпосередньо і час від часу стикаючись із життєвими реаліями своїх країн, у принципі, має

685 Туманов В.А. Европейский Суд по правам человека. Очерк организации и деятельности. – М. 2001.
686 Андріанов К. До питання про юрисдикцію Європейського суду з прав людини//Право України. – 2000. – № 8. – С. 46-51. – С. 47.
687 Стефанюк В. Рішення Європейського суду з прав людини: усвідомлення, реалізація //Український часопис міжнародного права. – 2003. –№1. – С. 27-35. – С. 28.

169ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3більшу можливість визначитись щодо точного змісту моральних вимог, а також «необхідності
обмежень» або ж «штрафних санкцій для їх додержання»;3. Мета певного права людини та відповідність правореалізуючої, правозабезпечуючоїта правообмежуючої діяльності державиУ тих випадках, коли мету застосовуваного припису Конвенції не відтворено безпосередньоу нормативному тексті, Суд бере на себе інтерпретацію її змісту. Так, у рішенні у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» від 25.04.1978 р. Суд зазначив, що покарання заявника«в процесі якого з ним поводились за предметом, що перебуває у розпорядженні державних
органів, було зазіханням саме на те, що є однією з головних цілей ст. З, а саме: на гідністьй особисту недоторканність людини». У рішенні у справі «Броган проти Сполученого Королівства» від 24.11.1988 р. Суд зазначив, що оцінювати негайність звільнення заарештованогоабо його доставки до судді «слід з урахуванням предмета та цілей ст. 5: вона втілює одне зосновних прав людини, а саме: захист особи від свавільного втручання держави у право людини на свободу». В рішенні у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24.10.1979 р. Судвстановив, що законність затримання особи має визначатися крізь призму цілей ст. 5 Конвенції: така законність має, насамперед, відповідати внутрішньому праву, а також меті обмежень,дозволених як для призначення, так і для реалізації заходів, пов’язаних із позбавленням волі удемократичному суспільстві, де визнається верховенство права, будь-яке свавільне затримання
ніколи не може вважатися законним.688
Вищевикладене дає підстави стверджувати, що у рішеннях Суду створюються певні стандарти, принципи. На думку В.С. Стефанюка, практика суду є «у певному сенсі соціально-дослідницькою діяльністю, що поступово сформувала специфічні пізнавальні традиції… Зподальшим розгортанням цієї практики, накопиченням прийнятих судом рішень викристалізовуються принципи пізнання прав людини, гносеологічні засади виявлення правомірності чинеправомірності діяльності різноманітних учасників суспільного життя».689
Серед таких принципів вчений виділяє:1. Конкретно-історичний або ситуаційний принцип у підході до встановлення досліджуваних фактів. Він проявляється у тому, що Суд намагається враховувати особливі, специфічні
обставини місця і часу, а також індивідуальні властивості суб’єктів розглядуваної справи. Інакше кажучи, Суд прагне встановити індивідуальну, колективну та загальносоціальну значущість
(соціальну сутність) фактів, що зафіксовані за допомогою формально-визначених показників.
Яскравим прикладом застосування цього принципу є рішення по справі «Кемпбел і Козанс
проти Сполученого Королівства» від 25.02.1982 р., де Суд зазначив, що «погроза на адресу
вкрай нечутливої людини може не позначитись на ній, однак може бути, беззаперечно, такою,що принижує гідність. І навпаки, чутлива людина може бути надзвичайно глибоко вражена погрозою, яку можна було б визнати такою, що принижує гідність, лише спотворивши нормальнеі звичайне значення цього слова».
2. Принцип всебічності пізнання, максимально широкого врахування позитивних і негативних фактів, оцінок. Цей принцип сприяє об’єктивності, неупередженості висновків, які мають стати результатом судового дослідження прав людини та їхнього стану.

688 Рабінович П. Рішення Європейського суду з прав людини: спроба концептуально-методологічного аналізу //Право України. – 1997. – №
12. – С. 32-37. – С. 33.
689 Стефанюк В. Рішення Європейського суду з прав людини: усвідомлення, реалізація //Український часопис міжнародного права. – 2003. –№1. – С. 27-35. – С. 30.

170КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

Прикладом застосування вказаного принципу є рішення у справі «Соерінг проти Сполученого Королівства» від 07.07.1989 р., де вказано: «відповідь на запитання що є «нелюдським читаким, що принижує гідність, поводженням чи покаранням», залежить від сукупності обставин справи».
3. Принцип ефективного правового захисту вимагає, щоб правовий наслідок, який передбачається правом ЄС, не міг бути перетворений в неможливий або занадто ускладнений длязастосування під час імплементації в національне законодавство.690
Можна також погодитись, що в основі європейського механізму захисту прав людини лежать правові принципи, що закріплені в Європейській конвенції та отримали розвиток у протоколах до неї, а також в рішеннях Європейського суду. Серед таких принципів виділяють:1. Основні права і свободи є природними, а не дарованими державою, і належать кожному від народження. Вони невід’ємні і невідчужувані. Перелік цих прав закріплений у Загальній
декларації прав людини, Пактах про права людини, Європейській конвенції та інших міжнародних документах. Обов’язок держави полягає в закріпленні цих прав у законах та створенні
умов для їх забезпечення.
2. Права людини регулюються лише законами, що підлягають обов’язковій публікації, іжоден підзаконний акт не може їх обмежити.
3. Рівність всіх перед законом. Це стосується не лише громадян держави, але і будь-якихдержавних і недержавних структур. Держава і особа є рівними перед законом, а конфлікт їхінтересів вирішується в судовому порядку. При цьому сфера владних повноважень держави
повинна бути обмежена правами людини, котрі покликані попереджувати будь-які акти свавілля з боку держави та її органів.
4. Основні права і свободи повинні бути єдині на всій території держави, а їх забезпечення і захист є предметом законодавчої діяльності органів влади.
5. Колективні права громадян витікають з прав і свобод особи і не повинні їм суперечити. Держава чи група держав не може ліквідувати будь-які з прав, що закріплені в Конвенції,обґрунтовуючи це потребами захисту колективних прав.
6. Фундаментальні права і свободи повинні дотримуватись у будь-якій ситуації, в томучислі під час війни чи іншого надзвичайного стану. Відступ від деяких з цих прав правомірний
лише в тому випадку, якщо небезпека є «реальною чи неминучою», її наслідки загрожують
державі і суспільству «в цілому», а криза має «винятковий характер».691
На думку П.М. Рабіновича, в межах Ради Європи сформовано правові стандарти, котрі являють собою «зафіксовані в юридичних актах та документах європейських міжнародних організацій принципи й норми стосовно прав і свобод людини, призначені слугувати орієнтирамидля відповідної внутрішньодержавної юридичної практики. Загалом кажучи, згадані стандарти можливо класифікувати за такими критеріями: рівень нормативності (загальності); територія дії; коло адресатів; ступінь абстрактності вираження; характер обов’язковості (деонтичний
статус)».692

690 Стефанюк В. Рішення Європейського суду з прав людини: усвідомлення, реалізація //Український часопис міжнародного права. – 2003. –№1. – С. 27-35. – С. 32.
691 Карташкин В.А. Европейская конвенция о защите прав человека и основных свобод и становление правового государства в Росии //Права человека и политическое реформирование/ Отв. ред. Е.А.Лукашева – М., 1997. – 151 с. – С. 45.
692 Рабінович П. Європейські стандарти прав людини: онтологічні, гносеологічні та праксеологічні аспекти// Вісник Академії правових
наук України. – Харків, 2003. – №2(33) – № 3 (34).

171ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Таким чином, можна погодитись, що «основною метою діяльності Суду є забезпечення додержання у кожній з держав-учасниць Конвенції такого правопорядку, який забезпечував биефективну реалізацію прав і свобод людини з урахуванням європейських стандартів у цій галузі».693 Проте, як свідчить імплементаційний досвід держав-учасниць, «впровадження міжнародних стандартів з прав людини у внутрішньодержавну практику – процес неоднозначний,довготривалий, багатоетапний: тут на зміну стадії приєднання до міжнародного акта приходить інша – прискіпливе вивчення практики відповідних міжнародних судових органів, у нашому випадку – рішень Європейського суду з прав людини».694Практика Суду в сфері прав людини відіграє суттєву роль, спонукаючи уряди всіх держав-учасниць Конвенції відповідним чином змінювати національне законодавство. В цьому є один знайдієвіших соціально-правових результатів рішень Суду. Такі рішення «приводять у рух ст. 1
Конвенції, конкретизуючи уявлення про ті дії, до яких має вдатись держава-відповідач задляїї виконання. Змістовна конкретизація загального конвенційного обов’язку держави – ось учому насамперед вбачається значення (регулятивний вплив) рішень Суду».695 Іншими словами,рівень ефективності рішень Суду залежить від того, наскільки оперативно і повно держава
реагує на ці рішення. Оскільки така реакція держави проявляється у внесенні змін до національного законодавства, то саме рішення Суду можна вважати визначальним засобом захисту
людської гідності та прав людини у рамках Ради Європи.
Захист прав людини у рамках Ради Європи на сьогодні став частиною національних законодавств, що є необхідною умовою його ефективності.696 Ефективність дії міжнародного правав цілому залежить від готовності держав передати частину своїх суверенних повноважень підбільш широкий міжнародний контроль. У контексті прав міжнародних договорів суверенні
держави часто ратифікують договір, виходячи з того, що всі «держави-сторони цього договору
поступаються рівною часткою суверенних повноважень. Тому основоположним принципомцих договорів є взаємність, тобто розуміння того, що кожна сторона діятиме певним чином,тому що інша сторона буде діяти так само».697
Взагалі міжнародне право прав людини як складова частина міжнародного права базується на принципі взаємності лише частково. Одночасно міжнародне право прав людини привнесло до міжнародного права дві важливі новації. По-перше, воно ґрунтується на взаємних
правах і обов’язках, а, головним чином, на системі багатосторонніх конвенцій, яка і зумовлює
об’єктивні стандарти поведінки держави. По-друге, ці конвенції накладають на держави зобов’язання щодо конкретних осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією, а не щодо інших
держав-сторін.698
При цьому має місце і зворотний вплив національного права на міжнародне, який полягаєу тому, що держава: визнає Конвенцію та інші міжнародні договори джерелом свого права
шляхом включення таких договорів до складу свого національного законодавства; встановлює
характер дії міжнародного договору у своїй внутрішній правовій системі; гарантує ефектив-693 Андріанов К. До питання про юрисдикцію Європейського суду з прав людини //Право України. – 2000. – № 8. – С. 46-51. – С. 51.
694 Добрянський С.П. Застосування Конвенції як вияв діалектики загального й одиничного у праворозумінні // Право України. – 2000. – №
11. – С. 38-40. – С. 38.
695 Рабінович П.М. Ефективність впливу Конвенції про захист прав та основних свобод людини на держави-членів Ради Європи // . –2000. – № 11. – С. 34-36. – С. 35.
696 Антонович М. Міжнародне публічне право. – Київ: Видавництво «Алерта», 2003. – 307 с. – С. 144.
697 Гом’єн Донна. Короткий путівник по Європейській конвенції з прав людини. – Львів: Кальварія, 2000. – 172 c.- С. 137.
698 Гом’єн Донна. Короткий путівник по Європейській конвенції з прав людини. – Львів: Кальварія, 2000. – 172 c. – С. 137.

172

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

ність національної імплементації міжнародного договору, від чого залежить його престиж, авторитетність.699
Отже, взаємодія міжнародного і національного права можлива лише за наявності у нихспільної сфери правового регулювання та взаємного правового впливу. Ця взаємодія відбувається в процесі національної імплементаційної правотворчості, основними специфічними
рисами якої є можливість створення нового джерела національного права шляхом санкціонування норм міжнародного права, а також забезпечення дії норм санкціонованого джерела
права. При цьому така правотворчість: зумовлюється укладеним міжнародним договором ітому є похідною від його положень; не може виходити за межі змісту міжнародного договору іповинна відповідати певним вимогам тлумачення міжнародно-правових договорів; передбачає
«процедуризацію» застосування міжнародно-правових норм, тобто встановлення порядку їхвпровадження (імплементації); часто-густо пов’язана з переглядом національного законодавства, із приведенням його у відповідність до міжнародного договору».700Слід наголосити, що право громадян на додаткові міжнародні засоби захисту прав і свобод
людини, а зокрема право звернення до Європейського суду з прав людини, виникає лише після «використання всіх національних засобів правового захисту». Це означає, що міжнародні
організації застосовують правило, згідно з котрим особа повинна вичерпати всі доступні внутрішні засоби захисту перед зверненням з офіційною заявою до міжнародного органу. Остання
обставина відображає загальний принцип міжнародного права, який ґрунтується на тому, що«державі повинно бути надано всі можливості для виправлення будь-яких порушень своїх міжнародних зобов’язань шляхом використання внутрішніх юридичних засобів до розгляду спорупро право на міжнародному рівні».701У літературі висловлюється думка, що наділення національних органів широким розсудом
щодо застосування окремих положень Конвенції обумовлена, такими причинами: необхідність
пом’якшити втручання органів Ради Європи у традиційно внутрішню компетенцію держав-учасниць; більш високий рівень юридичної компетентності державних органів, зумовлений
кращою обізнаністю останніх з національною специфікою умов реалізації норм Конвенції;субсидіарна природа такої інституції, як Європейський суд з прав людини, що випливає зі змісту ст. 19 Конвенції.702
Слід погодитись з О. Трагнюком, який зауважує, що нормативні і процедурні правила, сформульовані у Конвенції та протоколах до неї, «в жодному випадку не претендують зайняти місце настанов національного законодавства у галузі захисту прав людини і національному механізмі їх здійснення. Однак вони чітко визначені як такі, що створюють додаткове, остаточне
знаряддя для тих гарантій, які надає індивідам національне право».703 Це є свідченням субсидіарності Конвенції як основного принципу захисту прав. Колишній голова Європейського судуГ. Петцольд з цього приводу писав, що саме «субсидіарність визнає першочергову компетен-699 Рабінович П.М., Раданович Н.М. Європейська конвенція з прав людини: проблеми національної імплементації (загальнотеоретичні
аспекти). – Львів: Астрон, 2002. – 192 с. – С. 36.
700 Рабінович П.М., Раданович Н.М. Європейська конвенція з прав людини: проблеми національної імплементації (загальнотеоретичні
аспекти). – Львів: Астрон, 2002. – 192 с. – С. 70.
701 Судебная защита прав и свобод граждан. Научно-практическое пособие./Ответственный редактор – д.ю.н., профессор В.П. Кашепов. –М.: Издательство НОРМА, 1999. – 255 с. – С. 223.
702 Рісний М. Проблеми розсуду застосування національними державними органами норм Конвенції // Право України. – 2000. – № 11. –С. 40-42. – С. 40.
703 Трагнюк О. Принцип субсидіарності за Європейською конвенцією про захист прав і основних свобод людини 1950 р. //Право України. –2003. – № 1. – С. 25-29. – С. 25.

173ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3цію і обов’язок держави ефективно захищати своїми внутрішніми правовими засобами права ісвободи людини, які передбачені у Конвенції».704
Необхідно зауважити, що принцип субсидіарності, який діє у просторі, створеному за Конвенцією, характеризується двома аспектами:- у процесуальному або функціональному значенні даний принцип означає, що перед
тим, як звернутися до конвенційних інститутів, кожен повинен направити свою заяву до усіхнаціональних інститутів, які передбачають забезпечення ефективних і адекватних засобів захисту в справі;- у матеріальному сутнісному значенні принцип субсидіарності означає, що, застосовуючи настанови Конвенції, конвенційним інститутам, потрібно, якщо це необхідно, взяти доуваги ті правові і фактичні ознаки, які характеризують життя суспільства у зацікавленій державі.705
Дія вказаного принципу має, таким чином, дві важливі похідні: конвенційні інститути мають
можливість вивчати (ознайомлюватися) з правовими позиціями компетентних національних
органів щодо питань, які розглядатиме суд; допомагає запобігти перевантаженню контрольних
органів, створених відповідно до Конвенції.
У межах концепції субсидіарності існують три основні ознаки системи, яка діє на основі
Конвенції:1. Конвенція не є вичерпною. Гарантовані лише деякі права, закріплені у Загальній декларації прав людини 1948 р. Держави-сторони Конвенції є вільними у забезпеченні ефективнішого захисту згідно із своїм законодавством або іншими угодами.
2. Розуміння того, що національні державні органи, відповідно до традиційної ролі держав, загалом перебувають у кращому становищі, ніж відповідні наглядові органи на загальноєвропейському рівні щодо можливості віднайдення балансу між інтересами суспільства ізахистом основних прав людини, забезпечення якого є метою Конвенції.
3. Наведені характеристики обумовлюють пошук загальних стандартів захисту прав людини у просторі дії. Така однаковість в окремих випадках може бути досягнута через необхідність ефективного захисту прав і свобод людини.706
Як свідчить практика реалізації прав людини у конкретних державних правопорядках, «уніфікація змісту прав людини на нормативному рівні все ж не призвела до тотожного результату впроцесі правореалізаційної діяльності; відтак забезпечення сталих міжнародноправових стандартів з прав людини переключається з етапу нормотворчості на етап правозастосування».707
Тобто первинне тлумачення конвенційних положень у кожному конкретному випадку маєздійснюватися саме судовою владою держави-учасниці. Згідно з цим принципом, «інституційний механізм Європейської конвенції з прав людини є вторинним щодо національної системи
захисту прав людини і виконує лише функцію «підтримки» останньої і коригування «збоїв» уїї функціонуванні».708 Інакше кажучи, Європейський суд з прав людини може бути залучений
704 Macdonald R., Matscher F., Petzold H. The European System of the Promotion of Human Rights. – Martinus Publishers, 1993. – Р. 59-60.
705 Трагнюк О. Принцип субсидіарності за Європейською конвенцією про захист прав і основних свобод людини 1950 р. //Право України. –2003. – № 1. – С. 25-29. – С. 28.
706 Трагнюк О. Принцип субсидіарності за Європейською конвенцією про захист прав і основних свобод людини 1950 р. //Право України. –2003. – № 1. – С. 25-29. – С. 28.
707 Добрянський С.П. Застосування Конвенції як вияв діалектики загального й одиничного у праворозумінні // Право України. – 2000. – №
11. – С. 38-40. – С. 39.
708 Денисов В. Правам людини європейський рівень поваги та захисту// Віче 4 (121) 2002.

174КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

лише опосередковано через змагальну процедуру і за умови, що внутрішні засоби було вичерпано. Тому тут надзвичайно важлива роль відводиться судам держави-учасниці, що фактично
опинилися у ролі інтерпретаторів положень Конвенції.
У даному випадку слід погодитись, що «дійсний статус міжнародного права в національній
правовій системі визначається не лише конституційними нормами. Передусім він визначається
бажанням національних судів застосовувати норми міжнародного права у своїх рішеннях».709
Навіть у державах, які не інкорпорували Конвенцію у своє внутрішнє право, існує тенденція
посилатись на Конвенцію та її тлумачення в рішеннях Європейського суду. Для цього вироблені певні презумпції, які дозволяють зменшити ймовірність прийняття судом рішення, якесуперечить Конвенції. Серед таких презумпцій виділяють: у випадку існування розумного тлумачення національного права, яке узгоджується з Конвенцією, суд повинен застосувати його,а не інше тлумачення, яке не відповідає Конвенції; Конвенція, яка формально не є частиною
національного права, все ж може сприяти процесові розвитку права й усуненню непевних моментів; всі посадові особи мають знати про міжнародні зобов’язання своєї держави і, таким
чином, враховувати передбачені Конвенцією права окремої особи під час здійснення своїх повноважень.710
Висловлюється думка, що національний розсуд при застосуванні норм Конвенції можна визначити як передбачену нею лімітовану можливість органу чи посадової особи держави обирати один з декількох варіантів рішень при розгляді питань щодо розуміння змісту закріплених Конвенцією прав і основних свобод, їх обмеження або виконання покладених на державу
обов’язків у сфері їх забезпечення та захисту. Серед ознак розсуду національних органів виділяють:- лімітованість розсуду, тобто не просто можливість робити вибір між двома і більше
варіантами рішень, але й наявність меж такого вибору;ну;притаманність розсуду не державі у цілому, а її конкретному правозастосовчому орга-- закріпленість можливості розсуду Конвенцією безпосередньо, оскільки його наявністьне залежить від волевиявлення будь-якого органу, який входить у конвенційну систему (у томучислі Суду);- наявність визначеної сфери застосування, тобто розсуд є притаманним лише вирішенню певних питань, а саме: розумінню змісту конвенційних прав, їх обмеженню і виконанню
обов’язків, яке є передумовою ефективної реалізації та захисту цих прав. Причому перелік
даних прав є вичерпним, встановлюється Конвенцією і за жодних умов не допускається йогорозширення з ініціативи держави.711
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Об’єднаного Королівства» (1976 р.) чітко зазначено, що, «оскільки Конвенція покладає на держави обов’язкищодо захисту та забезпечення закріплених нею прав та свобод, а також беручи до уваги тойфакт, що стандарти моралі змінюються з плином часу та є неоднаковими у різних країнах, привирішенні питань про конкретний зміст цих стандартів національні державні органи знаходяться у кращому становищі, аніж міжнародний суд».
709 Антонович М. Конвенція про захист прав людини і основних свобод у судах Європейських держав та перспективи її застосування вУкраїні // Право України. – 2000. – № 8. – С. 42-46. – С. 44.
710 Дженіс М., Кей Р., Бредлі Е. Європейське право у галузі прав людини: джерела і практика застосування. Пер. з англ. – К.: «АртЕк»,1997. – С. 500.
711

Рісний М. Проблеми розсуду застосування національними державними органами норм Конвенції // Право України. – 2000. – № 11. –С. 40-42. – С. 41.

175ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 3Крім того, у справі Мюллера (1988 р.) вказано, що «неможливо знайти будь-яке єдине європейське поняття моралі в правовому і соціальному устрої держав. Точка зору щодо вимог
моральності варіюється в різні періоди часу і в різних місцях особливо в нашу епоху, для якоїхарактерна суттєва еволюція поглядів на це питання. В силу своїх прямих постійних контактівз життєво важливими силами своїх країн державні органи, в принципі, знаходяться в кращому
становищі порівняно з міжнародним суддею для того, щоб визначити конкретний зміст цихвимог, а також «необхідність» будь-якого обмеження чи «штрафної санкції» для забезпечення
дотримання цих вимог».
Однак надання державам широкого розсуду під час вирішення справ не означає відсутності
контролю з боку Ради Європи за дотриманням його меж та способів реалізації. Зокрема, у рішенні у справі «Санді Таймс проти Об’єднаного Королівства» (1979 р.), Суд з цього приводу
зазначив: «незважаючи на розсуд, яким наділені держави при визначенні стандартів у сфері
захисту інтересів правосуддя, оскільки такі стандарти об’єктивно є більш чіткими за своїм
змістом, аніж суспільна мораль, Суд здійснює суворіший і прискіпливіший нагляд за реалізацією державами їхнього розсуду у цій сфері».
Слід погодитися, що у контексті міжнародного правопорядку Ради Європи концепція правлюдини виявляє, «достатньою мірою гомогенний ґрунт для спільного застосування відповідних стандартів у внутрішніх державних порядках держав-членів; а тому така тенденція європейського правопорядку може виступати одночасно і вкладом, і прикладом для інших регіонів
світового співтовариства».712Підсумовуючи вищевикладене, можна стверджувати, що розширення плідної співпраці держав у межах Ради Європи можливе лише на такій правовій базі, основою якої є принципи людської гідності та прав і свобод людини. Про це свідчить ціла низка проаналізованих міжнародних правових актів. Водночас, слід зауважити, що жоден з названих актів не містить загального
визначення поняття «людська гідність». Немає такого визначення і серед рішень Європейсього
суду з прав людини, що зумовлює неоднозначне розуміння вказаного поняття і може призвестидо його невиправдано звуженого тлумачення. Чітке ж визначення змісту поняття «людська гідність» як онтологічної основи прав і свобод людини могло б виступати формальною підставоюдля розширення можливостей використання таких прав і свобод.
3.3.3. Людська гідність у правових актах Організації з безпеки та співробітництва вЄвропі
Нарада з безпеки і співробітництва в Європі почала свою роботу в Гельсінкі у 1973 році.
Наприкінці 1994 року Нарада була реформована в Організацію з безпеки і співробітництва вЄвропі (ОБСЄ) для забезпечення постійної організаційної, наукової, дипломатичної, юридичної, фінансової роботи, спрямованої на захист прав людини.
Перший етап діяльності НБСЄ (1973-1975 рр.) завершився підписанням 33 країнами Європи, США та Канадою Гельсінського Заключного акта 1 серпня 1975 року. Другий етап (19751989 рр.) складався з нарад держав-учасниць НБСЄ у Белграді 1977 р. та 1978 р., у Мадриді
1980 р. та 1983 р., у Відні 1986 р. та 1989 р. На цьому етапі найважливіші документи булиприйняті у Відні у 1989 р.713 Україна стала повноправною державою-учасницею НБСЄ з 30
712 Добрянський С.П. Застосування Конвенції як вияв діалектики загального й одиничного у праворозумінні // Право України. – 2000. –№ 11. – С. 38-40. – С. 39.
713 Слюсар К.С. Права людини та їх захист національними та регіональними механізмами // Науковий пошук, розв’язання актуальних
проблем юридичної науки – сутність життя вченого і педагога. Збірник наукрвих праць до 90-річчя проф. Михайленка П.П. – К.:НАВСУ,2004. – 384 с. – C. 146-154. – C. 151.

176

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ:ОНТОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ

січня 1992 року, і з цієї дати принципи і домовленості, закріплені в Підсумковому акті та інших
документах НБСЄ, є для неї обов’язковими.714
За iнiцiативи Уряду України у серпні 1994 року була заснована Мiсiя ОБСЄ в Українi. Основну увагу Мiсiї було зосереджено на питаннях підтримки суверенітету, територiальної цiлiсностi та непорушності кордонів України у вiдповiдностi до основоположних принципів ОБСЄ.
30 квітня 1999 р. Мiсiя ОБСЄ в Українi завершила свою роботу у зв’язку з виконанням свого
мандату, що стало першим в iсторii Органiзацii випадком, коли Мiсiя ОБСЄ припинила своєіснування саме завдяки успішному виконанню покладених на неї завдань. За результатами двота багатостороннiх переговорів стосовно нових форм спiвробiтництва нашої держави з інститутами Органiзацii було прийнято рiшення щодо заснування з 1 червня 1999 р. посади Координатора проектiв ОБСЄ в Українi. Завдання Координатора полягає у пiдготовцi та реалiзацii вУкраїнi рiзного роду проектiв вiдповiдно до компетенцii ОБСЄ та забезпечення їх фiнансування за рахунок видiлення цiльових коштiв мiжнародними органiзацiями (як державними, так iнедержавними) чи iншими державами-учасницями ОБСЄ.715
У діяльності ОБСЄ велике значення має Заключний акт Наради з безпеки і співробітництвав Європі (01.09.1975), що був прийнятий з метою «покращення відносин між державами і забезпечення умов, в яких їх народи можуть жити в умовах справжнього і стійкого миру, будучи
відмежованими від будь-якої загрози чи зазіхання на їх безпеку»716. Важливим є також і те,що держави-часниці у цьому документі підтвердили, згідно з їх членством в ООН, цілями іпринципами ООН, свою повну і активну підтримку ООН і підвищення її ролі та ефективностів зміцненні міжнародного миру, безпеки і справедливості та в сприянні вирішенню міжнародних проблем, як і розвитку дружніх відносин і співпраці між державами.
Проте визначальним у цьому акті є пряме закріплення принципу поваги прав людини і основних свобод, включаючи свободу думки, сумління, релігії та переконань, серед принципів,якими держави-учасниці будуть керуватися у взаємовідносинах. Зокрема вказано, що держави-учасниці будуть поважати права людини і основні свободи, включаючи свободу думки,сумління, релігії та переконань, для всіх, незважаючи на расу, стать, мову та релігію. Держави-учасниці заявили також, що будуть заохочувати і розвивати ефективне здійснення громадянських, політичних, економічних, соціальних, культурних та інших прав та свобод, яківитікають з гідності, притаманної людській особі, та є суттєвими для її вільного і повного
розвитку.
Крім того, держави-учасниці визнали всезагальне значення прав людини і основних свобод,повага яких є суттєвим фактором миру, справедливості та благополуччя, необхідних для забезпечення розвитку дружніх відносин і співпраці між ними, як і між всіма державами.
Держави-учасниці підтвердили право осіб знати свої права і обов’язки у цій галузі і чинити
згідно з ними. У галузі прав людини і основних свобод держави-учасниці закріпили зобов’язання діяти згідно з цілями і принципами Статуту ООН та Загальної декларації прав людини. Вонибудуть також виконувати свої зобов’язання, які встановлені в міжнародних деклараціях і угодах вцій галузі, включаючи Міжнародні пакти з прав людини, якщо вони з цим пов’язані.
Для аналізу та класифікації правових актів ОБСЄ на предмет виявлення поняття «людська
гідність» видається за можливе застосування класифікації, запропонованої у попередніх розділах. Отже, у цих актах поняття «людська гідність» застосовується так:714 Антонович М. Міжнародне публічне право. – Київ: Видавництво «Алерта», 2003. – 307 с. – С. 150.
715 http://svit.ukrinform.com:8100/ukr-obse.shtml#up
716 Заключительный акт совещания по безопасности и сотрудничеству в Европе // Международное право в документах: Учебное пособие/Сост. Н.Т. Блатова. – М.: Юрид. лит., 1982. – 856 с. – С. 12.

177ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 31.

Філософська основа, елемент антропологічної концепції

Гельсінський документ 1992 року «Виклик часу змін» (10.07.1992) передбачає, що держави-учасники нагадують, що міжнародне гуманітарне право ґрунтується на невід’ємній гідності
людської особистості.
2.

Об’єкт державно-правового захисту

Будапештський документ 1994 року «На шляху до справжнього партнерства в нову епоху» (06.12.1994) передбачає, що держави-учасники рішуче засуджують усі форми катувань якодне з грубих порушень прав людини і людської гідності. Вони зобов’язуються працювати унапрямі їх викорінювання. Вони визнають важливість у цьому відношенні міжнародних норм,закріплених у міжнародних договорах про права людини, зокрема в Конвенції ООН проти катування й іншого жорстокого, нелюдського або принижуючого гідність видів обходження і покарання, а також у Європейській конвенції про запобігання катуванню і нелюдського або принижуючого гідність обходження і покарання. Вони також визнають важливість національного
законодавства, спрямованого на викорінювання катування. Вони зобов’язуються розслідувативсі заяви про випадки застосування катування і переслідувати винних у судовому порядку.
У Паризькій хартії для нової Європи (21.11.1990) зазначено, що глави держав і урядів держав-учасниць Наради з безпеки і співробітництва в Європі підтверджують, що ніхто не буде:піддаватися катуванню або іншим видам жорстокості, нелюдському або принижуючому людську гідність покаранню.
3. Ідеал, до якого має привести процес, підтримуваний цим міжнародним правовим
актомЗаключний акт Наради з безпеки і співробітництва в Європі (01.08.1975) зазначає, що повага прав людини й основних свобод, включаючи свободу думки, совісті, релігії і переконань,будуть заохочувати і розвивати ефективне здійснення цивільних, політичних, економічних,соціальних, культурних та інших прав і свобод, що випливає з гідності, властивої людській
особистості, і є істотними для її вільного і повного розвитку.
Підсумковий документ Московської конференції з людського виміру НБСЄ 1991 р. говорить, що «питання, що стосуються прав людини, основних свобод, демократії та верховенства
закону, мають міжнародний характер, оскільки дотримання цих прав і свобод складає одну ізоснов міжнародного порядку».717Водночас, жоден з актів НБСЄ не містить загального визначення поняття «людська гідність». Це зумовлює неоднозначне розуміння вказаного поняття і може призвести до його невиправдано звуженого тлумачення. Чітке ж визначення поняття «людська гідність» могло бвиступати формальною підставою для розширення можливостей реалізації прав людини.

717 Документы Московского совещания Конференции по человеческому измерению СБСЕ// Международное сотрудничество в области
прав человека. Документы и материалы. – М., 1993. – Вып. 2. – С. 368.

178РОЗДІЛ 4ФІЛОСОФІЯ ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

4.1.

Автономія людини як антропне підґрунтя людської гідності

Людська гідність є постійно змінюваним суспільним явищем. Її сутність може бути теоретично виражена лише поняттями, що розвиваються, перетворюються, змінюють одне одного.
Вона склалась як відображення в свідомості людей того особливого положення, яке займає
людина, а також як відображення її соціальної цінності.718 Свобода, рівність та справедливість,безперечно, є базовими цінностями сучасного суспільства, однак слід виявити, чим пояснюється, зумовлюється таке їх високе значення. Оскільки природа соціальних цінностей зумовлена тим, що всі «форми суспільного життя виникають на основі самоусвідомлених ціннісних
суджень автономних індивідів»719, то логічно припустити, що саме в усвідомленні людиною
своєї цінності, тобто своєї гідності як автономного суб’єкта суспільства, слід шукати їх коріння.
Ще Іммануїл Кант запропонував ідею автономії як стан, коли: індивіди є вільними від зовнішніх обмежень, таких, як примус, насильство, різні форми погроз та маніпуляцій; дії є наслідком їх вибору; дії є вільними від зумовленості внутрішніми чинниками, які б впливали наїх вибір через некеровані бажання, пристрасті або упередження; індивіди керуються у своєму
виборі власним розумом, відповідно до універсальних принципів. Кант вважав, що всі люди єрівними у своїй здатності до автономії, а мораль вимагає поваги до кожного, хто здатен на такуавтономію. Отже, люди мають користуватися рівною повагою внаслідок їх автономії, втручання в яку означало б порушення абсолютної моральної заборони. Особливий наголос робивсяна тому, що автономія є однією з суттєвіших ознак, підґрунтям людської гідності.
На думку Канта, саме автономія є природною правомочністю людини як особи, що будує
себе, а визнання цієї правомочності владою є «строгим правом». Права в точному значенні
слова немає там, де відсутня попередня довіра до можливостей кожної людини стати розвинутою, багатомірною, господарем собі. Отже «строге право має місце лише там, де кожній
людині кредитується гідність особи».720
Сьогодні автономія людини розглядається як ідеальна основа для формування особи на основі раціонального вибору можливих дій, способу життя загалом, керуючись власною системою цінностей та власними ціннісними орієнтаціями. Людина як автономний індивід усвідомлює процес розмірковувань, завдяки якому її пізніші «Я» постають з її теперішнього «Я», ітому її вибір визначений не випадковим чи неконтрольованим способом, а на основі власного
розуміння. Така людина може стояти обабіч своїх поглядів та бажань і спроможна перевірити
їхню слушність, керуючись внутрішніми критеріями, що є її власною тенденцією до раціональності, послідовності й несуперечливості мислення. За таких умов людина творить себесама, а успіх такого самотворення визначений не якимось одним благом, людина визнає відповідальність за своє життя та можливість робити з ним усе на власний розсуд, що «саме собою
718 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. – 432 с.
719 Ackerman B.A. Social Justice and the liberal State. – New Haven: Yale University Press. – Р. 96.
720 Соловьев Є.Ю. Категорический императив нравственности и права. – М.: Прогресс - Традиция, 2005. – 416 с. – C. 122.

179ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4становить елемент доброго життя».721 При цьому концепція доброго життя не розглядається
частково, а як вибір людиною того способу життя, яке на її думку є добрим. Крім того, людина
обирає саме такі цілі в житті, які можуть створити умови для того способу життя, що найбільш
повно виражає її природу як вільної і рівноправної з іншими людьми раціональної істоти такою мірою, якою дозволяють обставини.
Багато дослідників вважають автономію головною цінністю сучасного суспільства. Самеавтономія розглядається як кінцева мета, стосовно якої всі інші цінності є або її складниками,або ж засобами її досягнення. І навпаки, якщо автономія є недосяжною для людини внаслідок
душевного розладу, психічного захворювання або ж «здичавіння від дуже несприятливих життєвих умов, – то для неї важливість засадничих цінностей була б зменшеною пропорційно допослаблення її здатності досягти автономії».722
Суттєвою ознакою автономії є наявність контролю людини над своїми діями. Висловлюється думка, що «особа є автономною, якщо вона ототожнює себе із своїми бажаннями, цілямиі цінностями, і якщо така ідентифікація сама не здійснюється внаслідок деяких впливів, якітак чи інакше призводять до того, що сам процес ідентифікації стає відчуженим від особи».723
Отже, хоча автономія і включає вибір, проте вона виходить за його межі. Здійснення вибору
може відбуватися без наявності справжнього контролю людини над своєю поведінкою, оскільки можуть мати місце нав’язані альтернативи вибору. Крім того, людина не завжди може бутиспроможною розсудливо оцінити доступні альтернативи або не усвідомити достатньою мірою
важливості вибору.
Лише за наявності особливого виду контролю, який включає не нав’язаний, а усвідомлений
вибір серед альтернатив, які людина розсудливо зважила під кутом зору значущості самого
вибору серед доступних альтернатив, може мати місце автономія людини. Виділяють п’ятьнеобхідних умов724, за яких можливий вказаний різновид контролю:1. Умова виконання дії, тобто наявність активної поведінки, котру людина здійснює керуючись певними мотивами і метою.
При цьому мотивом вважають бажання в широкому розумінні: фізіологічні і психологічні,вроджені і набуті, приємні і страждальні, благодатні і шкідливі, позитивні і негативні, важливіі банальні, тривалі і мінливі, розумні і нерозсудливі та ін. Мета полягає у їх задоволенні. Підставою для вибору людиною тих чи інших дій є переконання, що саме їх виконання забезпечує
більшу ймовірність досягнення мети, тобто задоволення того бажання, яке є мотивом дії.
Загалом погоджуючись із запропонованими судженнями, хотілося би акцентувати увагу натому, що не лише активна поведінка здійснюється під контролем автономної людини. У цьому
випадку доцільно говорити і про бездіяльність, тобто пасивну поведінку, яка знаходить виразв утриманні від дії. Цілком логічно припустити, що вказаний вид поведінки також має мотивиі мету, а утримання від певних дій часом не лише допомагають у досягненні мети, але й прискорюють її настання.
2. Умова вибору, тобто людина вчиняє діяння (дію чи бездіяльність), обираючи з низки
альтернатив ті, які вважає доступними відповідно до своїх розсудливо зважених переконань.

721 Ryan A. Liberalism. // A Companion to Contemporary Political Philosophy. / Eds. R.E. Goodin and Ph. Pettit. – Oxford: Blackwell, 1993. – P. 304.
722 Кекс Д. Засадничі цінності лібералізму // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 122.
723 Dworkin G. The Concept of Autonomy. // Dworkin G. The Theory and Practice of Autonomy. – Cambridge: Cambridge University Press, 1988. –Р. 61.
724 Кекс Д. Засадничі цінності лібералізму // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 123-125.

180ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Вибір передбачає зважені переконання людини стосовно своїх здібностей та можливостей
реалізувати деякі з доступних альтернатив. Щоб задовольнити цю умову, достатньо наявності
розсудливого ставлення людини до своїх переконань. При цьому не вимагається обґрунтування
істинності переконань, оскільки для автономії міра контролю є достатньою, коли людина обирає навіть одну реально доступну альтернативу. У цьому випадку важливою є лише внутрішня
мотивація людини вчинити діяння без огляду на те, чи має вона можливість вчинити інші дії.
3.

Умова ненав’язаного вибору.

Вона висуває дві негативні вимоги до умов вибору, включаючи такі обставини, коли вибір
усе-таки здійснюється, але він залишається неавтономним. Перша умова виникає тоді, колиальтернативи, між якими потрібно обирати, нав’язані людині ззовні. При цьому людина дійсно
обирає, але навряд чи можна припустити, що вона має достатній контроль над своїми діяннями. У виборі, нав’язаному у такий спосіб, зменшення контролю не є очевидним лише тому, щолюдина змушена обирати між небажаними альтернативами. Для втрати контролю необхідно,щоб альтернативи були небажаними не лише для конкретної людини у певній ситуації, а длябудь-якої людини в ситуації певного типу.
Інша негативна вимога до умов вибору полягає в тому, що альтернативи, які доступні людині, не повинні бути обмежені такими моральними та політичними цінностями, котрі є длянеї неприйнятними. Така вимога робить очевидним, що вибір може бути нав’язаний так, щолюдині доводиться вибирати із внутрішньо небажаних альтернатив у спосіб, який позбавляє їїможливості обирати бажані для неї альтернативи.
4. Умова оцінювання, тобто людина має перебувати у стані, котрий є сприятливим дляоцінювання тих діянь, які вона обирає.
Ця умова являє собою позитивну вимогу щодо вибору, відповідно до якої людина, щоб бутиавтономною, повинна мати особливі підстави для здійснення свого вибору. Якщо ж людина
обирає діяння бездумно, нехтуючи наслідками, не зважуючи аргументи на користь тих чи інших альтернатив, то вона все-таки здійснює вибір, проте він є безпідставним.
5. Умова розуміння, яка спричиняється тим, що кращий спосіб оцінювання людиною обраних нею дій має ґрунтуватися на достатньому розумінні їх важливості.
Ця умова підсилює позитивну вимогу щодо умов вибору вимагаючи, щоб під час оцінюванні зверталась увага на особливі ознаки обраних діянь. Одна з таких ознак полягає в тому, щолюдина має розглядати свої діяння під кутом зору об’єктивно прийнятих пояснень. Пояснення
є об’єктивно прийнятними, якщо будь-яка розумна людина, котрій відомий контекст діяння,може погодитися з таким поясненням. Пояснення людини може бути помилковим внаслідок
самоомани, неуважності, ілюзії, егоцентризму, фанатизму, фантазування та ін. Ці помилкові
способи в досягненні об’єктивності можуть бути або обраними, або необраними. Необранимиїх можна вважати, виходячи з того, наскільки брак об’єктивності у людини перетворює її діїна неавтономні.
Другою ознакою є те, що людина повинна розглядати обрані нею дії під кутом раніше вживаних зразків діянь (досвіду). Людина має бути здатна за потреби пояснити, чи відповідає обране нею діяння її звичайній поведінці чи відхиляється від неї.
Наступною необхідною ознакою, у цьому контексті, є усвідомлення людиною тієї моральної позиції, яку утверджують обрані нею дії. Вимога полягає не лише в тому, що автономними
діяннями є лише ті, які гідні морального схвалення, оскільки діяння, що гідні морального осуду, також можуть бути автономними. Вимога також полягає і не в тому, що моральна позиція,181

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4втілена в обраних діяннях, має бути важливою для людини, оскільки людина може підпорядкувати моральні вимоги іншим. Суть вимоги в тому, що людина повинна визнати доречність
моральних вимог в оцінюванні своїх діянь. У цьому випадку потрібно, щоб людина визнала
добро і зло як один із аспектів, під кутом зору якого повинно розглядатись значення обранихнею діянь, навіть якщо виявиться, що вони є непридатними, якщо їх розглядати під таким кутом зору.725
Слід погодитися з тим, що «кожна з названих умов є необхідною, а разом узяті вони є достатніми для того, щоб дія була автономною».726 Людину можна вважати автономною лишетоді, коли її діяння є автономними. Враховуючи якою мірою людина використовує вищевказані
вимоги, контролюючи свої діяння, можна зробити висновок наскільки її вибір є автономним.
Згідно з цими вимогами, автономними є діяння, які є вільними і ґрунтуються на судженнях людей. Тому можна вважати, що автономія людини містить компонент свободи (умова виконання
вибору, умова вибору, умова ніким не нав’язаного вибору) та компонент судження (умова оцінювання та розуміння вибору). Висловлюються думки, що людина, яка зберігає свободу, алене судження, перебуває у стані автаркії, тоді як той, хто зберігає обидва компоненти, є справді
автономним.727 Крім того, компонент свободи розглядають як негативну свободу, тобто свободу від зовнішнього втручання, а компонент судження – як позитивну свободу, тобто свободу
жити згідно із своєю концепцією доброго життя.728
Розуміння автономії як єдності компонентів свободи і судження вимагає також додаткового пояснення специфіки судження. У цьому випадку судження людини має бути її власним іґрунтуватися на критичному обдумуванні власного вибору, діянь, концепції доброго життя. Цевиключає підміну власного судження людини на «судження авторитетів – політичних, релігійних, моральних, харизматичних. Це також виключає, аби судження ґрунтувалися на ідеологічній ідіосинкразії, примусі, неперевірених упередженнях, некерованій пристрасті і т.п.».729
Автономія вимагає, щоб людина обмірковувала, як вона має здійснювати свою свободу. Крімтого, судження людини повинно ґрунтуватися на певних стандартах, які вона акцептує внаслідок їх попереднього критичного обдумування та роздумів над тим, як вона має будувати своєжиття.
У цьому розумінні саме індивідуальність людини набуває особливого значення. Ще ДжонСтюарт Мілль вважав, що саме власні судження та індивідуальний характер людини повинні
формувати стиль її життя та особисту поведінку. Однак при цьому слід враховувати попередній
людський досвід, на підставі якого віддавати перевагу одним стилям існування та поведінкинад іншими. Людина особисто повинна з’ясувати, яка частина досвіду людства підходить до їїобставин та характеру. Традиції та звичаї інших людей непрямо свідчать про те, чого навчивїх досвід, а тому вимагають поваги з боку кожної особи. Під час врахування у своїй поведінці
досвіду інших людей слід брати до уваги, що: досвід інших може бути занадто вузьким абойого можуть хибно інтерпретувати; інтерпретація досвіду може бути правильною, але не підходити для іншої людини; навіть якщо традиції та звичаї можуть бути хорошими і підходитицій особі, але просте наслідування звичаю не виховує і не розвиває в людині жодної якості, щовідрізняє її від інших істот.730

725 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. – 432 с.
726 Кекс Д. Засадничі цінності лібералізму // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 125.
727 Benn S. Theory of Freedom. – Cambridge: Cambridge University Press, 1988.
728 Berlin I. Four Essays on Liberty. – Oxford: Oxford University Press, 1969. – Р. 131.
729 Кекс Д. Засадничі цінності лібералізму // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С.126.
730 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. – 432 с.

182ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІНа думку Мілля, людські здатності до сприйняття, судження, розрізнення, розумової активності і навіть моральних уподобань виявляються лише під час здійсненні вибору. Той, хто дієпевним чином лише тому, що це є звичаєм, не робить жодного вибору. «Він не набуває практики ні вирізнення найкращої з наявних можливостей, ні прагнення до її втілення. Розумові йморальні сили, подібно до мускульних, можуть розвиватися лише в процесі використання…
Якщо підвалини поглядів особи не є результатом власних міркувань, її розум не тільки не можезміцнитися внаслідок прийняття цього погляду, але, ймовірно, послаблюється… Той, хто дозволяє, щоб світ або найближча до нього частина світу обирали за нього план його життя, не маєжодної потреби в будь-яких здатностях, окрім мавпячого хисту до імітації. А хто обирає свійплан сам, той залучає всі свої здатності».731
Людина повинна використовувати свою здатність до спостереження – щоб бачити; здатністьдо міркування та судження – щоб передбачати; здатність до діяльності – щоб збирати матеріалдля прийняття рішення; здатність до розрізнення – щоб приймати рішення, а коли рішення
прийняте, то мобілізувати свою здатність до наполегливості та самоконтролю – щоб дотриматись свого ретельно зваженого рішення. Людина потребує всіх цих якостей, використовуючивсі їх рівно настільки, наскільки визначальною є та частина її поведінки, яку вона визначає наоснові власних суджень і почуттів. «Можливо і без цих усіх речей її провели б по життю якоюсь доброю стежкою й зберегли б від шляхів, що приносять зло. Але якою буде її порівняльна
цінність як представника людства?»732 Справжнє значення має не лише те, що саме роблять
люди, але й до якого типу належать ті, котрі це роблять. Тому найважливішим серед плодів
людської праці, на вдосконалення якого витрачається велика частина життя, є сама людина.
Людина є найбільшою цінністю, постаючи в роздумах філософів піднесеною і гарною «зовсім не через уніфікацію в собі індивідуального, а через його культивацію й вживання в межах,обумовлених правами інших людей. Завдяки тому ж процесу стає багатим, різноманітним тарухливим усе людське життя; високі думки та піднесені відчуття отримують щедру поживу, ізміцнюються зв’язки, що поєднують кожного індивіда з його расою, наділяючи расу безконечно більшою цінністю. Пропорційно до розвитку власної індивідуальності, кожна особа стаєціннішою для себе, і тому отримує здатність набувати більшої цінності для інших».733
Отже, саме індивідуальність (автономія), на думку Мілля, дорівнює розвитку, виражає цінність людини, і тільки культивація такої індивідуальності створює або може створити всебічно
розвинуті людські істоти. Якщо людина поступиться своєю індивідуальністю, то це буде пригніченням всієї людської сутності (природи). Тому, для того, що б людина могла проявити своюіндивідуальність, вона повинна мати змогу вести такий спосіб життя, який вважає за доцільне.
Саме терпимістю до вибору людина визначає, наскільки гуманним, демократичним є суспільство. Навіть деспотизм не призводить до найтяжчих наслідків, доки під його владою існує
індивідуальність. Все, що пригнічує індивідуальність, є деспотизмом, незалежно від того, підяким ім’ям він виступає, і незалежно від того, чи сповідує він втілення Божої волі чи людських
настанов.
Подібних поглядів дотримувався також Вільгельм фон Гумбольт, який вважав, що метою
людини є те, що продиктоване вічними й незмінними веліннями розуму, а не навіяне туманними та мінливими пристрастями, та полягає в найвищому й найгармонійнішому розвиткуїї сил для утворення повної й стійкої цілісності. Тому метою, «до досягнення якої повинна
безперервно спрямовувати свої зусилля кожна людська істота і на яку повинні особливо орі731 Міл Джон Стюарт Про свободу: Есе / Пер. з англ. – К: «Основи», 2001. – 463 с. – С. 69.
732 Міл Джон Стюарт Про свободу: Есе / Пер. з англ. – К: «Основи», 2001. – 463 с. – C. 69.
733 Міл Джон Стюарт Про свободу: Есе / Пер. з англ. – К: «Основи», 2001. – 463 с. – C. 74.

183

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4єнтуватися ті, хто прагне справляти певний влив на своїх співгромадян, – є сильна й здатнадо розвитку особистість», якій для цього необхідні дві умови: «свобода й розмаїття вихідних
можливостей».734
На думку А.М. Колодія, котрий досліджував автономію у праві, автономія означає, щосуб’єкти приватного права «вільно здійснюють свої права».735 Сьогодні не викликає запереченьі теза про те, що всі принципи права «пронизані ідеєю самоцінності та автономії людини».736
Отже, прослідковуєтся думка, що саме автономна особа, яка має чітко виражену індивідуальність, чіткий життєвий план, сформовані погляди на життя, власну систему цінностей,здійснює зважений, самостійний вибір, є носієм гідності. Саме автономія (індивідуальність)вирізняє людину з-поміж інших форм буття, формує ідеал, до якого слід прагнути кожній людині. Таким ідеалом, беззаперечно, виступає людська гідність, природа якої є двоякою. З одного боку, людська гідність втілює всі найкращі ціннісні здобутки людства, виражає рівень гуманістичного розвитку автономної людини як родової істоти. З іншого боку, людська гідність
вчиняє прямий і безпосередній вплив на кожну людину, впливаючи на її поведінку через базові
цінності суспільства, формуючи її погляди на життя, формуючи особисту систему цінностей,ціннісні орієнтації і, отже, зумовлює та формує особисту гідність кожної людини.
Через такий двоякий процес і проходить духовний розвиток суспільства. Саме так духовність людини, її індивідуальність відображаються в духовності (культурі) соціуму, а базові позитивні характеристики і риси гідності людини виражаються в тому морально-правовому ідеалі, який і має назву людська гідність. Отже, людська гідність є тим духовним та культурним
ідеалом, цінністю, з якої випливають інші соціальні цінності, такі, як свобода, справедливість,рівність. Людська гідність, поєднуючи в собі всі найкращі здобутки соціуму на конкретно-історичному етапі його розвитку, виступає найбільш загальною, базовою соціальною цінністю,яка визначає й скеровує подальший розвиток людини і суспільства на загальнолюдських гуманістичних засадах.

734 Гумбольт Вільгельм фон. Сфера та обов’язки врядування / Цит. за Міл Джон Стюарт. Про свободу: Есе / Пер. з англ. – К: «Основи»,2001. – 463 с. – С. 68.
735 Колодій А.М. Принципи права України: Монографія. – К.: Хрінком Інтер, 1998. – C. 62.
736 Донченко О.П. Свобода як всезагальний принцип права // Проблеми філософії права. – 2005. – Том ІІІ. – №1-2. – С. 307-310. – С. 310.

184

ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

4.2.

Місце і роль людської гідності у природі людини

Взаємовплив людини і права є складною багатоаспектною проблемою, що охоплює питання
теорії та філософії прав людини, правового статусу, правової поведінки та правової соціалізації людини, правосвідомості, антропологічного підходу до дослідження права, аксіологічного
(ціннісного) підходу до дослідження людини в праві, правової психології, що досліджуютьсяу рамках філософії права (соціології права, правової антропології, аксіології, онтології та гносеології), теорії права та держави та інших наук. Між правом і людиною існують відносини
своєрідного «ізоморфізму – структурно-змістовної подібності, що дозволяє говорити про те,що право за низкою своїх позицій є антропоморфним, а цивілізована людина – це не лише людина соціальна, але й людина юридична»737. Право є тим дзеркалом людської природи, в якому
відображається сутність людини, єдність її біологічної, соціальної та духовної природи.
Для окреслення феномена «людина» вживається багато термінів, зокрема: людина, індивід,індивідуальність, особистість, особа, громадянин. Факт багатоманітності термінології щодолюдини в праві є підтвердженням складності питання правового людинорозуміння та відображення багатоаспектності людини.
Під терміном «індивід» розуміють людину як представника людського роду, що не передбачає конкретних соціальних чи психологічних характеристик. Термін «індивідуальність» визначає сукупність успадкованих і вироблених в процесі онтогенезу фізичних і психологічних особливостей, що відрізняють даного індивіда від всіх інших. Термін «особистість» характеризує
людину із розвинутою індивідуальністю, яка активно сприяє іншим людям в їхньому розвитку.
Термін «громадянин» означає особу, правовий статус якої зумовлений її належністю до громадянства певної держави. Громадянин – це завжди людина, але в юридичному значенні некожна людина може бути громадянином. Звідси випливають певні відмінності у правовому
статусі людини і громадянина. Права людини мають природний і невідчужуваний характер, аправа громадянина визначаються належністю до громадянства певної держави.738
Термін «особа» розкриває цілісність соціальних характеристик людини. Особа виникає іформується внаслідок суспільного розвитку, є суб’єктом праці, спілкування та пізнання, що детерміновані конкретно-історичними умовами життя суспільства. На думку В. Тугаринова, слідрозрізняти поняття людина і особа, оскільки людина – це поняття природно-суспільне, а особа – соціальне.739 П. Лямцев вважає, що кожна суспільна формація має свої тип і підтипи осіб, апевні етапи тієї чи іншої формації «характеризуються різноманітністю цих типів і підтипів».740
А .Артемьєв виокремив особливі соціальні функції категорії «особа», серед яких: знаково-семантична, інформаційна, гносеологічна, світоглядна, методологічна, евристична – визначення
місця «особи взагалі» і конкретної, реальної, одиничної особи в макро- і мікросередовищі,системі суспільних відносин, вияву об’єктивних і суб’єктивних джерел, внутрішніх структурта втілень «світу особи»; інтегративна та диференціююча функція – об’єднання в ідеї, понятті,категорії «особа» та в теорії її становлення і розвитку емпіричних фактів і об’єктивних знаньпро тотожність, збіг і нетотожність, відмінності й суперечності типів і форм індивідуальної,міжіндивідуальної та надіндивідуальної свідомості, поведінки, спілкування; гуманізуюча, регулятивна, нормативна, компенсаторна, морально-естетична, соціокультурна функція – об’єднання уявлень, понять, ідей, категорій та теоретичних пояснень, системних та позасистемних,737 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридически центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С. 81.
738 Шемшученко Ю.С. Громадянство // Юридична енциклопедія в 5 томах. – К., 1998. – т. 1 – 669 с. – С. 640.
739 Тугаринов В. Личность и общество. – М., 1965. – С. 43.
740 Лямцев В. Формирование человека как личности. Социально-философский аспект. Л., 1984. – С. 41.

185

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4загальних, особливих та одиничних, необхідних та випадкових характеристик і властивостей
особи з практикою її соціалізації, формування, адаптації до життєвого середовища вміннямита навичками, «окультурення», освіти та самоосвіти, виховання та самовиховання.741
Конкретизація ситуації і мета-системи «природа – суспільство – людина» забезпечує більш
глибоке бачення місця і ролі людини в сучасному світі, оскільки дозволяє розглядати людинуяк суб’єкт культурно-історичного процесу. Цінність такого підходу зумовлена евристичним
потенціалом соціально-філософської категорії особа. «Особа – це свідомо-діяльнісне втілення
суспільних відносин, суб’єкт і продукт (творець і творіння) суспільного виробництва. І в цьому розумінні, особа перш за все є «поняття відносин», в якому і через яке людина реалізує своєконкретне існування і здійснення, заявляючи про себе як про характерний тип представника
конкретного суспільства.»742
Термін «людина» є основним фундаментальним терміном щодо феномена людини. Висловлюються припущення, що альтернативою терміна «людина» можуть бути терміни «особа» та«індивід». Проте, на думку В. Бігуна, вживання терміна «особа» дещо звужує відображення
феномена людини, оскільки він є спеціальним правовим терміном, який використовується якправова фікція для цілей права. Етимологічне порівняння слів «людина» та «особа» також
слугує аргументом його переваги над словом «особа». Термін «індивід» за своїм значенням
поступається значенням універсальності терміна «людина», оскільки етимологічно він означає неподільне і за характером є таким, що звертається до людини як одиничного, а не множинного. Окрім того, термін «індивід» використовується для позначення людини в широкому
розумінні в міжнародному праві. Тому термін «людина» пропонується використовувати як основний фундаментальний термін, що описує феномен людини, а інші терміни як похідні.743
Людина є об’єктом вивчення багатьох наук. Однак комплексні дослідження не завжди можуть призвести до глибоких і якісних досягнень. С.П. Гуревич вважає, що висновки різних
конкретних дисциплін часто є несумісними.744 Якщо, скажімо, економіка допускає, що людина
здатна до раціонального вибору, то психологія виходить з того, що мотиви людської поведінки
значною мірою ірраціональні. Соціологія розглядає людину як суб’єкт суспільних відносин,котрий формується та змінюється під впливом суспільства. Психологія ж шукає стабільні характеристики психіки, які забезпечують постійність поведінки людини незалежно від культурних та історичних умов. Біологія намагається довести незмінність людської природи, напротивагу цьому історики виявляють інтерес до того, як змінюється людина під впливом змінних культурних факторів. Тому єдиною методологічною основою вивчення людини може бутифілософська концепція людини.
У філософії права під терміном «людина» розуміють істоту, котра «здатна активно діяти,пристосовуватися до обставин чи змінювати їх відповідно до своїх потреб, котра вміє створювати предмети, яких немає в природі, формувати навколо себе особливе штучне середовище
(цивілізацію) і руйнувати її, щоб знову відновити і вдосконалити». 745 Наслідком бурхливої
діяльності людини стають зміни не лише в оточуючому світі, але й значні зміни в ній самій.
Соціокультурний досвід, який нагромаджується з розвитком цивілізації, збагачує внутрішній

741 Артемьев А.И. Социология личности. 2-е изд. – М.: ООО «Арба Т-ХХ1», 2001. –256 с. – С. 9.
742 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 32.
743 Бігун В. До питання про філософію та теорію прав людини: правове людинорозуміння (деякі концептуальні та термінологічні аспекти)//http://www.lawyer.org.ua/?w=r&i=21&d=408744 Гуревич П.С. Философская антропология. Учебное пособие. – М., 1997. – С. 188-189.
745 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридически центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
С. 1024.

186

ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

світ людини, робить його складним, багатомірним, знаходить нові грані, властивості, здібності, що відкривають людству шляхи подальшого розвитку.
Людина, на думку Г.В. Гребенькова, як соціальний суб’єкт культуротворчої практики, деправо постає як одна із соціальних основ буття, є «тотальним і абсолютним джерелом права»,746 а отже, й відповіді на фундаментальні питання правової теорії варто шукати в комплексі тих проблем, які є традиційно філософськими і становлять предмет такого філософського
знання як філософія людини чи філософська антропологія.
В основі філософської антропології лежить віра дослідника у власну цінність, а також уцінність усіх людей як представників єдиного біологічного виду. Цим зумовлюється відбір
науковцем досліджуваних фактів та інтерпретація результатів наукових пошуків. Тому «людина в очах вченого, який використовує даний підхід, стає принципом, що визначає характер
дослідження, та водночас метою останнього. До того ж, її правам і свободам (як невід’ємним
атрибутам особи) створюються можливості для утвердження у властивості ціннісного орієнтира суспільного розвитку».747На думку засновника німецької школи філософської антропології М. Шелера, завдання цієїнауки полягає у тому, щоб виробляти на основі окремих наукових визначень єдину систематичну теорію людини.748 Б. Григор’ян вважає філософську антропологію спробом визначити
основи і сфери «власне людського» буття, індивідуальності людини, її суб’єктивно-творчих
можливостей; зробити людину «мірою всіх речей», з неї та через неї пояснити, як її власну
природу, так і смисл та значення навколишнього світу; виділити спеціальним предметом філософського пізнання окремого індивіда (його «типізовану модель») у найрізноманітніших вимірах, що характеризують природу людини у специфічних якостях.749
Право об’єктивно покликане сприяти задоволенню людських потреб. Вирішення цього
завдання здійснюється шляхом забезпечення безперешкодної реалізації в конкретних історичних умовах прав людини – виразу особистісної цінності права. Проте зрозуміти смисл категорії
«права» неможливо без з’ясування сутності їх носія.750 К. Вальверде вважає, що від розуміння
людини залежить розуміння сім’ї, суспільства, економіки, політики, права, всіх гуманітарних
наук, а отже, філософська антропологія, як наука про людину, має велике значення. Однак
«людина, насправді, настільки складна і загадкова істота, що нелегко дати її повний опис, якийби задовольнив усіх»751. Тому існує багато концепцій, котрі намагаються розкрити сутність
(природу) людини. Серед них можна виділити суб’єктивістські (екзистенціалізм, персоналізм,прагматизм та ін.), об’єктивістські (фізикалізм, неопозитивізм, біхевіоризм тощо), інтегральні
(феноменологія, психоаналіз, німецька філософсько-антропологічна школа та ін.).
На думку С.І. Максимова, філософська антропологія є тією частиною філософії, в якій вивчаються людина як особливий вид сущого, осмислюються проблеми людської природи і людського буття, аналізуються модуси людського існування, виявляється потенціал антропологічної картини світу. Оскільки в праві втілюються суттєві сили людини, то в ньому можуть бутивиділені моменти, без яких людина не може існувати. «В цьому є суть антропологічної позиції
746 Гребеньков Г.В. Вчення про природу людини як підґрунтя сучасної правової антропології // Проблеми правознавства та правоохоронної
діяльності: Зб. наук. праць. – Донецьк, 2005. – №1. – С. 3-15. – С. 6.
747 Гудима Д.А. Філософсько-антропологічний підхід – методологічний фундамент сучасної юридичної науки // Проблеми філософії
права. – 2003. – Том 1. – С. 122-125.
748 Марков Б.В. Философская антропология: очерки истории и теории. – СПб.: Издательство «Лань», 1997. – С. 16.
749 Григорьян Б.Т. Философская антропология: исторический очерк. – М.,1982. – С. 7.
750 Гудима Д.А. Філософсько-антропологічний підхід – методологічний фундамент сучасної юридичної науки // Проблеми філософії
права. – 2003. – Том 1. – С. 122-125.
751 Вальверде К. Философская антропология. – Христианская Россия, 2000. – С. 10.

187ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4стосовно права – уявити останнє як таке, без чого людина не може бути людиною, з одного
боку, і виявити в структурі людського буття такі моменти, котрі в зовнішньому виразі дають
правові відносини (право) – з іншого боку».752 А підхід до права з позицій вчення про природу
(сутність) людини дозволяє подолати однобокість класичних концепцій природного права.
Однак деяка невідповідність у поглядах автора прослідковується, коли стверджується, що«не слід абсолютизувати пошук єдиної й істинної природи людини. Такої просто не існує».753
Автор пропонує застосувати концепцію множинності людської природи, що не пов’язана збудь-якою ідеологією і знаходиться в рамках здорового плюралізму. Вказана концепція знайшла своє відображення у філософській науковій літературі. Зокрема, М.К. Мамардашвілі висловлює думку, що «людина – це, перш за все, постійне зусилля стати людиною, це не природний стан, а стан, що твориться безперервно».754 У такому образі людина знаходить своєвиправдання і образ права як безперервне становлення в результаті застосування і підтримання
людських зусиль. У свою чергу, право створює умови для реалізації потенціалу людини, людських можливостей, хоча і не гарантуючи цю реалізацію без власних зусиль людини.
До цієї проблематики звертаться також Д. Лакс, який обгрунтовує тезу про множинність
природи людини. Вчений вважає, що твердження про природу людини, тобто про стійкі людські характеристики, базується на фактах вибору, який містить у собі одночасно об’єктивні ісуб’єктивні елементи. Об’єктивні елементи завжди зовнішньо визначені та кількісно обмежені. Прикладом може слугувати набір засобів, за допомогою яких можна визначити, наскільки
людяною, доброю, розуміючою і т.д. є людина. В той час суб’єктивні елементи являють собою
ціннісні переваги, котрі, однак, і є вирішальними у прийнятті рішення. «Оголошення певних
цінностей істиною дає більш надійну опору, ніж просто намір їх відстоювати. Стверджуючи,що певні соціальні культури, політичні порядки чи способи поведінки є прямим наслідком
людської природи, ми надаємо їм більшої ваги, ніж якщо просто говоримо, що надаємо їм перевагу».755Концепція множинності людської природи зазнає, однак, критики. Висловлюються міркування, що ця концепція не може бути продуктивною навіть у пізнавально-постановчому розумінні, оскільки, по-перше, якщо не існує природи людини, то як вона може бути множинною?
«І по-друге, як можна обгрунтувати ідею права і критерії справедливості, одночасно вважаючиїх основами реально існуючих феноменів права, і продовжувати розмірковувати про якусь ефемерну іпостась, визначену поняттям природа людини, і уявляти її як деяку абстракцію, зміст
якої релятивний і, по суті, беззмістовний».756
На думку Г.В. Гребенькова, саме природа людини є необхідною умовою права. Вчений виділяє такі особливості природи людини: людина здатна мати не лише окремі сприйняття і увлення, не лише вловлювати емпіричні закономірності, але й встановлювати так звані теоретичні закони (абстрактне мислення); людині властива свідомість, тобто вторинне відображення
власних знань і психологічних феноменів взагалі; людина має самосвідомість; для людиниє характерною фундаментальна редукція інстинктивної поведінки, що уможливлює розвиток
соціальних структур, незалежно від біологічної еволюції. Крім того, для людини характерний

752 Максимов С.И. Правовая реальность: опыт философского осмысления. – Харьков: Право, 2002. – 328 с. – С. 192.
753 Максимов С.И. Правовая реальность: опыт философского осмысления. – Харьков: Право, 2002. – 328 с. – С. 201.
754 Мамардашвили М.К. Как я понимаю философию. – М., 1990. – С. 311.
755 Лакс Д. О плюрализме человеческой природы // Вопросы философии. – 1992. – №10. – С. 109.
756 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. – 432 с.

188ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

специфічний спосіб життя, який полягає в переході від біологічної адаптаціїї до активного
пристосування предметів і умов середовища до власних потреб.757
Дещо інший підхід застосовує В. Брюгер, котрий пропонує інтегрувати філософські погляди, а також історію та сучасний діапазон вимог щодо прав людини в образі людини. Вчений
створив формулу образу людину, яка охоплює увесь спектр існуючих прав людини й водночас
залишається відкритою для нових прав. Запропонована формула складається з п’яти елементіві вказує на те, що права людини мають на меті забезпечення «самовизначального, значущогота відповідального способу життя»758 кожній людині. Серед таких елементів вчений виділяє:самовизначення, значущість, відповідальність, захист життя та спосіб життя.
1. Самовизначення означає здатність людини ставити цілі та розробляти, втілювати й захищати свій життєвий план, який створюється для задоволення основних потреб. Для того,щоб потреби стали визначальними планами дій, «Я» зазвичай має надати цим рушіям форми
через їхнє утвердження, обмеження чи інтенсифікацію; цей процес стосується не тільки базових рушіїв, притаманних усім людям, але також і конкретних індивідів й їхньому способу
життя. Інакше кажучи, у більшості ситуацій індивід має визначитися зі своїми схильностями і,таким чином, обрати конкретний план власних дій, що зазвичай передбачає вибірковий характер діяльності.
У контексті самовизначення вчений виділяє два аспекти: свободу вибору (вибір партнера,професії, політичної партії, релігії належить до найважливіших для людини категорій виборута виявляє специфічні погляди на різні аспекти життя, які людина вважає важливими) та персональну відповідальність. Серйозне сприйняття свободи вибору означає, що відповідальний
вибір не тільки передбачає переваги та надбання, але також пов’язаний з потенційним ризиком
зазнати втрат та невдач.
2. Значущість – це елемент образу людини, який висуває на перший план фундаментальне
антропологічне положення про те, що розвиток індивіда, спільноти чи людства у цілому ґрунтується на культурі. На думку вченого, культура звільняє людину від суворої біологічної залежності. Часткове звільнення від визначальної сили інстинктів започатковує нову залежність.
Соціальні норми та культурні концепції повинні розроблятися людством в усіх сферах життядля того, щоб визначити спосіб дій та відповідні їм поняття як ідентичні у будь-якому контексті. У цьому процесі різні культури формують свою особливість (ідентичність), а індивіди –свою особистість. Люди, через невизначеність своїх природних схильностей, мають розвинути
соціальні та культурні програми щодо того, чого вони хочуть досягти та чого уникнути. Кожна
культура має розробити загальні дороговкази про те, що є добром, а що злом, що є чесністю, ащо непорядністю.
3. Відповідальність вчений розуміє, з одного боку, як звіт людини перед собою за своєжиття і поведінку. В інших відношеннях відповідальність складається з трьох додаткових елементів:- взаємність – той, хто вимагає прав та свободи, повинен надавати такі ж самі права тасвободи іншим в аналогічних ситуаціях. Ця вимога може розглядатися як така, що випливає зміркувань логічної послідовності у дискусіях про права людини. У будь-якому випадку, взаємне надання прав та обов’язків є елементом гідності у вимогах (претензіях), пов’язаних ізправами людини. Це означає, що ніхто не може претендувати на те, щоб ставити себе вище заінших, оскільки усі люди наділені однаковою гідність та цінністю;757 Гребеньков Г.В. Вчення про природу людини як підґрунтя сучасної правової антропології // Проблеми правознавства та правоохоронної
діяльності: Зб. наук. праць. – Донецьк, 2005. – №1. – С. 3-15. – С. 13-15.
758 Брюгер В. Образ людини у концепції прав людини // Проблеми філософії права. – 2003. – Том 1. – С. 116-146.

189

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4- юридична відповідальність. Відповідальність за власне життя передбачає юридичну
відповідальність за порушення прав інших. Суспільство, яке ґрунтується на принципі верховенства права, має гарантувати серйозне сприйняття законних прав та їх повагу громадянами,а також захист з боку державних службовців законодавства країни;- соціальна відповідальність, тобто у випадках, коли індивіди не здатні піклуватися просебе, соціальний обов’язок щодо надання їм допомоги покладається на інших.
4. Захист життя. Людині має гарантуватися фізична безпека ще до прийняття нею рішенняпро те, як їй поводитися у житті.
5. Спосіб життя є елементом, що стосується власне того стилю життя, який людина обирає для себе. Він є кінцевою метою, оскільки усі згадані раніше елементи є визначальними дляспособу життя. Людина не може «будувати» життя до тих пір, поки вона не володіє певним
рівнем свободи вибору (вироблення) власного плану життя. Цей вибір, у свою чергу, залежитьвід того, що відбувається в навколишньому світі в цілому. Можливість відходу від усталених
соціальних стандартів є важливою альтернативою, адже люди є одночасно і творіннями, і творцями. Саме зв’язок між цими двома аспектами спричиняє появу та існування «особистості»та «автентичності». До того ж, певна культура забезпечує критерії взаємної поступливості,індивідуальної відповідальності, індивідуальної підзвітності та соціального забезпечення, якіє чотирма головними рівнями відповідальності. На думку вченого, «людина, яка зважає на усіці аспекти, не тільки «живе» своїм життям, але й діє адекватно, оскільки у такому балансі міжі індивідом, громадою та культурою людська гідність знаходить своє найкраще втілення».759
Сформульована таким чином формула образу людини є корисною і ємкою, втім також маєі деякі вади. Хоча формулювання образу людини містить як універсальні, так і специфічні аспекти, позиція автора може бути піддана критиці за неспроможність задіяти найбільш потужні
духовні стимули у межах різних культур: релігію і світогляд (тобто глибоко вкорінені уявленняпро світ та світобудову).
Цікавим видається погляд на сутність і природу людини через призму антропосоціогенезута історико-філософського аналізу, що запропонований І.І. Кальним. Вчений виділяє такі основні ознаки, що характеризують сутність (природу) людини:1. Людина як цілісність, що відкрита світу, включає в себе природні (біологічні), духовні, соціальні, родові (загальнолюдські) та космічні елементи. Людина є істотою соціальною,оскільки включена в певну систему суспільних відносин. Разом з тим, людина є істотою природною, оскільки, виходячи з природи, вона зберігає з нею зв’язок як на рівні суспільства, такі на рівні індивіда. Наділена розумом, людина заявляє про себе як істота духовна, що здатна
пізнавати таємниці буття та співвідносити знання про себе і знання про світ. Родове начало
людини зумовлене загальнолюдським генофондом та інформаційною пам’яттю минулих поколінь. Космічне начало людини представлене такими циклами і ритмами, якими слідує Земля,Галактика, Всесвіт і людина як така. Всі п’ять начал у своїй єдності складають неповторну унікальність феномена людини, в якому переплітаються внутрішні задатки та зовнішні фактори,що формують її сутнісні сили: волю, почуття, інтелект;2. Онтологічною основою буття людини є її сутнісні сили, її здатність до цілеспрямованої
діяльності;3. Головною характеристикою людини є її людський зміст. Це сором і сумління, співчуттята солідарність, благоговіння перед природою, прийняття життя як вищої цінності;759 Брюгер В. Образ людини у концепції прав людини // Проблеми філософії права. – 2003. – Том 1. – С. 116-146. – С. 144.

190

ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

4. Людина належить одночасно до двох світів: феноменального та інтелігібельного. Вонапостійно долає свою феноменальність, створюючи свій власний образ і свій зміст на шляху
діалогу і вирішення протиріч між душею і тілом;5. У пошуках себе за межами своєї природи людина використовує гру та творчість. Вонапроектує бажаний образ і йде на ризик вибору, перекреслюючи всі інші можливі варіанти;6. Людина живе у певній культурній парадигмі, котра визначає її певну спрямованість івикликає певні асоціації;7. Людина живе в стані принципової незавершеності. В неї є минуле, теперішнє і майбутнє. Виступаючи об’єктом можливого, людина постійно демонструє свій стан незадоволеності.760
Таким чином, феномен людини належить до особливої реальності, явища якої принципово
відрізняються від явищ природи – саме тому людину називають пограничною істотою. Однакпри всій багатоманітності проявів людської природи, єдиною залишається сутність людини, їїнеповторний унікальний внутрішній світ. Все ж буття людини і її поведінка зумовлені цимивнутрішніми факторами, але, крім того, на нього впливають і зовнішні фактори, які є змінними
протягом історичного розвитку людства.
На думку багатьох дослідників (Ю.М. Федорова, В.І. Букрєєва, І.Н. Римської), семантичній
моделі людського існування, що складається з символів, цінностей, норм та знань, відповідають історичні типи людей: астральний (космічний), родовий, соціальний та тілесно-раціональний.
1. Астральна людина – це універсальний і цілісний ментальний тип, котрий представляє
собою не окремі сторони життя, а всю світобудову, підтримуючи гармонію світу в цілому. Якуніверсальний та цілісний тип, астральна людина являє собою чотиримірний простір людського буття, в якому, крім космічного виміру, присутні власне людське (родове начало), соціальне (норми і цінності культури) та природне (тілесно-раціональний суб’єкт з його знаннями). З розвитком сутнісних сил людини, вона проявляє себе як родова, соціальна та природна
істота.761
Головною рисою духовного світу астральної людини є свобода, а головною метою її діяльності – перетворення неорганізованого хаосу життя на упорядковане ціле, гармонізація зовнішнього та внутрішнього світу. Свобода астральної людини полягала в тому, що вона непретендувала на панування над природою та іншою людиною, на зовнішні форми володіння
будь-чим, але в той же час була відповідальною не лише за свою космічну долю, але й за людську долю Космосу. Така людина «підпорядковувалась вищим законам життя, що стоять поза інад сваволею і капризами, поза мораллю добра і зла, що розуміються в людському вимірі».762
2. Родова людина може бути розкрита за допомогою культури, цінностей в «людині людського». Людина усвідомлює себе представником людства. Це перша форма самовідчудження
людини від Абсолюту і самої себе. Загальнолюдські цінності, добро і спілкування є основою
існування родової людини. Культура стає наріжним каменем у спілкування між людьми. Головною цінністю культури є добро, за допомогою якого людина вкорінюється в іншій людиніі разом з нею в спілкуванні розвиває свої загальні родові сутнісні сили. Основою людського

760 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 145.
761 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировоззрению: Учеб. пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 232.
762 Шестов Л. Киркегард и экзистенциальная философия. – М., 1992. – С. 109.

191

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4виміру стає вже не свобода, а цінності культури, доброчинство. Загальнолюдські цінності проголошують пріоритет добра над свободою.763
Створюючи культуру, родова людина породжує наявні норми моралі і права, що беруть початок з двоякого відношення людини до світу. З одного боку, світ стає менш людяним (відділяється від Космосу), внаслідок чого людина втрачає усвідомлення свого центрального місцяв світобудові. З іншого боку, родова людина, відкинувши табу і традиції міфу, намагається
підкорити собі світ завдяки культурі. Таким чином, родове Я протистоїть вищим прагненням,намагаючись замкнути їх на собі, створюючи ідеали гуманізму. На думку Н.А. Бердяєва, основною оманою гуманізму є ідея самодостатності, самобоготворіння людини. Підйом людини,досягнення нею вершин передбачає існування чогось вищого, ніж сама людина. Коли ж воназалишається наодинці з собою, замикається на людському, то створює собі ідолів, без яких неможе звеличуватись у власних очах. Жива конкретна людина є вищою за своєю цінністю, ніжабстрактна ідея добра, загального блага і т.д. А «справжній парадокс полягає в тому, що це і євищою ідеєю людяності і персоналізму».764
3. Соціальна людина – це людина, котра є залежною від соціуму. У духовності соціальної
людини космічна (символічна) і родова (ціннісна) свідомість віднесені до безсвідомого, а в явних формах присутнє нормативне ядро, соціальне Я. Головними сутнісними характеристиками
соціальної людини є обов’язок і діяльність, що поступово перетворює людину на часткового,відчуженого, безликого індивіда. Норми цивілізації обмежують і трансцендентну свободу людини і родове добродійство соціальних суб’єктів, що взаємодіють. За допомогою соціальних
ролей людина «добудовує» себе до соціального цілого, стаючи продуктом суспільних відносин.765 Соціальній людині потрібна не розвинута культура, що ґрунтується на загальнолюдських цінностях, а нормативна культура, тобто та частина сукупних суспільних сутнісних сил,яка закріплена за соціальною позицією, роллю, що їй випала.766
Окрема людина впливає на суспільство, а суспільство впливає на неї. Однак у цих взаємовідносинах немає рівноправності, оскільки ще засновник соціологізму Е. Дюркгейм виділив
принцип, згідно з яким, цілісним є не індивід («соціальна річ»), а суспільство. Соціальний
статус досягається людиною в процесі входження в сукупну людську діяльність і втрачається,як тільки людина з неї виключається. Тому соціальна людина є абсолютно зобов’язаною і водночас абсолютно вільною, яка неухильно виконує соціальні норми і ролі. Своєрідним синтезом
всіх можливих видів соціального виміру є соціалізація.
4. Тілесно-раціональна людина, яка, застосовуючи об’єктивний вимір дійсності, протиставляє природі свій науково-технічний потенціал. Ще Ніцше виявив у людській ментальності
«бажаючу тілесність», яка диктує суб’єкту гіперраціональні схеми існування. Людина за допомогою машин і технологій прагне опанувати світ, однак не шляхом зміни себе, своєї духовності і злиттям зі світом в єдину Цілісність (Мікрокосм), а панувати зовнішнім чином, не творячи
світ, а споживаючи.767
У технологічній цивілізації наука витісняє культуру, цінності в сферу несвідомого. Серед
соціальних регуляторів найбільшої ефективності набуває позитивне право, що закріплюється
державним примусом. За допомогою права держава формує гіпернормативну систему, в якій763 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировоззрению: Учеб. пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 244.
764 Бердяев Н.А. Экзистенциальная диалектика божественного и человеческого. – Париж, 1952. – С. 141.
765 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировоззрению: Учеб. пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 260.
766 Федоров Ю.М. Сумма антропологи: В 2 кн., Кн. 1. – Новосибирск: Наука, 1995. – С. 263.
767 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировоззрению: Учеб. пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 274.

192

ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

переплітаються соціальні і правові норми, регламентуючи майже всі сторони життя та витісняючи духовність.
Запропонований вченими поділ на історичні типи людей в цілому вірно відображає тенденції розвитку людини. Проте такий підхід дещо абсолютизує кожен з них. Напевно, важко
уявити собі реальну людину, яка б могла бути віднесена, скажімо, до тілесно-раціонального
типу. Тому видається за необхідне наголосити, що такий поділ є дещо умовним, а його застосування передбачає, по-перше, велику кількість перехідних підтипів і, по-друге, наявність ще неіснуючого, але прогнозованого типу людини. Можна припустити, що такий прогнозований типлюдини повинен характеризуватися поверненням до духовності, гуманізму, моралі, природного права, оскільки вказані тенденції ми можемо спостерігати сьогодні все частіше.
Розуміння людини через призму гуманізму як світогляду, що проголошує цінність людини,її право на щастя, розвиток і прояв своїх позитивних здібностей, на вільну і відповідальну
участь у житті світу і суспільства набуває все більшої актуальності. Гуманізм звернений долюдини як такої, він йде до глибини людської істоти, до таких даних людині від народження
якостей, які наявні у всіх людей і які об’єднують їх в єдину світову спільноту. Це дозволяє
йому бути загальнолюдським фактором цивілізації, основою духовної єдності, взаєморозуміння і співпраці всіх людей. Висловлюється думка, що основним поняттям гуманізму, як цілісної
системи поглядів на особу, її положення в суспільстві і праві, є саме ідея гідності.

193

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4

4.3.

Гуманізм як філософія гідності та прав людини у правовому вимірі

Гуманізм як філософія сучасного суспільства глибоко проник у його структуру, став ціннісною основою, підґрунтям на якому розвивають всі сучасні соціальні інститути. Ціла низка понять, такі як права людини, громадянське суспільство, правова держава та багато інших своїм
існуванням зобов’язані гуманізму. Всі ці явища тією чи іншою мірою сьогодні матеріалізованіу соціальних структурах, стали частиною правосвідомості людини та суспільства. В той жечас, гуманізм постійно розвивається, набуває нових форм під впливом змінюваних суспільних
відносин.
Сутністю гуманізму у всі часи залишається людина, її потреби та інтереси через призму самоцінності людського життя. Гуманізм є тією культурологічною детермінантою, яка визначає
основні соціальні цінності, а отже, принципи і норми на основі яких функціонує суспільство.
Безпосередній появ принципи і цінності гуманізму знаходять у регулюванні суспільних відносин. Гуманізм також включає у себе такий обов’язковий елемент, як удосконалення людини,через виховання, освіту, обмеження її від примітивних інстинктивних форм існування, шляхом
переосмислення сенсу життя, основних життєвих цінностей, свого місця та ролі в суспільствіта державі. Завдяки цьому відбувається двосторонній взаємозалежний процес: з одного боку,із сутності, самоцінності людини випливає система гуманістичних цінностей і принципів, зіншого боку, саме гуманістичні цінності моделюють реальну поведінку людини, яка керується
вимогами правових та інших соціальних норм у щоденному житті.768
Потреба дослідження формування та розвитку гуманізму в праві, зумовлена визнанням гуманізму
основою культури, засадничою цінністю, котра супроводжує розвиток права на всіх етапах йогорозвитку. Поряд з цим, сучасна постіндустріальна правова свідомість і культура великою мірою
зумовлена кризою гуманізму, що пов’язана з політичними, економічними, технічними деструктивними соціальними явищами. Це викликає у суспільстві нігілістичне ставлення до гуманізмуі людяності як до певних історичних, догматичних категорій, як до сукупності антропологічних
характеристик, які складно реалізуються у суспільних відносинах та є недостатньо захищеними збоку держави. Актуальність філософсько-правового дослідження гуманізму, таким чином, є взаємопов’язаною із особливостями суспільних відносин, потреб та інтересів людини на відповідному
етапі розвитку суспільства. Досліджуючи весь спектр соціальних факторів, які чинять вплив нагуманізм, слід, однак, розглядати їх не як цінність саму по собі, а як таку, що допомагає розвитку
людини. Визначення природи гуманізму через розкриття його історико-культурних особливостей,філософської, аксіологічної та антропологічної сутності, є тим засобом, за допомогою якого можна
подолати сучасну кризу духовності, наростаюче відчуження людини і суспільства. Важлива роль уцьому процесі належить праву, тому дослідження сутності гуманізму, його ціннісного наповнення,прояву у принципах і нормах права та правових відносинах є як ніколи актуальним.
Варто зауважити, що сучасна філософія права характеризується подвійним ставленням догуманізму: з одного боку, має місце криза гуманізму, яка розпочалася ще в кінці XIX ст.; зіншого боку, філософія сучасності наповнена плідними спробами вивести суспільну і правову свідомість на новий рівень розвитку. Гуманізм розглядається як етичний, філософський таприродно-правовий принцип, що надає людині статусу абсолютної цінності, а також виступаєяк система поглядів, що «базується на визнанні пріоритетності людських цінностей в розвитку
суспільства».769
768 Більш детально про це: Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш
А.І. – Хмельницький: Хмельницький університет управління та права, 2013. – 288 с.
769 Філосфія. Словник: персоналії, категорії, поняття та терміни/ В.С. Бліхар, Х.М. Войтович, Н.В. Гайворонюк, М.П. Гетьманчук,О.В. Грищук та ін.; [за ред. М.П. Гетьманчука]. – Львів: ЛЬВДУВС, 2010. – 228 с. – С. 56.

194

ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІЯк предмет дослідження, проблема гуманізму є смисловим простором, де локалізовано такікомплекси питань як: проблема природи людини тілесно-фізичної, психологічної, інтелектуальної, соціальної, природи організаційних форм людського існування, соціальних відносин,організації влади, цінностей та ін. У цьому сенсі гуманізм є одночасно квазінауковою і квазіфілософською проблемою та вимагає оформлення на теоретичному рівні соціально-наукового
знання за інтеграції всіх філософських галузей – онтології, епістемології, аксіології, антропології, гносеології.
Сьогодні гуманізм розглядається у двох значеннях: по-перше, як рух освічених людей,об’єднаних інтересом до античності, що склався в епоху Відродження; по-друге, як особливийтип філософського світогляду, в центрі якого є людина з її справами і досягненнями, з притаманними її природі здібностями і прагненнями, з характерними для неї нормами поведінки івідносинами. В широкому сенсі, гуманізм розглядають як доброзичливе ставлення до людини,що стверджує її свободу і гідність незалежно від будь-яких виконуваних нею соціальних функцій і ролей, що бачить в ній самостійне джерело творчих сил. Зазначається, що в сучасній науковій літературі під гуманізмом розуміють, з одного боку, всю сукупність антропологічних тагуманітарних наук, а з іншого – явище духовного життя, котре виходить за своїми масштабами
далеко за рамки західноєвропейського гуманізму.770
Гуманізм тлумачать як світогляд антропоцентризму (характерного ще для мислення і соціальної практики античності у версіях Цицерона, який іменував «гуманістичним» стан естетично завершеної культурної і етичної еволюції «достовірно людяного» індивіда, та Юлія Цезаря,який здійснював політику «милосердя»), що перманентно піддається осмисленню і рефлексії вканонах ціннісних підходів Ренесансу і пізніших філософських систем. У вузькому сенсі можетлумачитися як певний культурний рух Ренесансу. Висловлюються міркування, що сам термін був введений в науково-просвітницький обіг німецьким педагогом Ф. Нітхаммером у 1808році і постулював вищу, самодостатню і самоусвідомлюючу значущість людини; проголошував анти людським все, що сприяє її відчуженню і само відчуженню; відкидає ідею пріоритету
ідей і істин «надлюдського» походження у ряді феноменів існуючого світу.771
С.Л. Франк розумів під гуманізмом «загальну форму віри в людину, яка є породженням іхарактерною рисою нової історії, починаючи з Ренесансу»772, а Н.А. Бердяєв розумів гуманізмяк «визнання вищої цінності людини в житті світу і її творчого покликання»773. В.А. Канке
називає гуманізмом «систему поглядів, які надають людині значення пріоритетної цінності
... визнають цінність людини як особистості, її права на свободу, щастя та розвиток».774 З цимвизначенням узгоджується визначення, згідно з яким гуманізм – це світогляд, перейнятий людяністю, турботою про благо людей, повагою до людської гідності775.
На думку Василенко В., гуманізм можна розглядати у різних значеннях, зокрема як: 1) надання головного значення ідеалам і цінностям людини; переконання в доброті людської природи, визнання її незмінною, довіра до неї; захист гідності людини, її природних прав в соціальному житті і заклик до творчої самореалізації; 2) поза релігійний гуманізм, що наполягаєна здатності розуму людини вирішувати свої проблеми без звернення до Вищого, тоді як релі770 Новая философская энциклопедия: В 4 т. / Ин-т философии РАН, Нац. общ.-научн. фонд; Научно-ред. совет: предс. В.С. Степин,заместители А.А. Гусейнов, Г.Ю. Семиин. – М.: Мысль, 2010. – Т 1. – 744 с. – С. 567.
771 Новейший философский словарь / Сост. А.А. Грицанов, 1998 г. http://terme.ru/dictionary/175/word/%C3%D3%CC%C0%CD%C8%C7%CC
772 Франк С. Достоевский и кризис гуманизма // Здравый смысл. – 1998. – №8. – С. 78
773 Бердяев Н.А. Истина и откровение. Пролегомены к критике Откровения. – СПб.: РХГИ, 1996. – С. 180.
774 Канке В.А. Философия.Исторический и систематический курс: Учебник для вузов. 2-е изд., перераб. и допол. – М.: Логос, 1998. – С. 337.
775 Энциклопедический словарь. – М.: Большая советская энциклопедия, 1953. – С. 492.

195ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4гійний гуманізм зберігає вірність Вищому, прагнучи з’єднати духовну дію віри на внутрішній
світ людини з шляхетним впливом освіти, виховання та культури.776
Слід погодитись, що дана проблема у своєму розвитку виявляється соціокультурно і когнітивно детермінованою, що обумовлює необхідність аналізу впливових філософських парадигм гуманізму в історії європейської філософської думки і сучасності як передумови цілісного адекватного концептуального її вирішення. На її думку, на становлення методології іформування теоретичного простору гуманізму прямий вплив чинили буттєві підходи античної
метафізики, що проголосила природу людини у філософії, була спрямована на виявлення їїуніверсальних, трансцендентальних значень, евристичний і смисловий потенціал яких залишився не вичерпним до сьогодні. Варіанти метафізичного самовизначення людини у Протагора, Сократа, Демокріта, Платона, Аристотеля, Епікура, їх генетичний зв’язок з осмисленням
загальних підстав світорозуміння утворили теоретичну основу різних форм антропоцентричного гуманізму античності.777
Гуманізм розглядається як проблема системного і багаторівневого онто-метафізічного і одночасно ціннісно-смислового атрибутивного механізму родової ідентифікації людини і вирішує її на підставі «синтетичної» версії, ідеї архетипу людини, як філософсько-методологічної
програми опису родових, онтологічних значень людини. Архетип людини як конструкція людина-буття, як метафізичний ідеал, як духовно-генетична, динамічна реальність, що містить
загальність родових абстрактно-антропологічних властивостей, утворюючи свій простір і час,виступає підставою людиномірних процедур саморефлексії, родової ідентифікації людини, щоскладає основу визначення поняття гуманізму. Як життєво важлива цивілізаційна цінність філософського вирішення проблеми гуманізму, в осмисленні його сучасних контурів дослідження виділена практична значущість інституційного і соціотехнічного освоєння архетипових,родових значень людського, як метафізична основа подолання гуманістичних криз, як основа
гуманістичних вимірів політичних, економічних, соціально-культурних просторів людського
існування.778
У. Сміт виділив сім видів гуманізму і дав їм детальну характеристику. До класифікації Сміта
увійшли: гуманізм як поняття, що означає відношення до людських інтересів або до вивчення гуманітарних дисциплін; древній гуманізм – поняття, що відноситься до систем філософії
Аристотеля, Демокріта, Епікура, Лукреція, Перікла, Протагора або Сократа; класичний гуманізм – поняття, що відноситься до древніх гуманістичних ідей, які стали популярними в період
Ренесансу у таких мислителів, як Бекон, Боккаччо, Еразм Роттердамський, Монтень, Мор іПетрарка; теїстичний гуманізм – поняття, що включає як християнських екзистенціалістів, такі тих сучасних теологів, котрі наполягають на здатності людини працювати над своїм порятунком спільно з Богом; атеїстичний гуманізм – поняття, що описує творчість Жана-Поля Сартрата ін.; комуністичний гуманізм – поняття, що характеризує переконання марксистів, які вважають, що послідовним натуралістом і гуманістом був К.Маркс; натуралістичний (або науковий)гуманізм – еклектичний набір установок, народжених в сучасну наукову епоху і сконцентрованих на вірі у вищу цінність і самовдосконалення людської особи.779
Представники гуманістичної школи І.М. Борзенко, В.А. Кувакін, А.А. Кудішина виділяютьтри значення гуманізму. В словниковому розумінні під гуманізмом вчені розуміють «світо776 Василенко В. Краткий религиозно-философский словарь, 1996 г. http://terme.ru/dictionary/188/word/%C3%D3%CC%C0%CD%C8%C7%CC
777 Федорова Т.Д. Гуманизм как философское самообоснование человека [Электронный ресурс] Дис. ... д-ра философские науки : 09.00.01.. –М.: РГБ, 2007. – 357 с. – С. 6.
778 Федорова Т.Д. Гуманизм как философское самообоснование человека [Электронный ресурс] Дис. ... д-ра философские науки : 09.00.01.. –М.: РГБ, 2007. – 357 с. – С. 325.
779 Черный Ю.Ю. Современный гуманизм http://humanizm.ru/humanizmsovr196ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

гляд, який закріплює цінність людини, її право на щастя, розвиток і прояв своїх позитивних
властивостей, на вільну і відповідальну участь в житті світу і суспільства».780 Запропоноване
визначення розкриває сутність гуманізму (цінність людини, її право на щастя, розвиток і прояв
своїх позитивних властивостей, на свободу і відповідальність); визначає межі розповсюдження і застосування (життя світу і суспільства); пояснює, яким чином гуманізм повинен реалізовуватися (вільна і відповідальна участь).
Разом з тим, наголошують вчені, гуманізм є не лише особистісним, але й колективним світоглядом. У цьому сенсі, розкриваючи соціальний характер гуманізму, вчені пропонують йоговизначення як колективного світогляду і культурно-історичної традиції, котра зародилась вдревньогрецькій цивілізації, розвивалась в наступні віки і збереглася в сучасній культурі як їїзагальнолюдська основа. Оскільки гуманізм приймають і застосовують багато людей, то вінперетворюється на програму соціальних перетворень, на моральну силу, на міжнародний культурний рух. Гуманізм становить загальнолюдську основу культури, оскільки звернений до людини як такої, він виходить з глибини людської істоти, з таких даних від народження характеристик людини, котрі об’єднують всіх людей в єдине світове співтовариство. З цього випливає,що гуманізм включає в себе не лише ідеї, але й правила поведінки, сформовані такими ідеями,є світоглядом, який пропонує певні принципи, норми і правила. Звідси вчені виводять третє
значення гуманізму як «системи наукових знань, основними блоками якої є антропологічні,філософські, психологічні, юридичні, екологічні та педагогічні знання».781 Гуманізм розглядається ними як етика людяності.
У літературі наголошують, що гуманізм є органічною характеристикою моральності, вінзакладений в основі історії розвитку людства. Гуманізм пронизує всі сфери людської діяльності, без якого вона не є людською та відповідає самій сутності людської природи, це її природний стан, оскільки людина без взаємодії з іншими не існує. Гуманізм як теоретичне вчення,що є продуктом раціонального осмислення людьми своєї історії, найбільш яскраво проявився в західноєвропейській культурі, в її філософських, політичних, економічних, релігійних тахудожньо-творчих доктринах. Гуманізм, на його думку, це соціально-філософська категорія,яка відображає процес культурно-історичного виявлення соціально-сутнісних сил людини, яксамоцінність, що виражається у взаємоповазі, взаємному визнанні особистої неповторності
індивідуумів, суспільного визнання її права на життя, свободу волевиявлення, фізичну, моральну, політичну недоторканність, захищених суспільством і його інститутами від втручання
зовнішніх сил, що можуть перешкоджати її обґрунтуванням, здібностям й умонастроям.782
Для здійснення глибоких наукових досліджень й ефективного впровадження їх досягнень усуспільне життя запропоновано також таку класифікацію видів гуманізму: за проявом у різних
формах свідомості людей (моральний, правовий, політичний, естетичний, релігійний тощо);за кінцевими цілями свого спрямування (істинний, псевдогуманізм, дегуманізм); за суб’єктом
носія (індивідуальний, колективний); за об’єктом пізнання (абстрактний, реальний). Правовий
гуманізм, на його думку, це реальний вид гуманізму, який закріплений в юридично-правових
законах і нормах, що регулюють відносини між людьми, між особою і суспільством, громадянином і державою. Він включає в себе не тільки зміст юридичних норм, а й усі ті відносини,що належать до поля правового регулювання. Правовий гуманізм розглядається як принцип
юриспруденції, який пов’язаний із системою примусу, покарання, що має характер вихован780 Борзенко И.М., Кувакин В.А., Кудишина А.А. Человечность человека: Основы современного гуманизма: Учебное пособие для вузов. –Изд. 2-е, испр. и доп. / Под ред. А.Г. Круглова и В.А. Кувакина. – М.: Рос. гуманист. о-во, 2005. – 390 с. – С. 75.
781 Борзенко И.М., Кувакин В.А., Кудишина А.А. Человечность человека: Основы современного гуманизма: Учебное пособие для вузов. –Изд. 2-е, испр. и доп. / Под ред. А.Г. Круглова и В.А. Кувакина. – М.: Рос. гуманист. о-во, 2005. – 390 с. – С. 77.
782 Пепеляєв С.П. Європейський правовий гуманізм як чинник реформування кримінально-процесуального права України. Дис… канд.
юрд. наук. Спеціальність 12.00.12 – філософія права. – К: Національна академія внутрішніх справ України, 2005. – 182 с. – С. 19, 23.

197

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4ня в людині людяного, і системою юридичного примусу, захищає моральні якості людини,встановлює права й обов’язки в життєдіяльності людини. Правовий гуманізм спрямований навстановлення справедливої міри між волевиявленням і відповідальністю за свої вчинки перед
суспільством, а також міру співвідношення державних і громадських інтересів. Правовий гуманізм поєднується з моральним і політичним гуманізмом і виражається через категорії справедливість, рівність, добро, щастя, права людини, громадські права, громадський обов’язок.
Гуманізм розглядається як світогляд, у центрі якого знаходиться ідея людини як найвищої
цінності; ідеологія, що орієнтується насамперед на позитив людини при визнанні її негативу,який потребує контролю і обмежень С.П. Погребняком. Автор розглядає гуманізм як основоположний принцип права, зазначаючи, що гуманізм як шляхетна ідея не міг не знайти свого
втілення в праві, оскільки він є однією з найсуттєвіших, органічно властивих праву якостей,з якою пов’язаний так званий другий вимір права як явища духовного життя суспільства.
Право переводить гуманістичні ідеали і принципи із соціально-етичної реальності в юридичну, внаслідок чого гуманність набуває статусу правового поняття. З цих причин сучасне право
іноді визначають як обіцянку людяності, надану однією частиною людей іншій частині та гарантовану законом. Вищі гуманітарні засади, обумовлені сутністю суспільства і прагненням
людини до високого, гідного становища, на думку автора, реалізуються насамперед у цінностях природного права. Однак гуманізм поряд зі свободою, справедливістю і рівністю, позавсякими сумнівами, є також однією з основних засад позитивного права, що слід враховуватипід час створення, застосування і тлумачення юридичних актів.783
Свою позицію Погребняк С.П. обґрунтовує тим, що посилання на принципи чи закони гуманності фігурують у преамбулах конвенцій, у резолюціях Генеральної Асамблеї ООН, а також у дипломатичній практиці. Класичним прикладом є та частина рішення Міжнародного
суду у справі про інцидент у протоці Корфу, де суд посилається на певні «загальні і твердо
визнані принципи», що включають «елементарні міркування гуманності, ще більш нагально
важливі під час миру, ніж під час війни». Автор робить логічний висновок, що позитивне правомає існувати для блага людини, а не навпаки — людина для права. Хоча ця ідея зустрічаласьще у римських юристів, проте лише сучасне право є гуманістичним, воно ніби концентрується
навколо людини, її цінностей і інтересів, забезпечує їх юридичну захищеність, створює умови для реалізації потенціалу, утім не гарантуючи цю реалізацію без її власних зусиль. Самегуманізм, на його думку, робить можливим визнання гідності людини як провідного гуманістичного концепту, архимедової точки опори сучасного права. Починаючи із середини XX ст.
людська гідність розглядається як найвища і недоторканна цінність, що знаходиться на вершині конституційного порядку. Така орієнтація вважається засадничим досягненням західноєвропейської конституційної культури, однією з головних тенденцій загального європейського
конституційного розвитку другої половини XX ст.784
Таким чином, переважаючим є погляд на гуманізм як етичну доктрину, яка вважає людину
вищою цінністю, яка протистоїть як релігійному фанатизму, так і політичному етатизму, згідному пожертвувати людиною заради інтересів держави785. Моральним принципом гуманізмує толерантність, а його філософія захищає ідею прогресу культури, людства. Гуманізм веде доідеальної форми, коли людина буде вільною, завдяки технічному прогресу, як від мінливостей
природи, так і відносно інших людей (у суспільстві, позбавленому боротьби і класів, але орга783 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.: Право. – 240 с. – С. 136.
784 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.: Право. – 240 с. – С. 137.
785 Жюлиа Д. Философский словарь. Пер. с франц. – М.: Междунар. отношения, 2000. – 544 с. http://terme.ru/dictionary/878/
word/%C3%D3%CC%C0%CD%C8%C7%CC

198ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

нізованому). Гуманізм ставить за мету безмежний розвиток людських можливостей і реальну
людської гідності, що складає моральне завдання та економічну програму.
4.3.1. Антропосоціальні засади зародження та формування ідеї гуманізму у праві
Зародження уявлень про цінність людини як детермінанту гуманізму можна прослідкуватиу філософії Стародавнього світу, коли гуманізм розумівся як любов до людини і розглядавсяз точки зору моральних відносин між людьми. Так, вже у філософії Стародавнього Китаю достатньо широко представлені гуманістичні ідеї, які розглядаються через призму людинолюбства і спрямовані на пошук підвалин гармонійного облаштування життя людини786.
На думку проф. В.А. Бачініна, існує декілька культурно-історичних форм гуманізму, серед
яких вчений виділяє античний гуманізм давньогрецької культури, середньовічний християнський гуманізм та гуманізм Ренесансу і Нового часу. Найдревнішим є античний гуманізм давньогрецької культури, що був свідченням першопочаткового усвідомлення людиною власної
цінності та знайшов свій прояв у суперечливих філософських і художніх творах.787
Греко-римський гуманізм вважається джерелом європейського гуманізму, оскільки ця культура вперше відкрила для себе людину. Завдяки мислителям античної Греції було зроблено
перехід до раціонально-логічного способу пізнання і пояснення навколишнього світу та суспільних явищ, завдяки якому вперше було поставлено, розроблено і концептуально оформлено фундаментальні проблеми політико-правової тематики. У філософсько-правових уявленнях давньогрецьких мислителів можна прослідкувати ідеї, які пізніше розвиваються і стають
визначальними в європейській і світовій філософії права. Особливо велика цінність античної
політичної та правової думки полягає у тому, що вона оформилася і розвивалася, як ідеологія
вільних людей.
Для давньогрецької філософії властиве тлумачення права як виразника свободи і втілення
політичної справедливості, системи норм поведінки вільних і рівних людей, метою якого єналежне забезпечення інтересів полісу та його членів. При цьому позитивне право опиралосьна божественну справедливість і необхідний порядок природи, тобто право природне. Формування права того часу включає становлення і розвиток суспільства у період з VІІІ ст. до н.
е. до VІІІ ст. н. е. і характеризується переходом від натурально-суб’єктивованих до соціально
організованих механізмів регулювання суспільних відносин.
На початкових етапах античності домінуючими формами організації суспільних відносин
виступають ще кровнородинні зв’язки між членами соціальних спільнот, хоча на зміну динамічно-ситуативним зв’язкам між членами первинних племен вже приходять більш усталені
норми і цінності. Поступово відбувається переростання міфічного світогляду у натурфілософську систему, першочерговим завданням якої стає впорядкування відносин між якісно різними сферами суспільного життя. Наступний рівень розвитку характеризується становленням
полісів, які надають тогочасному суспільству нового правового, економічного та культурного
розвитку. Поступово формується принцип змагальності права, як мистецтво відстоювання цінностей та ідеалів при обґрунтуванні своїх правових позицій. Завершальний етап античності
пов’язаний з розвитком первинного громадянського суспільства, коли право набуває аристократичного характеру і обумовлюється космоцентричними світоглядними орієнтаціями, поступово переводиться у розряд безособових, абсолютних, космологічних за природою законів.788
786 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права 2013. – 288 с.
787 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридически центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С. 231.
788 Решетніченко А.В. Генеза розвитку права від протосоціуму до середньовіччя http://www.nbuv.gov.ua/Portal/Soc_Gum/Grani/2010_5/F-9.
pdf

199

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4Саме поняття «гуманізм» вперше застосував давньоримський політик Цицерон, розуміючипід ним ідеал освіти знатних римлян, змістом якого було виховання людей за грецьким зразком. У той час гуманізм все більше набував значення розумної людської поведінки стосовно
інших людей, незалежно від рівня освіти.789 В працях Цицерона немає однозначного тлумачення гуманізму, який у філософа характеризує все те, що відрізняє людину від тварини, а в більш
вузькому розумінні – те, що відповідає ідеалу античної людини.
Аналіз праць Цицерона дав можливість виділити ознаки, які роблять людину гуманною ідозволяють виконати цілі її життя, а саме забезпечити і зберегти людське співжиття. Серед
таких ознак є мужність, мудрість (розсудливість), справедливість, помірність, готовність доспілкування та знання про природу.790 Крім того, кожній людині слід виховувати в собі самостійність, незалежність і вміння задовольнятись тим, що внутрішньо притаманне, що слідвиховувати собі кожній людині. Філософ визнавав, що «не від нас залежить народитись з гострим розумом чи тупим, сильним чи слабким. Однак той, хто з цього робить висновок, щоне в нашій волі навіть сидіти чи гуляти, той не бачить що за чим слідує».791 Тому дійсними
джерелами щастя людини філософ вважав доброчинності, існування яких залежить від кожної
людини зокрема.
У літературі зустрічаємо, що в античні часи поняття гуманізм вживається також як синонім
вищої освіти, а з часом це поняття залучається для визначення певного способу мислення,способу життя. Починаючи зі стоїків, гуманізм набуває значення розумної людської поведінки
щодо інших людей, незалежно від їхнього статусу і освіченості, а поступово починає розумітись як уявлення про широку освіту. В подальшому поняття гуманізм вживається отцями
християнської церкви, які протиставляли релігійну мораль, що тлумачилась як гуманізм, антигуманній моралі рабовласників.792
Саме гуманістична спрямованість права стала наріжним каменем його розподілу на позитивне і приватне. Зустрічаємо міркування, що саме ця ідея пронизує всі політико-правові
вчення європейської думки аж до наших днів. Зокрема, вже римське право відокремлює відприродного права позитивне, тобто юридичне писане право, а те, у свою чергу, поділяється наприватне й публічне. Міжнародне право поєднувало в собі частково позитивне, тобто писане,формальне й частково природне.793 «Хоча римські юристи і сформулювали принцип розрізнення публічного і приватного права, однак ні римське право, ні римська юриспруденція, ні римська юридична освіта не були побудовані і розроблені, як конкретизація і розгортання даного
принципу в правову систему, з її поділом на дві галузі права (публічного і приватного), абодва розділи вчення про право. Такий розподіл був здійснений багато пізніше, – звичайно, підримським впливом, але в інших, більш розвинутих умовах, на правовому матеріалі Західної
Європи, в юридичній науці Нового часу»794.
Виникнення і формування гуманізму не було б можливе зовні і без етики як філософського
вчення про мораль і моральність. Характер етики впливав і на форму гуманізму. Переважання
раціоналістичної етики в античному світі породило раціоналістичний гуманізм, який можна
789 Словарь античности: пер. С нем. – М.: Прогресс, 1989. – С. 169.
790 Рыбин В.А. Гуманизм как этическая категория. – М.: Логос, 2004. – 272 с. – С. 21
791 Борзенко И.М., Кувакин В.А., Кудишина А.А. Человечность человека: Основы современного гуманизма: Учебное пособие для вузов. –Изд. 2-е, испр. и доп. / Под ред. А.Г. Круглова и В.А. Кувакина. – М.: Рос. гуманист. о-во, 2005. – 390 с. –С. 19.
792 Сабадаш Ю.С. Гуманізм як феномен італійської культури: традиції та сучасний стан. – Автореферат дисертації на здобуття наукового
ступеня доктора культурології за спеціальністю 26.00.01 – теорія та історія культури. – Державна академія керівних кадрів культури імистецтв. – Київ, 2009. – 32 с. – С. 9.
793 Пепеляєв С.П. Європейський правовий гуманізм як чинник реформування кримінально-процесуального права України. Дис… канд.
юрд. наук. Спеціальність 12.00.12 – філософія права. – К: Національна академія внутрішніх справ України, 2005. – 182 с. – С. 36.
794 Дождев Д. В. Римское частное право. – М., 1997. – 240 с. – С. 109.

200

ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

вважати першою формою гуманізму. Християнська релігійна мораль і її християнська етика
викликали до життя християнський гуманізм, що можна вважати другою історичною формою
гуманізму в західній культурі. Християнський гуманізм багато в чому перевершив античний,перш за все, в розумінні людяності, що суттєво розширилося. Для античності людина була продуктом культури, а людяність розглядалась як пошана і висока оцінка лише носіїв еллінської
культури. Із затвердженням християнства будь-яка людина почала визнаватись як важлива іцінна, краще і вище творіння Бога, оскільки Бог любить всіх людей, всі люди перед ним рівні.
Саме християнське тлумачення людяності стало базовою, фундаментальною підставою європейського гуманізму.795
Таким чином, у філософії античності було зроблено перехід до раціонально-логічного способу
пізнання і пояснення навколишнього світу та суспільних явищ, завдяки якому вперше було поставлено, розроблено і концептуально оформлено фундаментальні проблеми права. Для давньогрецької
філософії властиве тлумачення права як виразника свободи і втілення політичної справедливості,системи норм поведінки вільних і рівних людей, метою якого є належне забезпечення інтересів
полісу та його членів. При цьому позитивне право опиралось на божественну справедливістьі необхідний порядок природи, тобто право природне. Переважання раціоналістичної етики вантичному світі породило раціоналістичний гуманізм, який можна вважати першою формою
гуманізму. Для античності людина була продуктом культури, людяність розглядалась як пошанаі висока оцінка лише носіїв еллінської культури. В цей час поняття «гуманізм» вживалось як синонім вищої освіти, а в працях Цицерона гуманізм ототожнюється з ідеалом освіти. З часом цепоняття залучається для визначення як певного способу мислення та способу життя. Починаючизі стоїків, гуманізм набуває значення розумної людської поведінки щодо інших людей, незалежновід їхнього статусу та освіченості.
Наступне Середньовіччя стало епохою, в якій релігія зайняла місце основної форми суспільної свідомості, а теологія стає найважливішою галуззю знання. Якщо для античного мислення
віра і авторитет служили лише засобом і початком, а філософія і розум, метою і кінцем, длясередньовіччя навпаки: засобом служать розум і філософія, метою – віра і авторитет св. Письма.796 Найважливіші відмінності між античною і середньовічною філософією проявлялись втому, що: середньовічна філософія була геоцентричною, джерелом причиною всього існуючого визнавався Бог, який був центром світу, його началом. Принцип теоцентризму поширювавсяі на пізнання, де на найвищій сходинці в системі знання розміщується теологія, якій була підпорядкована філософія та різні прикладні науки. Антична ж філософія була космоцентричною,в її центрі стояв Космос, людина, природа; у середньовічній філософії реальністю, що визначаєвсе суще визнавався Бог, а однією із найважливіших релігійно-християнських норм був догматпро особистісну сутність Бога-творця та догмат про створення Богом світу з нічого. В умовах
такого догматично-релігійного супроводу, підтримуваного державною владою, філософія буласлужницею богослов’я.797
Середньовічна людина сприймала світ як цілісність, всі частини якої взаємопов’язані, завдяки чому воно прямує до єдиної цілі. Цією ціллю і вершиною ієрархії цінностей є Бог, якийсприймається як вище благо і досконалість, тому світ загалом і всі його складові, всі ступені
отримують моральне забарвлення і виправдання. Середньовічному мисленню властиве тяжіння до універсалізації, яке прагне охопити весь світ і представити його як певну єдність, части795 Зиннурова Л.И. Гуманизм: происхождение, сущность, роль в обществе/ Л.И. Зиннурова // Вісник СевДТУ. – Вип. 94: Філософія: зб.
наук. пр. – Севастополь: Вид-во СевНТУ, 2009. – С. 90-97. – С. 97.
796 Майоров Г. Формирование средневековой философии. Латинская патристика. – М., 1979. – 431 с. – С. 13-14.
797 Філософія: навчальний посібник [за ред. М.П.Гетьманчука, Н. В. Гайворонюк, В.С.Бліхара]. – Л.: Львівський державний універистет
внутрішніх справ, 2009. – 344 с. – С. 70.

201

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4ни якої взаємопов’язані, і кожна сама по собі не має сенсу і цінності.798 Мисленню цієї добитакож було властиво вибудовування слів і речей в одному смисловому просторі, що означало
письмовість речей і речовність слів. Речі і явища сприймалися як знаки, світ тлумачився яксвоєрідна книга, написана «божими письменами». До природи ставились як до тексту, пізнання тлумачилось як «читання книги природи», тлумачення тексту стало основним завданням
середньовічної науки.799
Суперечки щодо правильного розуміння християнських догматів зумовлювали виникненняі розвиток релігійної філософії, однією з центральних проблем якої стає співвідношення вірита розуму людини. Вирішуючи її, частина богословів наголошувала на принциповій несумісності віри і розуму. Так, Тертуліан, апологет християнства римської епохи, сформулював кредо:«вірю, бо абсурдно», протиставляючи ірраціональну природу вихідних постулатів віри, зафіксованих в одкровеннях філософів античності. Інші середньовічні теологи, такі як Петро Даміані, Бернар Клервоський виступали проти спроб раціонально осягнути волю бога, вбачаючив них джерело сумнівів та єресі. «Але відмова від філософського осмислення постулатів віриобеззброювала релігійних діячів і прирікала їх на неминучу поразку в ідеологічній боротьбіз опонентами, які, переконуючи суспільство в своїй правоті, зверталися і до ірраціональних
релігійних почуттів, і до розуму. Тому найбільш далекоглядні захисники християнського віроучення не просто відкидали філософію, а прагнули підпорядкувати її інтелектуальну енергію
релігії. Рухаючись у цьому напрямку, вони наближались, зокрема, до освоєння природи проектувальних потенцій свідомості через призму теоцентризму, релігійно-філософського пізнання
закономірностей творчої активності Божественного розуму»800.
Правове мислення також прагнуло не до пошуків причин, а було орієнтоване на ціль, якоює створення цілісної структурної системи права. Середньовічний юрист був продуктом своєї
культури, носієм її сенсів і цінностей, він жив у світі її символів та значень, які впливали нанього і формували його світовідчуття та світорозуміння. Провідним архетипом середньовіччяє архетип триєдиного Бога (Трійці), у якій тлумачився Отець як центр світобудови, Син як периферія, а Дух як ланка, що з’єднує центр і поверхню сфери. Оскільки середньовічна людина
уявляє, що гармонія та порядок пронизують всю світобудову, тому і середньовічні юристи обґрунтовують створення системи права, що втілювала б гармонію та порядок на всіх ступенях
земної ієрархії.801
Крім того, слід погодитись з Дж. Бергманом, що увага до авторитетних юридичних текстів,які часто суперечили один одному, і прагнення примирити їх засобом загальних принципів іпонять були творчим інтелектуальним відгуком на нагальну потребу в згладжуванні гострих
конфліктів між різними елементами тогочасної соціальної системи.802Середньовічні юристи шукали спосіб долати роздвоєність без нищення автономії тих чинників, які їх складали, що було завданням глосаторів і постглосаторів, каноністів, і вони успішно це зробили. Подолання колізій правових норм було примиренням суворого права і права
справедливості, правосуддя і милосердя, рівності і свободи, церковного і світського, людини і
Бога. Середньовічні юристи створили схоластичне право, зосередилось на формуванні принципів впорядкування явищ у світі ймовірності і передбачень шляхом подолання прогалин і
798 Братасюк В.М. Інтелектуальний консенсус епохи і розвиток правового мислення http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/
Pfp/2003_1/116%20Bratasiuk.pdf
799 Черняк В.С. Нормы научности и ценности культуры // Ценностные аспекты развития науки. – М., 1990. – С. 13-14.
800 Бутченко Т.І. Становлення соціально-політичного проектування в добу середньовіччя [Електронний ресурс]. Режим доступу: http://
www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Niz/2010_11/bytchenko.htm
801 Микешина Л.А. Философия познания. М.: Прогресс – Традиция, 2002. – 624 с. – С. 20.
802 Берман Г. Дж. Западная традиция права: эпоха формирования / Пер. с англ. — 2-е изд. — М.: Изд-во МГУ: Издательская группа
ИНФРА-М –НОРМА, 1998. – 624 с. – С. 164.

202ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

суперечностей всередині нього. Правове схоластичне мислення виступило у формі аналізу ісинтезу доктрин, котрі були взяті у святих авторитетів та з кодексу Юстиніана, що часто суперечили одна одній.803
Поряд з цим, християнство зверталось до природного закону, зокрема в апостола Павла: «Боколи язичники, які не мають закону, за природою законне роблять, то, не маючи закону, вонисамі собі закон» (Римл. 2:14). Це стало стимулом для формування християнської доктрини природного закону й права в роботах ранніх християнських філософів, особливо Бл. Августина, ау найбільш довершеному вигляді було розроблено св. Томою Аквінським, Суаресом і Франсіско де Віторіа, хоча, «на жаль, було сформульоване за допомогою недостатньо чітких термінів,так що його найбільш глибокі риси незабаром перестали помічати й брати до уваги».804Однак домінування теократичного світогляду змінило спосіб життя громадян, а отже і право, яке детермінувало діяльність громадян беззаперечним дотриманням релігійних за своєю
суттю обрядів, традицій, звичаїв та канонів. Тогочасні церкви та монастирі починають виконувати не тільки виховну, освітню та просвітницьку, а й нормативно – правову діяльність,надаючи тим самим органам влади інституціонального характеру. Спираючись на право, влада набуває можливостей впливу на всі суспільні відносини. Таким чином, релігія переводить
право із розряду абстрактно-теоретичного засобу регулювання суспільних відносин у систему
інституціонально закріплених догм впливу на процеси розвитку суспільства. На місце пантеїстично налаштованій античній системі права як загального для всесвіту морального закону,середньовіччя прагне поставити право, яке надається абсолютною та непідвладною людям волею Бога805.
Християнство вчинило переворот у ставленні до людини, проголосивши рівність людей перед Богом, незалежно від соціального становища. Поворотним пунктом у християнстві, щовплинув на західну правову традицію, була в ХI-ХII ст.ст. григоріанська реформа, яка поєднала іудейську теологію, старогрецьку філософію та римське приватне право. Наслідками буливідділення канонічного права від теології, посилення рецепції римського права, розробка формально-логічних інститутів схоластики, систематизація релігійних і правових текстів, уточнення ієрархії текстів і джерел права. У політичній сфері зміцнилися позиції папства і дуалізм
духовної і світської властей, обмежувалася роль імператорів. Багато в чому, завдяки цьому
перевороту, каноністика і діяльність церкви сприяли самоусвідомленню людини і обмеженню
свавілля світської влади стосовно підданих.
У християнській етиці основоположними сталі такі чесноти як співчуття, милосердя, альтруїзм, сфокусовані в максимі, що диктує людині любити ближнього як самого себе. Це надбання,без якого неможливе було б становлення і вкорінення гуманізму. В суспільстві, розділеному застанами, професійно, економічно або ж іншим чином неможливий справжній гуманізм, а можливий лише обмежений, відносний, навіть якщо він раціональний. Однак християнством бувзроблений найважливіший крок на шляху подолання відмінностей між людьми – встановленняміж ними рівності. Хоча рівність існувала лише в релігійному аспекті, духовно, це було дужеважливим кроком, тим більше, що з перемогою християнства релігія зайняла провідні позиціїв житті людей і, отже, акцентувала духовну рівність.806
803 Братасюк В.М. Інтелектуальний консенсус епохи і розвиток правового мислення http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/
Pfp/2003_1/116%20Bratasiuk.pdf
804 Маритен Ж. Человек и государство / Ж. Маритен; пер. Т. Лифинцевой. – М.: Идея-персс, 2000. – 196 с. – С. 82.
805 Решетніченко А.В. Генеза розвитку права від протосоціуму до середньовіччя http://www.nbuv.gov.ua/Portal/Soc_Gum/Grani/2010_5/F-9.
pdf
806 Зиннурова Л.И. Гуманизм: происхождение, сущность, роль в обществе/ Л.И. Зиннурова // Вісник СевДТУ. – Вип. 94: Філософія: зб.
наук. пр. – Севастополь: Вид-во СевНТУ, 2009. – С. 90-97. – С. 91.

203

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4У цілому, гуманізм в добу середньовіччя визначався Святим Письмом, тлумачення якого
складало головний зміст праведного і гріховного чинників життя людини. Слід погодитись, щогуманізм того часу полягав у розумінні людини, як нескінченної, яка може досягнути абсолютної свободи, всемогутності, які притаманні творцю, Богу. Переборовши настанову на розподіл
громадян і варварів, середньовіччя у ставленні людини до Бога відкриває принцип рівності
людей, що суперечить існуючому соціальному розподілу. Універсальність людської сутності
розкривається за допомогою поглиблення аналізу людини через виміри нескінченності, абсолютної свободи, всемогутності, які притаманні Богу. Таке тлумачення людини випередило
реальну практику вузьких меж середньовічного суспільства. «Прогрес у розумінні людини нацьому етапі полягав у тому, що тут було поставлено питання про специфіку людського буття,вперше з’являються роздуми про свободу людини, хоча ця свобода є активною, вільною та цілевизначальною істотою, яка у змозі формувати уявлення про себе та світ завдяки активності
(автономності) власного розуму. Отже, середньовічний гуманізм зробив значний крок уперед іпідготував підґрунтя для подальшого розвитку своєї буттєвості».807
У силу акту створення людини на образ та подобу Бога, в силу дарованої людині здатності
розумного пізнання Бога людина вперше розглядається як особистість, діяльність якої заснована на свободі волі. Питання про свободу волі тісно пов’язаний з питанням про Вище благо,яким є Бог. Зміст свободи волі пов’язувався не з підпорядкуванням необхідності, а з визначенням вчинків совістю й вільним вибором людини.808
Середньовічні мислителі започаткували ідею про те, що всі люди володіють природними
правами, хоча серед сучасних дослідників немає згоди щодо походження цієї доктрини та їїзв’язку з традицією християнської думки. Жан Марітен припускає, що ідея прав людини булазавжди присутня в іудео-християнському вченні про гідність і цінність кожної людини. ЛеоШтраус, зосереджуючись на атеїстичній філософії Томаса Гоббса, якого він вважав засновником новочасних теорій прав людини, доходить висновку, що ідея природних прав чужа всійпопередній класичній та християнській традиції. Послідовники Штрауса продовжують твердити, що сама ідея природних прав несумісна з християнським ученням. Проте значна частина
вчених вважає цей погляд безпідставним, оскільки ще до Гоббса існували християнські теоретики природних прав, такі як Суарес чи Ґротій. Інтегративні погляди, що на сьогодні стали
загальноприйнятими, відстоював Мішель Віллі, який доводив, що ідея природних прав справді
походить із християнства.809
Таким чином, Середньовіччя стало епохою, в якій релігія займає місце основної форми суспільної свідомості, а теологія стає найважливішою галуззю знання. Якщо для античного мислення віра і авторитет були засобом і початком, а філософія і розум – метою, для Середньовіччя
навпаки – засобом були розум і філософія, а метою – віра і авторитет Біблії. Християнське
тлумачення людяності стало базовою, фундаментальною підставою європейського гуманізму.
Ідеологи християнського гуманізму стверджували, що учення Христа сповнене найвищого гуманізму, оскільки воно визнавало незалежну ні від яких соціальних умов духовну цінність
людини, яка створена за образом і подобою Бога. Крім того, було проголошено моральні нормиі чесноти, які пройняті вищою людяністю: милосердям, любов’ю до ближнього, співчуттям,807 Матюх Т.М., Басараба Т. Класичний гуманізм – генезис та еволюція поглядів http://www.nbuv.gov.ua/portal/Chem_Biol/Vnuvgp/2009_3_3/
v47180.pdf
808 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права 2013. – 288 с.
809 Гуменюк Т.І. Релігійні права: історичний огляд. http:// www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/Unz/2009_1/16.pdf

204ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

всепрощенням. Також стверджувалось, що соціальне, моральне та культурне вдосконалення
суспільства повинно спиратися на християнські принципи.810
Основною суперечністю середньовічної філософсько-правової думки була колізія між ідеєю божественного провидіння та принципом свободи волі людини, яка обмежує свободу воліБога, оскільки абсолютність божественної волі призводить до того, що людина стає маріонеткою. Наслідком такої християнської філософії стала одна з найважливіших рис процесу
формування середньовічної людини, яка полягала у відмові від себе. Людина, що у процесі
самопізнання усвідомлювала себе особистістю, спрямовувала свої внутрішні сили на применшення власної індивідуальності. У випадку порушення цих вимог, людина підлягала не лишезовнішнім жорстоким тортурам, які здійснювала церква, але й внутрішнім випробуванням,яких вона зазнавала, усвідомлюючи свою унікальність.
На зміну середньовічному теоцентризму прийшов ренесансний антропоцентризм. Вислів
Піко дела Мірандоли: «Бог початок, а людина – центр усіх речей»,– проголошував перехід відвивчення Бога до вивчення людини. У західноєвропейському гуманізмі епохи Відродження
розрізняють два етапи розвитку: ранній і пізній. Ранній, так званий етико-філологічний, абогромадянський гуманізм виник в Італії (кінець XIV - середина XV ст.) у зв’язку з вивченнямі викладанням на основі класичної античної освіти риторики, граматики, поетики, історії таморальної філософії. Починаючи з останньої третини XV ст., коли гуманістичні інтереси переміщуються до площини теології, натурфілософії, природознавства, починається пізній гуманізм.811
Поняття гуманізму зародилось в епоху Відродження, котра поклала початок новій світській
культурі, яка була багато в чому протилежною культурі Середньовіччя з її пануванням релігіїв духовних і світських справах. Саме в цей час культура поступово починає відділятися відкульту, відбувається секуляризація розуму і культури, яка починає набувати власної цінностіта значення. Одні західні вчені розуміють під гуманізмом лише технічний термін, що означає
певну педагогічну чи культурну програму, набір дисциплін гуманітарного профілю. Інші вчені,які полемізують з ними, надають гуманізму філософського змісту і вбачають в ньому принципово нове порівняно з середньовічним розумінням природи і призначення людини.812 На думку
Я. Буркхарта, «саме в Італії епохи Відродження людина і людство були вперше пізнані повною
мірою в їх найглибшій сутності. Вже одного цього достатньо, щоб пройнятись вічною вдячністю до Ренесансу. Логічне поняття людського існувало з давніх пір, однак лише Відродження
повністю пізнало суть цього поняття».813
З кінця ХІІІ - початку XIV ст. сутність людини почали розуміти зовсім інакше. На зміну християнському теоцентризму приходить гуманістичний антропоцентризм, внаслідок чого земні
проблеми людини виходять на перший план інтелектуальної рефлексії. Різноманітні аспекти
гуманістичного антропоцентризму знаходили своє найбільш загальне вираження в інтеграції
естетичних і моральних ідей, запозичених з античного спадку. У ті часи вже побутували уявлення про Середньовіччя як період невігластва і мороку помилкових поглядів, що настали після загибелі блискучої античної цивілізації. Гуманісти самовпевнено вважали, що мистецтво,яке колись процвітало в античному світі, вперше відродилося саме в їх час. Тому термін «Відродження» спочатку означав не стільки назву всієї епохи, скільки саму історичну подію появи
810 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права 2013. – 288 с.
811Литвинов В. Ренесансний гуманізм в Україні. – К.: Видавництво Соломії Павличко «Основи», 2000. – 472 с. – С. 4.

812 Новая философская энциклопедия: В 4 т. / Ин-т философии РАН, Нац. общ.-научн. фонд; Научно-ред. совет: предс. В.С. Степин,заместители А.А.Гусейнов, Г.Ю.Семиин. – М.: Мысль, 2010. – Т 1. – 744 с. – С 568.
813 Буркхардт Я. Культура Италии в эпоху Возрождения. – М.: – 1996. – С. 309

205

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4нового мистецтва, лише пізніше цей термін набув більш широкого смислу і стало означати
епоху, коли в Італії, а потім і в інших країнах сформувалась і розцвіла культура, опозиційна
феодалізму.814
Домінує думка, що філософія гуманізму протиставляла схоластичному світогляду Середньовіччя культ свободи розуму, а найважливіші досягнення культури епохи Відродження ляглив основу культури сучасної західної цивілізації. Гуманісти епохи Ренесансу не відкидали визнані досягнення Середньовічної культури, а також критично ставилися до спадщини античної
культури, переоцінюючи деякі цінності попередніх, тому його стрижнем став новий світоглядта нова самосвідомість людини. На відміну від античного погляду на навколишній світ, в якому
людина покликана слідувати своїй природі, мислителі епохи Відродження стверджували, щолюдина наділена Богом вільною волею, є творцем самого себе і своєї долі, і тим самим виділяється з природи. Подібний підхід не тільки виходить за рамки античного розуміння природи
людини, але і вступає в різке протиріччя з постулатами релігійної середньовічної філософії. Уцентрі уваги мислителів Відродження поставлений не Бог, як Творець і вище мірило будь-якихцінностей, а звичайна людина. Онтологічні проблеми для гуманістів відходять на другий план,а в центрі їх уваги опиняються переважно моральні, політичні та естетичні проблеми. Алеголовним залишається вчення про людину, а саме питання етики, моралі, вчення про істинне
благородство і гідність людини.815
Загалом специфіка гуманізму епохи Відродження зумовлена впливом християнства, оскільки людина в ренесансному гуманізмі постає як особистість, яка може спільно творити разоміз Богом, оскільки в ній присутня його частина.816 [с.156] На відміну від середньовічної людини, погляди якої були звернені до надкосмічного Творця, пошуки якого здійснювались углибинах власної самосвідомості, людина доби Відродження шукала шляхів уподібнення доБога не тільки через самозаглиблення, смиренність, а й через спрямовану назовні активність,через любов, усвідомлення значущості свого буття. Людина розглядалась як найвище творінняі співтворець Бога. Людиною завершується процес творіння, тому вона здатна осягнути йогой творити, наслідуючи Творця, з чого випливає піднесення людини до рівня Бога в її можливостях і діях. Піднесення людини до рівня змагання з Богом мало своїм зворотним боком наближення Бога до людини. Людина не повинна «почувати себе приниженою і грішною, відмолюючи свою ницість і недосконалість, вбиваючи плоть заради потойбічного життя, вона можепишатися своїми мистецтвами, завоюваннями і відкриттями, вона повинна утверджувати своюгідність не тільки в аскетичних подвигах і смиренному служінні, але й у доброчесній практиці,любові, повноцінному переживанні життя»817.
Слід зауважити, що характерні для гуманістів протиставлення між «темрявою» і «світлом»,«сном» і «пробудженням», які використовувались для відмежування Відродження від часів Середньовіччя, були запозичені з Біблії, так само як і сам термін «відродження». З цього приводу
А.Ф. Лосєв посилається на Євангеліє від Іоанна, де сказано «якщо хто не відроджується заново, не може побачити царства божого».818 Поряд з цим, Відродження підняло на новий рівень
невиразну суспільну свідомість Середньовіччя, наповнило її духом демократії та антропоцентричними думками великих гуманістів.
814 Попович М.Д. Антропоцентризм і гуманізм: минуле та сьогодення http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2010_40/Gileya40/
F21_doc.pdf
815 Невзоров М.Ю. Гуманистическая направленность правовой культуры http://diss.rsl.ru/diss/05/0015/050015002.pdf
816 Кашуба М.В. Утвердження українського ренесансу [Рецензія на:] Литвинов В. Ренесансний гуманізм в Україні. Філософська думка. –2001. – №4. – С. 153–157.
817 Дойчик М.В. Ідея гідності людини в європейському ренесансному гуманізмі http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2010_40/
Gileya40/F5_doc.pdf
818 Лосев А. Ф. Эстетика Возрождения / А. Ф. Лосев. - М.: Мысль, 1978. – с.41.

206

ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Загальновизнаний засновник італійського гуманістичного руху Ф. Петрарка, котрий був віруючим християнином, виступив проти марнослів’я схоластів, вченість яких він вважав ілюзорною. Виходячи з думки про людину як моральну за своєю природою істоту, яка здатна
вдосконалюватися під впливом світської освіти та виховання, що має замінити схоластику,італійський мислитель створив вчення, що утверджувало людську гідність у реальному житті.
Людина розглядалась як своєрідна точка відліку дійсності, вона набуває все більшої самостійності, усе частіше репрезентує не спілку, а саму себе. Таким чином, в епоху Відродження
виростає нова самосвідомість людини, її нова суспільна позиція: гордість та самоствердження,усвідомлення власної сили і таланту стають визначальними якостями людини епохи Ренесансу.819
Гуманісти у боротьбі проти схоластів і церковної бюрократії спиралися на ідеали і твори
первинного християнства. Християнська теологія виникла як синтез іудейсько-християнської
міфології та грецько-римської філософської традиції в її ідеалістичному аспекті за мінімальної
участі науки, котрою нехтували.820 Держава та більшість філософів ставилися до християн негативно, оскільки суперечність між християнським світоглядом і античною філософією буланепримиренною. Тому гуманісти доби Відродження прагнули максимально відродити ідеї Античної культури, її дух «язичництва», моральні та філософські погляди з тим, аби синтезуватиїх у християнське віровчення.821 З цього приводу гуманіст Е.С. Пікколоміні, котрий у подальшому став Папою Римським Пієм ІІ, писав, що християнство є не що інше, як новий, повніший
виклад учення про вище благо древніх822.
Таким чином, поняття гуманізму своєю появою зобов’язане епосі Відродження, котра поклала початок новій світській культурі. На зміну християнському теоцентризму приходить гуманістичний антропоцентризм, внаслідок чого земні проблеми людини виходять на перший
план інтелектуальної рефлексії. Різноманітні аспекти гуманістичного антропоцентризму знаходили своє найбільш загальне вираження в інтеграції естетичних і моральних ідей, запозичених з античного спадку. Гуманізм того часу запропонував альтернативну антропоцентричну
модель світового порядку, згідно з якою людина вважалась єдиною абсолютною цінністю.823
Зародки новоєвропейського мислення також справедливо пов’язують із світоглядно-духовними змінами, що відбулись у часи Відродження. Крізь призму антропоцентризму стала в інший спосіб тлумачитись ідея християнської любові, її зміст все більше пов’язували з природними людськими рисами. Відродження наголошувало на самоцінності та неповторності особи,її креативній природі, її природженому праву бути, відрізнятися від інших. Ці ренесансні аксіологічні новації гуманістично-індивідуалістичного спрямування стали важливим кроком нашляху гуманізації суспільства і права.
Епоха Відродження дала потужні культурні імпульси для формування європейської цивілізації, а гуманістичний і реформаційний рухи змінили напрямок її розвитку. «Оголосивши
попередній період середньовіччя «темним століттям» і розглядаючи себе як наступників і хранителів антично-християнського синтезу, гуманісти і реформатори протиставили відмираючим духовним цінностям періоду безособової корпоративності ідею вільної особи, що само819 Матюх Т.М., Басараба Т. Класичний гуманізм – генезис та еволюція поглядів http://www.nbuv.gov.ua/portal/Chem_Biol/Vnuvgp/2009_3_3/
v47180.pdf
820 Чанышев А.Н. История философии древнего мира. – М., 2005. – 608 с. – С. 533.
821 Стародубець В. Філософські засади міфологем Відродження http://www.nbuv.gov.ua/portal/natural/Nvchu/Filos/2008_412/412-413%5C40.
pdf
822 Соколов В.В. Европейская философия XV – XVII веков. – М., 1984. – 448 с. – С. 21.
823 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права 2013. – 288 с.

207ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4визначається у творчості і вірі»824. Аналіз найбільш виразного прояву Ренесансу у філософії,дав можливість зробити висновок, що на першому плані в той час було дослідження проблеми
людини, її природи, гідності, унікального положення у світі, цінності її індивідуальності. Дослідження ренесансних уявлень про людину через зіставлення гуманістичної та реформаційної традицій дає можливість реконструкції особливостей становлення європейської людини інавернення до її аутентичного розуміння, характерного для пізнього Відродження.
Епоху Реформації можна охарактеризувати як кризу ренесансної культури і зародження нової картини світу. Одним із головних результатів культуро творчого процесу релігійного напряму реформаційного періоду став протестантизм. Ідеї протестантизму, яким стали називативсі течії, що виникли як відгалуження католицької церкви в результаті Реформації, справили
великий вплив на науку та культуру. Ідеологи Реформації чітко розділяли сфери земного й божественного, і перше при цьому не вважалося гріховним. Основною ідеєю його було вченняпро безпосередній зв’язок людини з Богом, без участі церкви й духівництва. В протестантизмі,здебільшого, немає традиційного протиставлення мирян й духівництва, і кожен віруючий маєправо по-своєму тлумачити та викладати слово Боже. Вчення проклало шлях до формування йрозквіту індивідуалізму в усіх його формах, від помірних до найгостріших.825
Реформація започаткувала процес набуття віруючими права на духовну свободу. Протестантизм, запровадивши через хрещення за кожним принцип всезагального священства, фактично
закріпив можливість безпосереднього євхаристичного зв’язку із духовним Абсолютом. «За цихумов єдність містичного духовного тіла Христового не розпалась, як вважає дехто з вчених, апросто набула нової якості – за кожним, хто належить до цієї єдності в силу сповідування єдиного для всіх Бога, визнається право раціонально-прагматичним чином упорядковувати своївідносини з духовним Абсолютом, тобто чинити свободу і послуговуватися нею за аналогієюіз своєю власністю».826Реформація виникла і розвивалася під гаслами відродження християнства, поверненням доНового Заповіту і його перших тлумачів, щоб навчитися у них. Це були основоположні документи християнського світу, першоджерело християнської віри і практики, де можна булознайти первинні ідеали християнства. Нова текстуальна і філологічна техніка, освоєна гуманістами, розглядалася як ключ до новозаповітного світу і, отже, справжнього християнства.
Таким чином, видання першого грецького Нового Заповіту і першої збірки праць Августина, який вважався головним патристичним письменником, були наріжним каменем філософії
шістнадцятого століття.
У порівнянні гуманізму і Реформації спільним є звернення до витоків своєї традиції: культурної для гуманістів, релігійної для ідеологів Реформації. Ідейна нестача, що виявилася очевидною наприкінці Середньовіччя, спричинила повернення до автентичності. Оскільки такоїне виявилося, то відроджувалися різні традиції, що обумовило складність духовного життя пізнього Відродження і проявилось у демонології, язичництві, античній філософії, різних версіях
християнства та ін. «Ця рефлексія з приводу антично-християнського синтезу надала розвиток
протилежним тенденціям, проте саме їх «рівнодіюча» стала магістральним напрямком у формуванні цивілізації Нового часу».827
У результаті Реформації суспільство стало все більше відокремлюватися від духовної влади
церкви й вибудовувати світський порядок, у якому стираються політико-правові розбіжності
824 Черенков М.М. Гуманізм та реформація: до логіки співвідношення. http://www.nbuv.gov.ua/Articles/Kultnar/knp57t2/57t2_134-137.pdf
825 Сугробова Ю.Ю. Постренесансні зміни в осмисленні творчості Європи. http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/Api/2011_26/3.pdf
826 Ханстантинов В.О. Ідеї толерантності в ранньому лібералізмі. http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2009_18/Gileya18/F10.pdf
827 Черенков М.М. Гуманізм та реформація: до логіки співвідношення. http://www.nbuv.gov.ua/Articles/Kultnar/knp57t2/57t2_134-137.pdf

208ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІміж громадянами різного походження й різних конфесій. Цей процес підсилився у Новий часзавдяки спробам побудувати життя суспільства на засадах чистого розуму, що відділений відрелігії. Однак, як показали трагічні події останніх двох сторіч, і це не забезпечило духовну єдність людства. «У міру того, як трагічні події останніх десятиліть спростовували буржуазний
раціоналізм XVIII й XIX століть, ми все ясніше усвідомлювали той факт, що релігія й метафізика є сутнісною складовою людської культури, споконвічними й необхідними стимулами
самого життя суспільства».828 Тому, слід погодитись з Ж. Марітеном, що оновлена демократія
майбутнього не повинна ігнорувати релігію й має стати плюралістичною й персоналістичною,тобто сфокусованою на особистості. У такому персоналістичному політичному суспільстві
люди, що належать до різних філософських і релігійних течій, можуть і повинні співпрацювати в ім’я загальних цілей і загального блага, якщо вони приймають основні принципи суспільства вільних людей.
Таким чином, епоху Реформації можна охарактеризувати як кризу ренесансної культури ізародження нової картини світу. Одним із головних результатів культуротворчого процесу релігійного напряму реформаційного періоду став протестантизм. Центральним питанням Реформації було питання про людину, що у ракурсі теоцентризму поставало як питання про їїспасіння. Антропоцентризм, який протестантська релігія згодом відкинула, пронизував почуття пантеїстів та містиків, а гуманістична концепція піднесення людини відіграла вагому рольу філософії ХVІ ст. Гуманістичний дух значно скріпив політичні, інтелектуальні та релігійні
сили з наближенням Реформації. Світоглядна проблематика, яку гуманізм наклав на всі сфери
суспільного життя, проникла і у поле офіційного церковного впливу. Це давало підґрунтя доінтенсивної та глибокої роботи над переосмисленням догматичної, культової та організаційної
сторін християнства та ставлення до людини.829
Якщо в часи Середньовіччя кожна людина сприймалась як невід’ємна клітина єдиного духовного тіла Христового, цілісність котрого уявлялась непорушною і безумовною, то Реформація означала раціоналізацію духовного життя і по-новому виражала земну єдність духовного
Христового тіла. Якщо античність відкрила в людині феномен свободи і пов’язала її з розумом,то християнство своїм постулатом про рівність душ повідомило, що свобода дарована людині
Богом і вже від неї самої залежить як скористатися нею через свій вибір. У період Реформації відбувається поступове оволодіння свободою самою людиною як самодостатнім суб’єктом
мислення, волі та дії.
Характерною особливістю гуманізму в епоху Нового часу стала моральна реабілітація людини, ця епоха «опускає моральність на землю, включає її в сукупність мотивів живого індивіда, намагається пов’язати в один вузол, з одного боку, індивідуальні вимоги, потреби, прагнення до щастя, а з іншого – суспільні зобов’язання».830 Саме в цей час з’явилась буржуазія, котра
почала активно відстоювати ідеї свободи, братерства та рівності, коли людина все менше булазалежною від станової чи родової приналежності, а мірилом цінності людини почала визнаватись приналежність до людського роду.831 Філософія Нового часу характеризується зародженням та розвитком капіталізму, прогресом в економіці, техніці, зростанням продуктивності праці, котрі спричинили суттєві перетворення в соціально-політичній сфері суспільства, змінили
свідомість та світогляд людей, спричинили бурхливий розвиток науки.
828 Маритен Ж. Человек и государство / Ж. Маритен ; пер. Т. Лифинцевой. – М.: Идея-персс, 2000. – 196 с. – С. 103.
829 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права 2013. – 288 с.
830 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировозрению: Учеб. Пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – С. 122.
831 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2007. – 428 с. –
С. 29.

209ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4З кінця XVI століття формується нова філософія, яка починає спиратися на науку та природознавство, що стало передумовою нового спрямування людства на оволодіння силами природи. Цей процес супроводжувався переорієнтацією філософії з антропологічної проблематикина пізнання закономірностей природи. При чому на перший план було висунуто всебічне вивчення природи людини. Філософи XVII століття безпосередньо наголошували на об’єктивному дослідженні властивостей природи людини, яка опиняється включеною в єдину об’єктивно закономірну систему наукового пізнання і виступає предметом аналізу природознавчихта гуманітарних дисциплін. У новому типі гуманізму, який починає формуватися у той час,відбувається «зміщення акценту з гуманістичного прославлення людини, ствердження її гідності і самосвідомості на емпіричне та теоретичне дослідження індивіда, а потім відокремлене
вивчення його характеристик. У методологічному відношенні висування проблеми людини напередній план супроводжувалось натуралістичним описом її природи».832Філософи XVII ст. стали мислити про Природу і Розум з великої літери, як про щось назразок абстрактних божеств. Відповідність людського вчинку розуму розумілася так: вчинокмає бути зроблений відповідно до ідеального зразка, який природа веліла встановити розуму.
Лише у цьому випадку вчинок повинен бути визнаний раціонально виправданим.833 Розвиток
філософії Нового часу пов’язаний з поглибленим вивченням природи, завдяки чому принципи наукового мислення швидко поширилися за межі окремих галузей науки та філософії йуспішно увійшли в життя суспільства як основа пізнання людини, її місця в світі. Це зумовило
подальший розвиток гуманістичних ідей епохи Відродження, які були критично переглянуті і,ввібравши в себе все прогресивне, заклали основу сучасного розуміння гуманізму, стали фундаментом сучасної європейської цивілізації.
Дослідники зазначають, що стиль мислення Нового часу заснований на виділенні в будь-якому явищі окремих елементів і встановленні зв’язків між ними механічної причини, що витіснило поняття мети.834 Цей стиль мислення відобразив тенденцію до атомізації тогочасного
суспільства, його прагнення оволодіти природою, що було зумовлено переходом до ринкових
відносин. Руйнування феодально-общинних зв’язків, процес відокремлення індивідів спричинив формування індивідуалістичної свідомість, що стала засадою нових суспільних відносин. Слід погодитись, що етичний індивідуалізм і природничо-науковий атомізм у XVII ст.
сприймалися як різні аспекти єдиного світовідчуття, згідно з яким, основними елементами
буття є атоми або самостійні індивіди, що взаємодіють механічним способом і підкоряються
жорстким законам.835
Філософсько-правове мислення Нового часу також відчуло на собі вплив натуралістичних
поглядів та механістичного мислення, що досліджувалось Г. Гроцієм, Ф. Беконом, Дж. Локком, Т. Гоббсом, Ш. Монтеск’є, крізь призму ідей та вимог природно-правової справедливості.
Людина розумілася як природна істота, як така, що за законом природи має право відстоювати
свою власність, тобто своє життя, свободу, власність, однак, при цьому, має жити так, щоб ненашкодити іншому. Слід погодитсь, що погляди мислителів цієї доби на людину доволі меха-832 Матюх Т.М., Басараба Т. Класичний гуманізм – генезис та еволюція поглядів. http://www.nbuv.gov.ua/portal/Chem_Biol/Vnuvgp/2009_3_3/
v47180.pdf
833 Шестопал С.С. Неотомістський напрямок у французькій філософії права: концепція Жака Марітена. Дисертація на здобуття наукового
ступеня кандидата юридичних наук. Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого. – Харків, 2009. – 206 с. – С. 120.
834 Юревич А.В. Культурно-психологические основания научного знания // Проблема знания в истории науки и культуры. – СПб.: Алетейя,2001.
835 Кузнецова Н.И. Наука в ее истории (методологические проблемы). Монография. – М.: Наука, 1982. – 256 с.

210ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

ністичні, людина сприймається як розумна істота, котра живе відповідно до розумних законів
природи.836
У Новий час гуманізм змінив ідеали соціальної справедливості, надихнув демократичні
реформи, сприяв формуванню нової етики, яка висунула на перший план цінності свободи іщастя, соціального прогресу, підкреслювала значення невід’ємних прав людини. «Метою гуманізму було забезпечення кращого життя людини через розвиток самої людини і людяностів суспільстві. Його цінності отримали широке визнання в епоху Просвітництва, перетворившись із того часу – поряд із наукою, технологією та ідеєю прав людини – на глибинний і постійно діючий фактор загальноєвропейської цивілізації».837
У той час було закладено основи сучасного розуміння прав людини як імперативів і нормвзаємовідносин особи та влади, були висунуті концепції виникнення держави із вільної згоди
людей, ідеї про те, що держава спирається на природні закони. «Природність прав означала їхприналежність тим живим істотам, які утворюють рід людський. Невідчужуваність прав розумілась як їх невідривність, невід’ємність від людини, оскільки без них вона не зможе проявити
себе саме як людська істота – незалежно від місця й часу її існування. Святенність тлумачилась як найбільша шана і повага до прав людини, як найвищий їх статус у суспільній системі
цінностей».838
У Новий час ідеї природного права відіграли революційну роль на гуманістичних засадах
відстоювання можливостей людини створювати відповідні її сутності умови життя, створювати за допомогою права відповідні суспільні відносини. Слід погодитись, що піднесення самого
факту життя до рівня найвищого земного блага, оголошуючи найвищою цінністю можливість
відчувати, осмислювати, переживати, пізнавати таїнства буття, вселяло в людей упевненість усвоїй неповторності серед інших творінь природи. Свободолюбство, як суттєва риса людини,що природно притаманна їй на рівні з фактом життя, проголошувалась її священним правом. Уфілософських ідеях природного права того часу людина розглядалась як власник свого життя,власник своїх ідей і власник своїх речей. «Не людина існує для речей, а речі існують для неї,весь навколишній світ – духовний і матеріальний – існує як поле її діяльності».839
На думку С.І. Максимова у Новий час було створено утопічну модель, що побудована на«дихотомії» природного і цивільного станів, при чому засобом переходу від одного стану доіншого є суспільний договір. Теоретичний задум цієї моделі, поряд з цим, вчиняє реальний інспіруючий вплив на свідомість і поведінку людей, адже хоча утопічні проекти не збуваються,людина, перебуваючи під враженням нової дійсності і надихаючись цією картиною, своїми
вчинками змінює соціальний світ, користуючись при цьому символами і категоріями утопічного проекту. Так і природно-правове мислення перетворило політико-філософську систему,докорінно змінило практику державно-правового життя.840
Поряд з цим, в епоху Нового часу почалось нове перетворення в проблематиці людини, якапочинає переходити з площини залежності підданих від Бога в площину їх свободи, моральної
відповідальності не лише перед Богом, але і перед самою собою і співтовариством. 841 Слід,836 Братасюк В.М. Інтелектуальний консенсус епохи і розвиток правового мислення.
Pfp/2003_1/116%20Bratasiuk.pdf

http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/

837 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.: Право. – 240 с. – С. 135.
838 Рабінович П.М., Хавронюк М.І. Права людини і громадянина. – К.: Атіка, 2004. – 464 с. – С. 26.
839 Пепеляєв С.П. Європейський правовий гуманізм як чинник реформування кримінально-процесуального права України. Дис… канд.
юрд. наук. Спеціальність 12.00.12 – філософія права. – К: Національна академія внутрішніх справ України, 2005. – 182 с. – С. 37.
840 Максимов С. Природно-правове мислення // Вісник Академії правових наук України. – 2000. – №4 (27). – С. 158.
841 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – С. 98.

211ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4однак, погодитись з А.І. Ковлером,842 що концепція людини цієї епохи була все ще доволі абстрактною, хоча залишила після себе напрацювання, котрі лягли в основу позитивного вченняпро людину.
Взагалі у філософії права Нового часу простежується велика увага до людини, її свободи ірівності, прав, характеризується посиленим зверненням до природного права. Саме тоді з’являються англійські: Петиція про право (1628 рік), Habeas Corpus Act (1679 рік), Декларація
прав (1688 рік), Біль про права (1689 рік), американські: Декларація права Віргінії (12 червня
1776 року), Декларація незалежності Сполучених Штатів Америки (4 червня 1776 року), Конституція США (1787 рік), Біль про права (1789 - 1791 роки), французька Декларація прав людини і громадянина (1789 рік), котрі відображають ці ідеї. Більшість прогресивних мислителів
цієї доби виступають з ідеєю невідчужуваних прав і свобод особистості, правової організації
державної влади, а правове мислення спрямоване на захист і ствердження юридичного праворозуміння, відповідно до якого людина-атом повинна мати державу і закони, які служать їй,тобто правову державу і правові закони.843
Юридичні документи, прийняті у цей час, мають гуманістичну спрямованість, водночас
вони різняться культурно-історичними традиціями, на ґрунті яких виникли. Так, якщо американці у переважній більшості – це біженці з усіх кінців континенту і їх спільнота формуваласяна психології захоплення, то вони, в певному розумінні, вільні від традицій. У той же час, європейські документи вольностей напрацьовані у боротьбі соціально-економічних, політико-практичних і право-ідеологічних відносин. Американська вільність у своїй основі мала сукупність
представників різних культур, які об’єднувалися на новій основі, не обтяженій історичними
традиціями. Звідси пануючі в них позитивістсько-прагматична філософія, протестантська релігія, плюралізм думок та експансіоністська політика. Правовий нормативізм став центральною
об’єднуючою силою американського суспільства. Буква закону, що доведена до абсолютного
соціального значення, певною мірою захищає і зберігає інтереси кожного громадянина. Правоє ідеалом, навколо положень якого постійно точаться, з одного боку, суперечки різноманітних
соціально-політичних сил, а з іншого – воно забезпечує суспільно-політичну стабільність.844
Поряд з цим, однією з особливостей гуманізму є його прояв в інтеграції народів в однуспільноту, з характерним взаємозбагаченням культур і юридично-правової в тому числі, що йпроявиться пізніше в утворенні міжнародних організацій. Загальнолюдські цінності, які маєв собі гуманізм, найбільше виявилися у міжнародно-правових нормах, однак ідеологічне підґрунтя цих документів було випрацюване великою мірою у філософії саме Нового часу. Повноцінне, найбільш гуманістичне виявлення природного права спостерігається в юридичних
документах, спільних для всіх народів і континентів. Отже, можна сприймати історію розвитку
гуманізму як історію юридичного оформлення прав людини, яка в різні епохи і в різні часи, урізних народів усвідомлювалася людьми, як необхідність жити у співдружності, взаєморозумінні, взаємоповазі, у взаємному визнанні особливостей культури кожної нації, кожного народу, кожної країни. 845
Таким чином, характерною особливістю гуманізму в епоху Нового часу стала моральна реабілітація людини, обґрунтування її суверенності як морального суб’єкта і утвердження її правана задоволення своїх потреб. З кінця XVI століття формується нова філософія, яка починає
842 Ковлер А.И. Антропология права: Учебник для вузов. – М.: Издательство Норма, 2002. – 480 с. – С. 48.
843 Братасюк В.М. Інтелектуальний консенсус епохи і розвиток правового мислення. http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/
Pfp/2003_1/116%20Bratasiuk.pdf
844 Пепеляєв С.П. Європейський правовий гуманізм як чинник реформування кримінально-процесуального права України. Дис… канд.
юрд. наук. Спеціальність 12.00.12 – філософія права. – К: Національна академія внутрішніх справ України, 2005. – 182 с. – С. 45.
845 Пепеляєв С.Г. Гуманізм як основна риса європейського права // Мультиверсум. Філософський альманах: Зб. наук. праць / Гол. ред.
В.В. Лях. – Вип. 20. – К.: Укр. центр духовної культури, 2001. – С. 66–77.

212ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

спиратися на науку та природознавство, що стало передумовою нового спрямування людствана оволодіння силами природи. Цей процес супроводжувався переорієнтацією філософії з антропологічної проблематики на пізнання закономірностей природи, при чому на перший планбуло висунуто всебічне вивчення природи людини. Гуманізм у Новий час сприяв трансформації ідеалів соціальної справедливості, демократичним реформам та формуванню нової етики,яка висунула на перший план загальнолюдські цінності, права людини і знайшла своє закріплення у праві. У той час було закладено основи сучасного розуміння прав людини як імперативів і норм взаємовідносин людини і держави, була висунута ідея про те, що держава повинна
спиратися на природне право.846
В епоху Нового часу людина починає розглядатись як вільна істота, котра здатна творити
саму себе, надавати собі тієї природи, якої вона забажає, як суб’єкт пізнання і діяльності. Вцьому полягало головне відкриття гуманізму, яке отримало розвиток в раціоналізмі цієї доби.
Філософія Нового часу стверджувала визначну роль розуму людини як у пізнанні світу, так ів створенні суспільно-політичних форм співжиття людей, в тому числі і права. Найбільший
вплив ця традиція вчинила на розвиток філософсько-правової думки, оскільки гуманістичний
ідеал людини як вільної індивідуальності, котра здатна до самотворення, породив ідеал громадянського суспільства, в якому ця здатність буде повністю реалізована, та правової держави,котра зможе сприяти здійсненню, охороні і захисту основних прав людини.
4.3.2. Сучасне філософсько-правове розуміння гуманізмуХІХ сторіччя характеризувалось значним розвитком позитивізму на фоні капіталізму, масових відкриттів у науці та техніці, що сприяло раціональному поясненню природного права.
Пріоритети надавались етичним постулатам, моральним законам та імперативам, щоб доповнити позитивне право, при чому існувала апріорність природного права, однак відкидалась
його метафізична складова. У ХХ ж сторіччі, крім соціальних потрясінь, пов’язаних із світовими війнами, на формування радикальної зміни у філософському осмисленні світу вплинули
також розчарування щодо результатів використання науки і техніки, дисгармонія між соціальним та біологічним у людині, невиправданий оптимізм щодо її високої духовності. У філософії
права ці зміни проявились у загостренні проблеми визнання чи невизнання природного права та у заглибленні в онтологію людини і природи.847 Тому для філософії права ХХ сторіччя,коли в системі «природа – суспільство – людина» актуалізувались нестандартні проблеми, яківимагали нестандартних рішень, що виходять за межі класичної філософії, був характерний
плюралізм.848 Це торкалось, в першу чергу, розуміння та змістовного наповнення ідеї гуманізму, а також її реалізації в праві.
Слід погодитись, що юридичне право, згідно з позитивістською філософією, оголошується позитивним, правильним, тобто таким, що приносить користь людині. Право впливає налюдину завдяки соціальному нормуванню, яке має для неї таке саме значення, як і закони
природи. Таким чином, людська самобутність розчиняється в юридичних нормах. Вже з кінця ХІХ ст. початку ХХ ст. позитивне право розуміється як таке, що стоїть над людиною, позанею, є самостійним і незалежним, якому слід підкорятися, оскільки воно встановлюється державою. Тому гуманістичність позитивного права визначається сутністю держави. Правова танеправова держава відрізняються через гуманізм права, через забезпечення прав людини, їх
846 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права 2013. – 288 с.
847 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч. 1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака,2005. – 224 с. – С. 119, С. 193.
848 Сальников В.П., Кальной И.И., Гуцерцев Х.С., Сандулов Ю.А. Философия для аспирантов: Ученик для адъюнктов высших
образовательных учреждений МВД России / Под ред. И.И. Кального. – СПБ.: Лань, 1999. – 152 с. – С. 183.

213

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4державний захист та гарантування. «У цьому розумінні досвід політико-правового творення взахідноєвропейських державах на основі різноманітності політико-правових теорій свідчить,що проголошувані гуманістичні гасла в конституціях цих країн не завжди виправдовувались івпроваджувались на практиці. Та й теорії правової держави зазнали таких інтерпретацій, щодавали можливість найбільш суперечливим чином втілювати на практиці первинний гуманістичний його зміст».849Сьогодні розповсюдженою є думка, що термін «гуманізм», та «відродження» стосовно процесів витворення культури в житті Європи ХІV-ХVІ століть з’явилися не одночасно з цимипроцесами, а через кілька століть завдяки зусиллям істориків та філософів. Щодо останніх, тобагато чим ми зобов’язані швейцарському історикові Якобу Бурхгарду, який стояв біля витоків
культурології як самостійної наукової дисципліни.850
Висловлюються міркування, що термін «гуманізм» у науковий обіг увів німецький педагог
Фрідріх Нітхаммер у 1808 р., а після праці німецького історика Георга Фойґга «Відродження
класичної давнини» у науці почалось широке обговорення історичного змісту і меж даного
терміна. На думку спеціалістів, ця книжка досі не застаріла, оскільки є важливим збірником
фактичних відомостей, що стосуються діяльності гуманістів в Італії. Однак саму авторську
концепцію гуманізму наразі навряд чи хто-небудь поділяє у всій її повноті, оскільки він представлявся філософом як відродження класичної давнини. На думку ж Фойгга, без відродження
античної освіченості гуманізм був би не можливий, адже його сенсом і кінцевою метою є злиття античного духу з християнським.851
До середини ХІХ століття у західній філософській і культурній традиції поняття «гуманізм»асоціювалось, як правило, або з гуманізмом епохи Відродження, або з окремими культурними
течіями. Одним з перших термін «гуманізм» у значенні певного погляду на життя й особистої
філософії з’явився у датського філософа Ґабріеля Сібберна. У праці «Про гуманізм» (1858), філософ критикував концепції відвертості та супранатуралізму. Відомий британський ліберальний філософ Джон Робертсон у праці «Сучасні гуманісти» (1891) використав слово «гуманіст»для характеристики мислителів, що відстоювали право світського погляду на життя.852 Певна
роль у поширенні нового значення поняття «гуманізм» належала відомому британському філософу-прагматику Фрідріху Шиллеру. На початку ХХ ст. він використав це слово у заголовках
своїх книжок «Гуманізм: Філософські есе» (1903) та «Дослідження гуманізму» (1907).
Ідея Шиллера застосовувати термін «гуманізм» у новому значенні була підтримана у СШАвідомим філософом-прагматистом і педагогом Джоном Дьюї. Філософ вважав, що під час формування правильних точок зору, слід виходити з ідеї цілісності людської природи (симпатій,інтересів, бажань тощо), а не тільки з інтелекту, логіки чи розуму. Однак складність праць
самого Дьюї не дала змоги надати поняттю «гуманізм» широкого звучання у філософській
літературі його часу.853 Поряд з цим, філософ надавав гуманізму значення технічного філософського терміна, пов’язаного з Шиллером, який додав гуманізму неналежний суб’єктивістський
поворот. Бажання внести елементи людського бажання і мети, що не враховувалися в традиційній філософії, призвело до фактичної ізоляції людини від іншої природи. Дьюї прийшов до
849 Пепеляєв С.П. Європейський правовий гуманізм як чинник реформування кримінально-процесуального права України. Дис… канд.
юрд. наук. Спеціальність 12.00.12 – філософія права. – К: Національна академія внутрішніх справ України, 2005. – 182 с. – С. 39.
850 Буркгардт Я. Культура Италии в епоху Возрождения / Я. Буркгард : [Пер. с нем.]. – Смоленск: Русич, 2002. – 448 с.
851 Попо вич М.Д. Антропоцентризм і гуманізм: минуле та сьогодення. http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2010_40/Gileya40/
F21_doc.pdf
852 Ренессанс. Барокко. Классицизм. Проблема стилей в западноевропейском искусстве XV–XVII веков. Антология. – М.: Наука, 1966. –428 с.
853 Попович М.Д. Антропоцентризм і гуманізм: минуле та сьогодення. http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2010_40/Gileya40/
F21_doc.pdf

214ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

того, що називав власну позицію культурним або гуманістичним натуралізмом. Таким чином,не погоджуючись в окремих деталях з Шиллером, Дьюї все одно називає свій світогляд гуманістичним.854
Передісторію сучасного гуманізму як суспільної ідейної течії умовно можна позначити періодом з середини XIX століття до середини ХХ століття. Спочатку її суб’єктами були широкі
рухи європейських вільнодумців, ліберальні релігійно-етичні організації, демократичні діячі
культури і науки, теоретики франкфуртської соціологічної школи (Т. Адорно, М. Хоркхеймер),представники євромарксизму в Італії і Франції, видні представники екзистенціалізму (Н. Бердяєв, Л. Жердин, Ж.-П. Сартр, А. Камю, Д. Ясперс). Важливе місце у цьому процесі займали
також етичні спільноти, які паралельно формуванню світських суспільств з середини XIX століття почали оформлятися в етичні рухи, які і на сьогоднішній день займають важливе місце всуспільних рухах в США.855
Поряд з цим, у літературі висловлюються міркування, що у ХІХ-ХХ ст.ст. домінуючою стаєтематика кризи гуманізму і критика його основних положень, викликана сумнівами в здатності
людини в умовах тогочасного суспільства залишатись вільним та автономним суб’єктом. Так
Ф. Ніцше оголосив війну всьому занадто людському, вбачаючи в сучасності кінець християнської культури і перехід у світ надлюдини з її волею до влади. Хоча питання про відношення
Ніцше до гуманізму залишається спірним. У ХХ ст. для романтично налаштованих критиків
західної цивілізації гуманізм став причиною різкого зниження духовності, розриву з морально-релігійними та аристократичними цінностями. На думку Н.А. Бердяєва, головним недоліком гуманізму є відрив людини від Бога, утвердження людинобожжя, що призвело до самознищення людини і вичерпання її творчих сил.856
Н.А. Бердяєв, продовжуючи думку С.Л. Франка, вважав можливим розв’язання кризи людини і кризи гуманізму лише на ґрунті християнського гуманізму. Помилка історичного гуманізму, вважав філософ, була не тільки в тому, що він штовхав людину на шлях титанізму і людинобожжя, які виявилися в ніцшеанстві і марксизмі, але і в самому обоготворенні ним розуму,недостатній увазі до гідності людини як істоти, котра наділена свободою і відповідальністю.
Головними в християнстві були для нього ідеї богоподібності людини, піднесення гідності
людини до гідності Ісуса Христа, насамперед, його духовності, внутрішньої свободи, любовіі творчої сили. Людина і Бог можуть і повинні, за Н.А. Бердяєвим, зближуватися до ступеня
співпраці, співтворчості, оскільки «гідність людини передбачає існування Бога. У цьому сутьусієї життєвої діалектики гуманізму. Людина є особистість тільки в тому випадку, якщо вонає вільний дух, що відображає Вище Буття філософськи. Ця точка зору повинна бути названа
персоналізм».857Відродження людства Н.А. Бердяєв пов’язує з процесом становлення особистості та її розвитку шляхом духовності. У його творах приділено багато уваги феноменам людського буття й загальнолюдських цінностей: свободи, любові, гідності та творчості. Однак справжній
гуманізм не може обмежитися лише проблемою особистісного існування людини і повинен
включати в себе проблему суспільства, спільного існування людей в ході історії, «... проблему
спілкування людей, проблему «ми»858. Протиріччя людини, згідно з Н.А. Бердяєвим, можуть
854 Черный Ю.Ю. Современный гуманизм http://humanizm.ru/humanizmsovr
855 Кудишина А.А. Гуманизм – феномен современной культуры http://www.humanism.ru/ph3.htm
856 Новая философская энциклопедия: В 4 т. / Ин-т философии РАН, Нац. общ.-научн. фонд; Научно-ред. совет: предс. В.С. Степин,заместители А.А.Гусейнов, Г.Ю.Семиин. – М.: Мысль, 2010. – Т 1. – 744 с. – C.568.
857 Бердяев Н. Пути гуманизма // Здравый смысл. – 1997. – №3. – С. 71.
858 Бердяев Н. Пути гуманизма // Здравый смысл. – 1997. – №3. – С. 71.

215

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4бути подолані лише в ході становлення справді вільних і відповідальних, розумних і людяних
відносин між людьми.859
В інших варіантах філософської думки гуманізм залишає за собою значення основоположної культурної цінності, з позицій якої ведеться критика капіталізму як суспільства, якевиключає свободу і автономію людини. У такому суспільстві людина підпорядкована владі
раціонально організованих сил у вигляді фінансово-промислових корпорацій, політичної бюрократії та засобів масової інформації. Така критика є найбільш притаманною для представників неомарксизму та неофрейдизму.860
Французьким неотоміст Жак Марітен, у праці «Інтегральний гуманізм» (1936) охарактеризував гуманізм як поняття, яке відображає стан перетворення та оновлення суспільства, колиза допомогою відновлення трансцендентних засад людського життя досягається подолання
процесів відходу людини від Бога. Реалізація такого гуманізму повинна сприяти функціонуванню християнської демократії, в якій релігія регулюватиме на вищому рівні відносини міжлюдьми та забезпечуватиме розвиток основних свобод. Основними принципами інтегрального
гуманізму Ж. Марітен називав: утвердження основних цінностей особи, спільне співіснування
людей у прагненні до реалізації громадянських благ, християнську теологічну спрямованість,котра приводить до екуменічного зближення віруючих. Завдяки цим принципам суспільство
повинне прийти до максимального розкриття людського потенціалу та реалізації свободи.861
Марітен відзначає, що у нових системах права після Руссо й особливо Канта філософія права стала наділяти індивіда всіма абсолютними й необмеженими правами Бога. Людина, як Богу середньовічних схоластів, стала самодостатнім гарантом потрійного абсолюту: Природи, Розуму й Природного права. Тобто вже не Бог і не Природа, а людська Воля або людська Свобода,стали тлумачитися як джерело природного права. Марітен цитує у зв’язку з цим Канта: «Особа
підлягає тільки тим законам, які вона (сама аб, принаймні разом з іншими) для себе встановлює». Така гранично абстрактна версія природного права, підсумовує Марітен, «не створювала
міцного теоретичного підґрунтя для прав людської особистості. Вона лише компрометувалаці права, спонукаючи людей сприймати їх як божественні самі по собі й, отже, такі, що непідлягають будь-якому об’єктивному виміру й виражають абсолютну незалежність людського
суб’єкта й так званого абсолютного права. Коли ж людям, які повірили в це абсолютне право,доводилося всюди стикатися з обмеженнями, вони приходили до розчарування, скептицизмуй нігілізму з приводу прав людської особистості. Велике поширення таких песимістичних настроїв, зауважує Марітен, стало одним із тривожних симптомів кризи європейської цивілізації».862Марітен пропонує власне розуміння природного права у своїх лекціях «Природний закон»,розрізняючи три елементи у природному законі: онтологічний, гносеологічний і розум Бога.
Онтологічний елемент полягає в тому, що існує людська природа, однакова у всіх людей. Прицьому людина наділена розумом і діє, прагнучи до визначеної нею мети й усвідомлюючи своїдії, однак, будучи частиною онтологічної структури природи, є підлеглою необхідності. Людині постійно потрібно приводити саму себе у відповідність із своєю метою, яка однакова длявсіх, а обумовлений нею онтологічний порядок людських дій і є не що інше, як неписаний закон, або природне право. Природний закон має кожен рід і вид сущого, від неживих предметів
859 Рыбин В.А. Гуманизм как этическая категория. – М.: логос, 2004. – 272 с. – С. 200.
860 Новая философская энциклопедия: В 4 т. / Ин-т философии РАН, Нац. общ.-научн. фонд; Научно-ред. совет: предс. В.С. Степин,заместители А.А.Гусейнов, Г.Ю.Семиин. – М.: Мысль, 2010. – Т 1. – 744 с. – С. 568.
861 Філосфія. Словник: персоналії, категорії, поняття та терміни/ В.С.Бліхар, Х.М.Войтович, Н.В.Гайворонюк, М.П.Гетьманчук, О.В.Грищукта ін.; [за ред. М.П.Гетьманчука]. – Львів: ЛЬВДУВС, 2010. – 228 с. – С. 56.
862 Шестопал С.С. Неотомістський напрямок у французькій філософії права: концепція Жака Марітена. Дисертація на здобуття наукового
ступеня кандидата юридичних наук. Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого. – Харків, 2009. – 206 с. – С. 121.

216ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІдо тварин і людей і є тим нормальним станом функціонування, яким річ, рослина, тварина аболюдина, внаслідок своєї особливої організації, «повинні» проявлятися або використовуватися.
«Природний закон для людини – це моральний закон, тому що людина підкоряється або непідкоряється йому вільно, а не через необхідність, й тому що поведінка людини належить допевного вищого порядку, що не зводиться до загального порядку космосу і який прагне до кінцевої мети, вищої відносно загального блага космосу».863
Отже, в онтологічному аспекті природний закон визначає ідеальний порядок людських дій,що задає критерій розходження між належним та неналежним, і залежить від людської природи. При такому розумінні природне право збігається з усією сферою природних моральних
законів а його онтологія структурована таким чином, що закони повинні відповідати природному праву.
Гносеологічний елемент природного права припускає, що ми ставимося до «природного праваяк до пізнаваного й у якості такого оцінюючого у реальному житті практичний розум людини, що ємірилом людських дій».864 Однак, оскільки природний закон не є писаним і люди усвідомлюють йогопо-різному й різною мірою, тобто постійно ризикують неправильно його зрозуміти, його пізнання є утрудненим. Тому єдиним самоочевидним принципом цього природного закону єзнання того, що людина повинна робити добро й уникати зла, що є передумовою природного
права.
Марітен вважав, що природне право виникає із природного закону як того універсального
порядку, що визначений справедливим Творцем для Всесвіту. Орієнтація природного правана справедливість особливо необхідна в тих випадках, коли позитивне право дає збій, і стаєнеобхідним створити нові юридичні норми. Про це яскраво свідчить Нюрнберзький процес,центральною ідеєю легітимності якого було переконання в існуванні природних прав, «правпервинних і вищих стосовно писаного законодавства й угод між урядами, прав, які громадянське суспільство повинне не дарувати людині, але визнавати й утверджувати як універсально
цінні і які жодна суспільна необхідність не може змусити нас скасувати або ігнорувати хоча бна мить».865Таким чином, за Марітеном, інтегральний гуманізм повинен був слугувати оновленню цивілізації. Класичний гуманізм вчений критикував за заперечення основ традиції, відмову віднадприродного начала в людині і віддалення людини від Бога. Тому він виступав за теоцентричний гуманізм, за якого людина відкрита до божественного світу, оскільки вона є одночасно природною і надприродною істотою.866
Радикальний гуманізм був сформований як система поглядів американського філософа тапсихоаналітика Еріха Фромма, відповідно до яких людина може реалізуватись лише за умоввідсутності підпорядкованості вищим силам, у чому полягає її негативна свобода. Відповіднодо його вчення, людина повинна бути орієнована на боротьбу з пануванням над нею будь-якихірраціональних сил. Ідейними натхненниками цієї позиції Фромм називав Фройда, Маркса,Бахофена, іудейських пророків та Будду. Вчений стверджував наявність у ній і ідей позитивної
свободи, що є нестерпною для людини, тому особистість неспроможна дійти до позитивної
свободи та отримати свободу негативну. Порятунок вона знаходить у втечі до нової залежно863 Маритен Ж. Человек и государство / Ж. Маритен; пер. Т. Лифинцевой. – М.: Идея-персс, 2000. – 196 с. – С. 84-85.
864 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права, 2013. – 288 с.
865 Маритен Ж. Человек и государство / Ж. Маритен; пер. Т. Лифинцевой. – М.: Идея-персс, 2000. – 196 с. – С. 93.
866 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права, 2013. – 288 с.

217ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4

сті, що призводить до підкорення волі людини зовнішньому авторитету як самоцінності, що єхарактерним для тоталітарних режимів.867
Ідея гуманізму набуває особливого значення після Другої світової війни, коли було повернутедо природного права і проявилося у застосуванні на Нюрбергському процесі поняття «злочин
проти людства (людяності)», а також у створенні Організації Об’єднаних Націй, прийняття Загальної декларації прав людини. Так, сьогодні найтяжчим злочином, для якого не існує строку
давності, є саме злочин проти людства (людяності). Як справедливо зауважує П. Манан, це поняття сьогодні знаходиться в центрі наукових дискусій, та й взагалі йому не можна дати точного визначення, оскільки будь-який злочин проти людини є злочином проти людяності. Можна
привести кількісні характеристики, однак тоді втрачається якісна складова. Вчений схиляєтьсядо визначення, що злочин проти людства (людяності) має місце тоді, коли людей вбивають
лише через те, що вони народились, а не через те, що вони вчинили чи можуть вчинили. Водночас, певна юридична невизначеність описуваного явища супроводжується моральною впевненістю, що деякі злочини якісно відрізняються від інших, оскільки заподіюють людству більш
глибоких ран та мають характер святотатства.868
Гуманізм став предметом дослідження в межах філософської течії екзистенціалізму. Згідноз Мартіном Гайдеґґером, основним недоліком новоєвропейського гуманізму є абсолютизаціяним людської суб’єктивності як умови пізнання і підпорядкування зовнішнього світу шляхом
науки і техніки. Іншим недоліком є забуття людиною істини буття, яка і надає змісту її існуванню. У «Листі про гуманізм» філософ зазначає, що завданням людини є не нав’язування
своєї волі сущому, а лише прислухання до голосу буття, як він звучить у мові, долучаючись досакральності дійсного світу.869
Гайдеґґер готовий визнати виправданими турботи про повернення людині (homo) людяності (humanitas). Проте людяність, на думку філософа, міститься в істоті людини, а розуміння
людини і її суті помітно розрізняються, залежно від особливої метафізики. Хоча будь-якийгуманізм залишається метафізічним, кардинальне питання про відношення буття до людської
істоти не ставиться, гуманізм навіть заважає поставити це питання. Гайдеггер по новому повторює вже відомі теми метафізики, буття, екзистенції, що знаходять свій прояв у «метафізиці
світла і просвітів»: «стояння в просвіті буття я називаю екзістенцією людини. Лише людині
властивий цей рід буття». Суть людини, на його думку, покоїться в її екзістенції. «До неї в сутнісному, тобто у власному буттєвому плані зводиться все, тому що буття здійснює людину якекзистуючу, привласнюючи її собі, щоб вона була вартовим істини буття. «Гуманізм» означатиме тоді, якщо ми зважимося зберегти це слово, лише одне: істота людини істотна для істини
буття, проте так, що все зводиться якраз не просто до людини як такої».870Розвиваючи цю думку, Гайдеґґер, услід за Гегелем і Марксом, говорить про відчуження,іменуючи його «бездомністю», яка «стає долею світу», що знову спонукає Гайдеґґера критикувати традиційний гуманізм. Водночас, він розуміє, що «оскільки щось говориться проти «гуманізму», люди лякаються апології антигуманного і прославляння варварської жорстокості...
Оскільки щось говориться проти «цінностей», люди приходять в жах від цієї філософії, щопосміла нехтувати вищими благами людства».871 Отже, за Гайдеґґером, не слід притримува867 Філосфія. Словник:персоналії, категорії, поняття та терміни/ В.С.Бліхар, Х.М.Войтович, Н.В.Гайворонюк, М.П.Гетьманчук, О.В.Грищукта ін.; [за ред. М.П.Гетьманчука]. – Львів: ЛЬВДУВС, 2010. – 228 с. – С. 57.
868 Манан П. Общедоступный курс политической философии [Текст]: общественно-политическая литература / П. Манан ; пер. с фр. В.И.
Божовича. – М.: Моск. шк. политич. философии, 2004. – 332 с. – С. 138, 198.
869 Новая философская энциклопедия: В 4 т. / Ин-т философии РАН, Нац. общ.-научн. фонд; Научно-ред. совет: предс. В.С. Степин,заместители А.А.Гусейнов, Г.Ю.Семиин. – М.: Мысль, 2010. – Т 1. – 744 с. – C. 568.
870 Хайдеггер Мартин Бытие и время. Перевод В.В. Бибихина. М., “Ad Marginem”, 1997 , 452 с. – C. 301 - 315.
871 Хайдеггер Мартин Бытие и время. Перевод В.В. Бибихина. М., “Ad Marginem”, 1997 , 452 с. – С. 301 - 315.

218ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

тись традиційного гуманізму або «абсолютистського», зарозумілого і елітарного філософського стилю, що зневажає прості прояви людського життя. «Думка лише дає своїй промові слово
невимовленому сенсу буття», а людині залишається здружитися з незвичністю простоти.
Цій в цілому антигуманістичній позиції, протистоїть думка Жана-Поля Сартра, котрий тлумачив екзистенціалізм як гуманізм, розуміючи під ним свободу кожної людини у вирішенні
своєї долі. Екзистенціальний гуманізм, на відміну від класичного, апелює до людини не як дородової істоти, а як до конкретного індивіда в унікальності і неповторності свого існування.
Він вчить, що якщо навіть бога немає, тобто принаймні одне буття, в якого існування передує
суті, буття, яке існує перш, ніж його можна визначити яким-небудь поняттям, і цим буттям єлюдина, або, за Гайдеґґером, людська реальність. Це означає, що людина спочатку існує, з’являється в світі і лише потім визначається.872
На думку Сартра, для екзистенціаліста людина тому не підлягає визначенню, що спочатку
нічого не має. Людиною вона стає лише згодом, причому такою людиною, якою вона зробить
себе сама. Отже, немає жодної природи людини, як немає і бога, який би її задумав. Людина просто існує, і вона не лише така, якою себе представляє, але така, якою вона хоче стати.
І оскільки вона представляє себе вже після того, як починає існувати, і проявляє волю вжепісля того, як починає існувати, і після цього пориву до існування, вона є лише тим, що самаз себе зробить. Так проявляється перший принцип екзистенціалізму, який філософ називає
суб’єктивністю. Людина розглядається як проект, який переживається суб’єктивно. Якщо існування дійсно передує суті, то людина є відповідальною за те, ким вона є. Отже, насамперед,екзистенціалізм віддає кожній людині у власність її буття і покладає на неї повну відповідальність за існування.873
Сартр виділяє два різних значення терміна «гуманізм». Так, під гуманізмом можна розуміти
теорію, яка розглядає людину як мету і вищу цінність. Це означає, людина може відносити насвій рахунок і відповідальність, і почесті за дії, здійснені іншими людьми. Це означало б, щоми можемо оцінювати людину за найбільш видатними діями інших людей. Такий гуманізм,пише Сартр, абсурдний, бо лише собака або кінь міг би дати загальну характеристику людині ізаявити, що людина вражаюча. Але не можна визнати, щоб про людину так могла судити іншалюдина. Екзистенціалізм звільняє людину від необхідності думок подібного роду. Екзистенціаліст ніколи не розглядає людину як мету, оскільки людина завжди незавершена. І ми незобов’язані думати, що є якесь людство, якому можна поклонятися, оскільки це призводить дозамкнутого гуманізму О. Конта і, як наслідок, до фашизму. Такий гуманізм Сартр відкидає якнепотрібний.
Але гуманізм можна розуміти і в іншому сенсі, коли людина сама проектує себе і, втрачаючи
себе зовні, існує як людина. З іншого боку, людина може існувати лише переслідуючи трансцендентні цілі. Будучи цим виходом за межі, вловлюючи об’єкти лише у зв’язку з цим подоланням самої себе, вона знаходиться в центрі цього виходу за власні межі. «Немає жодного іншого
світу, окрім людського світу, світу людської суб’єктивності. Цей зв’язок трансцендентності(не у тому сенсі, в якому трансцендентний бог, а в сенсі виходу за свої межі), що конституює
людину, і суб’єктивності – у тому сенсі, що людина не замкнута в собі, а завжди присутня налюдському світі, – і є те, що ми називаємо гуманізмом екзистенціаліста. Це гуманізм, оскільки ми нагадуємо людині, що немає іншого законодавця, окрім неї самої, у занедбаності вонавирішуватиме свою долю; оскільки ми показуємо, що реалізувати себе по-людськи людина

872 Сартр Ж.-П. Экзестенциализм – это гуманизм. // Сумерки богов. М.: «Политиздат», 1989. – С. 319-344. – С. 323.
873 Сартр Ж.-П. Экзестенциализм – это гуманизм. // Сумерки богов. М.: «Политиздат», 1989. – С. 319-344. – С. 323-324.

219

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4може не шляхом занурення в себе, але в пошуку мети зовні, якою може бути звільнення або ще
яке-небудь конкретне самоздійснення».874У концепції екзистенціалізму Сартра гуманізм тлумачиться як «приреченість людини досвободи». Люди, будучи покинутими одного дня в світ, завжди відповідають за всі свої дії.
Високо гуманістичну абсолютність свободи Сартр доповнює тотальністю відповідальності.
Отже, згідно із Сартром, гуманізм – це інтенція людини на з’ясування, своєрідне декодування
свого справжнього потенціалу і, тим самим, відтворення самої себе.875
Лінія «теоретичного антигуманізму», яка виключає з аналізу суспільства і культури установку на людську суб’єктивність, котра розчиняє людину в різного роду структурах, представлена структуралізмом і постструктуралізмом. Хоча засновник структурної антропології К. Леві-Стросс заперечував свою належність до антигуманізму, самев межах цього напряму було проголошено безумовну першість безликих і об’єктивних
структур над індивідуальними і колективними діями людини. Така установка призвела в постструктуралізмі до тези про «смерть людини» у різних дискурсивних практиках
(М. Фуко) та до техніки постмодерністської реконструкції (Ж. Деріда), котра виключала
будь-які ціннісно-світоглядні орієнтири і цілі.876
К. Леві-Строс гуманізм співвідносив з етнологією, оскільки вона не є ні приватною наукою,ні наукою новою: вона найдавніша і найзагальніша форма того, що називається гуманізмом.
Етнологія, на думку автора, – третій етап гуманізму після Відродження і початку освоєння
культурних цінностей Індії та Китаю. Підставою для такого висновку стали принципи «істинного етнологічного пізнання», проголошені К. Леві-Стросом: виховання в собі співчуття доіншої людини і живих істот взагалі, безкорисливе осягнення інших людей за допомогою ототожнення себе з ними. Ці принципи характеризують життєдіяльність людей, де всі партнери
рівні і ніхто не використовує іншого, не маніпулює іншим для досягнення своїх цілей.877
Отже, з XIX століття термін «гуманізм» набув поширення у філософсько-правових концепціях і використовувався для характеристики морально-соціальних якостей людини і людства. Зцього часу морально-ідеологічне та правове життя суспільства пройняте цим поняттям, що почало виступати критерієм для позначення, розуміння та прийняття або неприйняття найбільш
важливих і складних подій, ситуацій, дій. Водночас, ХІХ сторіччя характеризувалось значним
розвитком позитивізму, масових відкриттів у науці та техніці, що сприяло раціональному поясненню природного права через етичні постулати та моральні норми. У той час стверджувалась
апріорність природного права, однак відкидалась його метафізична складова.
У середині XIX ст. у зв’язку з наростаючими кризами в індустріально орієнтованих суспільствах гуманізм став предметом критики. На противагу йому, починають формуватися напрями думки, що визначають сферу реалізації гуманізму як чужу економічному і промисловому
зростанню, офіційній освіті і культурі, науці і раціональності, що стандартизує людське буття,вихолощує в суспільному житті її індивідуальні, конкретні, духовні форми і межі. Криза просвітницького гуманізму відбувалась як крах цінностей європейської культури, що вступила дотого ж в резонанс з руйнуванням традиційної європейської релігійності. Історія XX століття
показала неспроможність просвітницького типу гуманізму, у якому простежувалася відсут-874 Сартр Ж.-П. Экзестенциализм – это гуманизм. // Сумерки богов. М.: “Политиздат”, 1989. - С. 319-344. – С. 323-342.
875 Новейший философский словарь / Сост. А.А. Грицанов, 1998 г. http://terme.ru/dictionary/175/word/%C3%D3%CC%C0%CD%C8%C7%CC
876 Новая философская энциклопедия: В 4 т. / Ин-т философии РАН, Нац. общ.-научн. фонд; Научно-ред. совет: предс. В.С. Степин,заместители А.А.Гусейнов, Г.Ю.Семиин. – М.: Мысль, 2010. – Т 1. – 744 с. – С.568.
877 Рыбин В.А. Гуманизм как этическая категория. – М.: Логос, 2004. – 272 с. – С. 14.

220ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

ність зв’язку між прогресом промисловості, техніки, науки та затвердженням гуманістичних
цінностей, зокрема правовими засобами.878
У ХХ ст. крім соціальних потрясінь, пов’язаних із економічною кризою та проявами тоталітаризму, на формування радикальної зміни у філософському осмисленні світу вплинули також
розчарування щодо результатів використання науки, дисгармонія між соціальним, біологічнимта духовним у людині. У філософії права ці зміни проявились у загостренні проблеми природного права та онтології людини, що призвело до наукового плюралізму. Це торкалось, у першу
чергу, розуміння та змістовного наповнення ідеї гуманізму, а також її реалізації в праві. Криза
гуманізму була інтерпретована як крах цінностей європейської цивілізації і культури, та і самої
Європи в цілому, зокрема у творах Ніцше, Шпенглера, Фромма та ін.
Перехід ліберальних держав у ХХ ст. до постіндустріального, інформаційного суспільства
актуалізував проблему оптимізації функціонування суспільства, людини та пов’язаність цихпроблем правом. Гуманізм набув праксеологічного, антропологічного та аксіологічного характеру, що пов’язало його із загальнокультурними соціальними нормами цієї епохи та знайшло
свій прояв у ідеї загальнолюдських цінностей, людської гідності. Однак панування прагматизму в ХХ ст., що було сконцентроване на ідеї багатовимірної обумовленості пізнання природою
людини, виступило як нова форма філософського гуманізму і проявилось у творчості Сартра.
З середини XX ст. починають формуватися нові, тобто не пов’язані безпосередньо з традицією XIX ст., версії гуманізму, що зумовлено еволюцією найбільш розвинених в економічних
відносинах держав, які приступили до здійснення стратегії підвищення якості життя своїх громадян. Вичерпаність моделі «суспільство – соціальна машина» примусило по-новому побачити проблему гуманізму. Резерви розвитку суспільства і права почали знаходити у самій людині,оскільки без врахування і використання її особливостей подальше удосконалення суспільства
виявилося неможливим. Інтенсифікація самореалізації людини виявилася найважливішим ресурсом, що викликало необхідність вироблення погоджених уявлень про права, гідність і свободу людини. Хоча ці конструкції мають доволі абстрактний характер, проте вони достатньо
конкретні, щоб на їх основі виробляти норми, що включають людський вимір в міжнародній
співпраці.
Велике значення має сучасна філософія гуманізму, оскільки об’єктом дослідження вонарозглядає людину в процесі соціалізації. Протягом історії людства змінювались уявлення пролюдину та її існування, тому це змушує філософію черговий раз повертатися до неї з нових
наукових позицій. В умовах сучасності актуальними для людського існування стали проблеми
сенсу життя, взаємовідносини суспільства та людини, індивідуальної свідомості, самовизначення людини, гармонізації соціальних відносин та ін. Багато філософських теорій та релігійних концепцій реагують на особливості існування сучасної людини, індивідуалізацію процесу її життя, зміну форм його детермінації, зростання ритму та інтенсивності. Для сучасності
характерною стала тенденція глибокого розриву між рівнем розвитку матеріальної і духовної
сторін суспільства. Проте люди намагаються зробити свою соціальну реальність гуманнішою,більш відповідною основоположним рисам людської сутності, що розвивається. «Зростає розуміння необхідності бути реалістами в надіях на майбутнє, не обманювати себе шляхом побудови неверифікованих метафізичних конструкцій, а звертатися до раціонального мислення інаукового розуміння моралі. Ймовірно, відповіддю на ці настрої в громадській свідомості, напрагнення подолати кризу гуманізму, з якою філософія увійшла в Новітній час, стала спроба
інтеграції світської і релігійної моралі, поєднання в розумі гуманізму світського та релігійного
878 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Гелеш А.І. – Хмельницький:Хмельницький університет управління та права, 2013. – 288 с.

221ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4змісту, аж до оголошення нової релігії (нового християнства), зокрема і нового гуманізму, щодопускає у свою сферу елемент трансцендентного».879Увагу гуманістів привернуло поширення у світі такого інтелектуального руху як постмодернізм. Він набув популярності тотальної критики «модерну» (сучасності), під яким розумілася
традиція, пов’язана з раціоналізмом Нового часу і Просвітництвом. Постмодерністи сумніваються у можливості вироблення універсальних етичних норм, критикують важливі для сучасного гуманізму ідеї ліберальної демократії та прав людини. Постмодерністський світогляд
сучасного гуманізму набув свого вираження в новому програмному документі під назвою «Гуманістичний маніфест 2000: Заклик до нового планетарного гуманізму», в якому зазначено,що істотним для гуманістичного світогляду є завдання втілення вищих етичних цінностей вжиття. Висловлюється віра, що зростання наукового знання дозволить людям чинити мудріше,оскільки розум і знання щонайкраще сприяють розрізненню дійсних моральних цінностей таїх плодів. 880
У Маніфесті виділено основні принципи етики сучасного гуманізму:1) головною соціальною цінністю визнано гідність людини. Гуманістична етика спрямована на максимізацію свободи вибору: це свобода слова і совісті, право на особисту думку інезалежне дослідження, право кожної особи на власний спосіб життя, що розповсюджується
настільки далеко, наскільки це не наносить збитку іншим. Це може бути досягнуто в демократичних суспільствах, у яких можуть існувати безліч різних систем цінностей;2) свобода передбачає відповідальність. Захист особистого самовизначення не означає
виправдання будь-якої форми поведінки людини. Терпимість щодо різних способів життя необов’язково має на увазі їх схвалення. Оскільки люди живуть у співтовариствах, то певні вчинки повинні кваліфікуватися як руйнівні і неправильні;3) філософи-гуманісти завжди були прибічниками етики, що ставить завдання вдосконалення. Як моральні вимоги виділяють: стриманість, помірність, самообмеження і самоконтроль. Серед критеріїв досконалості виділяють: здібність людини до самостійного вибору, творчості, естетичної думки, свідоме мотивування власних вчинків і розумне осмислення
дійсності, а також обов’язок на практиці реалізувати головний талант, яким вона наділена відприроди. Гуманізм прагне виявити все краще в людині, щоб усі люди могли розраховувати вжитті на краще;4) відповідальність і обов’язки стосовно інших. Це означає, що ми не повинні розглядати
інших людей лише як приємні або неприємні нам об’єкти; у них треба бачити самостійних
осіб, що мають рівне з нами право на увагу до себе. Гуманісти дотримуються принципу, згідноз яким кожен заслуговує на людяне ставлення та визнають золоте правило: «не чини з іншими
так, як не хотів би, щоб чинили з тобою»;5) гуманісти впевнені, що такі якості, як здатність до співпереживання і дбайливість
відносно ближнього, істотні для етичної поведінки. Це передбачає, що нам слід розвивати всобі альтруїстичне ставлення до потреб і інтересів інших людей. Наріжним каменем моральної
поведінки є загальнолюдські норми моралі, а саме: говорити правду, дотримуватись обіцянки,бути чесними, щирими, доброзичливими, надійними і відповідальними, проявляти вірність,розуміння і вдячність; бути неупередженими, справедливими і терпимими; уміти осмислюватиі долати відмінності і прагнути до співпраці; не домагатися чого-небудь хитрістю або насильством, не заподіювати каліцтва або інший збиток людям;879 Рыбин В.А. Гуманизм как этическая категория. – М.: Логос, 2004. – 272 с. – С. 197.
880 Гуманистический манифест 2000: призыв к новому планетарному гуманизму. http://krotov.info/libr_min/k/kur/tz.htm

222ФІЛОСОФІЯ
ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

6) забезпечення морального виховання дітей і юнацтва, яке сприяло б становленню характеру людини і належного ставлення до загальнолюдських моральних норм, а також заохочувало її етичне вдосконалення і потребу в самостійному моральному осмисленні того, щовідбувається;7) гуманісти рекомендують у своїх моральних судженнях звертатися до розуму, оскільки
пізнавальна здатність відіграє істотну роль у прийнятті етичних рішень. Будь-які людські цінності і моральні принципи найбільш адекватно можуть бути обґрунтовані у світлі рефлексії.
У випадку протиріч з іншими людьми нам слід шукати згоди, де лише можливо, шляхом розумного діалогу і комунікації;8) необхідна готовність коректувати свої етичні принципи і цінності у світлі існуючої
реальності. Враховуючи цінний моральний досвід минулого, слід шукати і нові способи вирішення моральних дилем;9) гідною слід вважати етику, засновану на принципах. Це означає, що мета не виправдовує будь-яких засобів, навпаки, характер наших цілей визначається засобами, якими ми користуємося. Існують межі дозволеного. Розуміння цього особливо важливе сьогодні, зважаючина тиранічні диктатури двадцятого століття, в яких політичні ідеології допускали морально
сумнівні засоби в досягненні примарних цілей.881
Гуманізм є втіленим у праві як одна із найсуттєвіших, органічно властивих йому ознак.882
Саме право переводить гуманістичні ідеали і принципи із соціально-етичної реальності в юридичну, внаслідок чого гуманність набуває статусу правового поняття, тому сучасне право іноді
визначають як обіцянку людяності, надану однією частиною людей іншій частині та гарантовану законом. Хоча вищі гуманітарні засади, обумовлені сутністю суспільства і прагненням
людини до високого, гідного становища, реалізуються насамперед у цінностях природного
права, однак гуманізм поряд зі свободою, справедливістю і рівністю, поза всякими сумнівами,є також однією з основних засад позитивного права. Це категорично необхідно враховувати підчас створення, застосування і тлумачення юридичних актів.883
Право як соціальна цінність первісно є гуманістичним за своєю сутністю, продуктом людського творення, ідеалізацією людських відносин і слугує їх впорядкуванню. Норми права єоб’єктивною духовною реальністю, вони стримують і стимулюють діяльність людини, показують шляхи вільного волевиявлення, спрямовують її поведінку. Право завжди захищає людинута допомагає зберегти гуманістичну цінність добра. Це відповідає розумінню права як соціальної цінності із загального філософсько-світоглядного погляду, що підтверджується розвитком
західноєвропейської традиції права. Право визнається корисним і необхідним компонентом
співжиття, воно морально виправдане, а тому сприймається як необхідність.884
Сучасні концепції права характеризуються відродженням звернення до природного права якчастини соціальної реальності, «акцентується на ціннісно-ідеальній «реальності» права, і цяреальність є умовою прагнення людей до справедливості як ідеалу, як гармонійного поєднання
всіх цінностей».885 Такі концепції наголошують, що джерела права є різноманітними, а не лишезакон, обґрунтовують, що позитивістська доктрина правових джерел не відповідає сучасним
881 Гуманистический манифест 2000: призыв к новому планетарному гуманизму. http://krotov.info/libr_min/k/kur/tz.htm
882 Юридична енциклопедія: В 6 т. / Редкол.: Ю. С. Шемшученко (голова редкол.) та ін. – К.: Укр. енцикл., 1998. – Т. 1: А-Г. – С. 660.
883 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.: Право. – 240 с. – С. 136.
884 Пепеляєв С.П. Європейський правовий гуманізм як чинник реформування кримінально-процесуального права України. Дис… канд.
юрд. наук. Спеціальність 12.00.12 – філософія права. – К: Національна академія внутрішніх справ України, 2005. – 182 с. – С. 33.
885 Симон Ю.С. Антропологізація сучасного українського права в європейський політико-правовий досвід. // Європейські інтеграційні
процеси та трансформація права на постсоціалістичному та пострадянському просторі. Матеріали міжнародного науково-практичного
семінару. м.Київ, 23-24 вересня . – К.: Київський національний університет внутрішніх справ, 2006. – 340 с. – С. 265.

223

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 4методам здійснення правосуддя, яке вимагає ширшого підходу до феномена права. Все більшої
ваги набуває антропологія права, котра шукає підґрунтя, основу права в природі людини, їїбутті, сутнісних характеристиках. Домінуючою сьогодні стає думка про людиномірність права,а підставою, джерелом природного права та прав людини визнається людська гідність.886
Погодимося також з проф. М.І. Козюброю, який розкриває сутнісну природу прав людинияк таких, що є безпосередньо діючим правом і можуть застосовуватися всупереч закону, якщоостанній: суперечить фундаментальним правам людини; не відображає природно-правові начала; не відповідає міжнародно-правовим принципам про права людини та громадянина; прийнятий нелегітимним органом державної влади; не використовується весь комплекс правових
засобів і прийомів, що вироблені світовою практикою тощо. Конституційні права та свободи
природно-правового походження обмежують державну владу у правовому сенсі, встановлюють межі її реалізації, а також становлять самостійний критерій визначення правового характеру законів та основу «стримувань і противаг» державній владі, що завжди має тенденцію довиходу з-під контролю суспільства; це той бар’єр, який у демократичній та правовій державі неможе бути подоланий на власний розсуд ні законодавчою, ні виконавчою, ні судовою владою.887
Отже, визначення мети права, як регулятора відносин у суспільстві, повинно розглядатися
через призму гуманізму, людської гідності та прав людини. Право повинне забезпечити основу,підґрунтя, на якому окрема людина і суспільство загалом можуть виконувати моральні завдання, що стоять перед ними. Такі моральні завдання полягають у подальшому розвитку культури,в удосконаленні людського спілкування і людства загалом у напрямі вищої справедливостідля всіх. Виходячи з цього, можна визначити мету права як забезпечення інтересів окремої
людини і суспільства в цілому, і, як наслідок, забезпечення справедливості. Саме тому в основі теоретичних уявлень про право повинне лежати розуміння гуманістичних закономірностей
його функціонування, існування та розвитку суспільства, умов існування людини, формуванняїї потреб, реалізації інтересів, особливостей мислення, прояву людини у соціальних спільнотах.888
Отже, сучасний гуманізм пропонує позитивну реалізацію людини на основі реалістичної
системи цінностей. Це пояснюється тим, що гуманістичний світогляд ґрунтується на науковій
картині світу, раціонально обґрунтований, базується на моральних нормах та засадах демократії, доброї волі та прав людини. Гуманізм у праві видається за доцільне розглядати як систему
світоглядних соціально-правових цінностей, антропологічною основою яких є людська гідність, яка проявляється в основних правах та свободах людини і знаходить своє закріплення управових принципах та нормах.

886 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2007. – 428 с. –
С. 60.
887 Козюбра М. Принцип верховенства права у конституційному правосудді // Закон і бізнес. – 2000. – №17. – С. 10.
888 Заєць А.П. Біосоціальні передумови правової регуляції у суспільстві та формальні соціальні атрибути права (історико-гносологічний
аспект) // Вісник Академії правових наук України. – 1997. – № 1 (8). – С. 48.

224

РОЗДІЛ 5КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

5.1.

Справедливість як конституційна цінність та ідейна основа права

5.1.1. Конвергенція справедливості і права: погляд через призму онтології
Справедливість займає визначальне місце серед цінностей, що становлять онтологічну основу права і є похідними від людської гідності. В юридичній та філософській літературі неодноразово підкреслювався саме ціннісний характер справедливості.889 Висловлюються міркування, що «справедливість має нормативну природу, належить до компетенції практичного
розуму. Це означає, що вона більш чутлива до відмінностей, менш універсалізована. Мінімум
справедливості в суспільстві гарантується правом».890 При цьому пам’ятаймо, що право ґрунтується на «усередненій» нормі справедливості, а тому, чим різноріднішим є суспільство, тимвідчутнішим є дефіцит справедливості та тенденції її перетворення на свою протилежність.
Водночас, зміст і суть справедливості передає біблійний вислів: «кожному своє».
Слід погодитися, що справедливість як загальний правовий принцип має значний філософський й соціальний базис та отримав глибокий розвиток у філософсько-правовій доктрині.
«У суспільстві завжди можна знайти конкретну справедливість для окремої ситуації, окремоїсоціальної групи, окремої людини... Розвиток ідеалів справедливості породжує її правове закріплення».891
Справедливості як правовій цінності належить визначальна роль у розумінні права, побудові його інститутів, у формулюванні вимог, що ставляться перед правовим регулюванням відносин у сучасному суспільстві. У літературі доведено, що сьогодні має місце процес конвергенції справедливості і права892, який здатний виступити гарантією ефективності права, а отже,підтвердити його цінність як дієвого соціального регулятора. Конвергенція розглядається яксходження, наближення, збіг ознак, властивостей у явищах, незалежних між собою. Відповідно проблема співвідношення справедливості і права, яка має дуже давню історію, не є нічим
іншим, як проблемою їх конвергенції. Будучи різними явищами, справедливість і право мають
безліч точок стикування, які впродовж віків досліджуються мислителями, вченими.
Сучасні філософсько-правові розробки цієї тематики будуються, насамперед, на працях:Платона, який одним із перших сформулював концепцію справедливості у її зв’язці із державою та правом в античні часи893; Аристотеля – обговорення ним питання про те, як домогтисяв суді справедливості, загальновизнане одним із важливих етапів розвитку юриспруденції894;
889 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. – 432 с.
890 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 32.
891 Городовенко В.В. Принцип справедливості судової влади: загальнотеоретичні аспекти. // Адвокат. – № 2(137). – 2012. – С.20.
892 Більш детально про це: Грищук О.В., Добош З.А. Конвергенція справедливості і права: філософсько-правовий аспект: [монографія]. /Грищук О.В., Добош З.А. – Хмельницький: Хмельницький університет управління та права, 2013. – 268 с.
893 Платон. Держава / Пер. з давньогрец. Д. Коваль. – К.: Основи, 2000. – 355 с., Платон. Законы / Пер. с древнегреч.; Общ. Ред.. А.Ф.Лосева,В.Ф. Асмуса, А.А. Тахо-Годи; Авт. ст. в примеч. А.Ф.Лосев; Примеч. А.А.Тахо-Годи. – М.: Изд-во «Мысль», 1999. – 832 с. – (Классическая
философская мысль).
894 Аристотель. Сочинения в 4 т. Т.4. – М.: Мысль, 1983. – С. 376-378.

225

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Цицерона, що повністю окреслив проблематику справедливості у її стосунках із правом895;Ульпіана та запропонованого ним найбільш універсального формулювання справедливості896.
Пошук транскультурного критерія справедливості сигналізує про те, що філософи знову
хочуть покинути «платонівську печеру», в якій вони зараз коротають свої дні. У світлі розуму
справедливість повинна звільнитися від міркувань класу, групи, сім’ї, статусу, національності,віку, тобто категорій, які повністю належать «платонівській печері».897 Сьогодні виокремлюють певні тенденції у вивченні конвергенції справедливості і права.
Першою є комплексний підхід, що дозволяє розглядати справедливість як складну етико-соціальну і філософсько-правову категорію. Хоча справедливість, як відзначає Е.А. Лукашева,часто оголошується етиками як категорія специфічно-моральна, а юристами – як специфічно-правова898, проте як і права та свободи людини її не можна віднести до предмета тієї чиіншої окремої соціальної науки чи галузі знань (соціології, політології, політекономії, юриспруденції чи етики).899
В.П. Малахов відносить ідею справедливості до моральної свідомості, а той факт, що міркування справедливості постійно присутні у правових відносинах лише свідчить про реальну
переплетеність різних форм соціально-духовної організації життя людей.900
Досліджуючи еволюцію моральної концепції справедливості, російські вчені довели, щов основі такої концепції три уявлення: 1) моральне добро (правда, чесність); 2) рівноцінність
людей; 3) відплата відповідно до заслуг. При цьому провідна асоціація справедливості – торжество правди, тобто добра. Справедливість, виступає як моральний закон у суспільстві і міжособистісних стосунках, будучи моральним аналогом права.901
Г. Радбрух вважає, що справедливість являє собою особливий феномен, що не може бутизведений ні до морального ідеалу, ні до права.902
Такої ж позиції дотримується і О.В. Мартишин, зазначаючи, що справедливість не містить всобі механізму здійснення своїх вимог, водночас право містить в собі засоби реалізації – санкції, можливість звернення до законного примусу, здійснюваного державними органами.903
Своєрідною філософською категорією, яка знаходить своє закріплення у праві, називає справедливість І.І. Андріановская. Це зумовлюється тим, на думку вченої, що визначення справедливості у праві є достатньо складним, виходячи зі збігу у змістовному виразі лінгвістичного
значення самих категорій «справедливість» і «право». Першопочатково пояснюючи значення
слів, категорій «справедливість», «право», «правосуддя», «істина», у змістовному сенсі, вчені
уявляли ці категорії ідентичними і посилалися на їх загальну основу «пра».904

895 Цицерон. О государстве.// История политических и правовых учений. Ч.1. Хрестоматия. Изд. Воронежского гос. Ун-та, 2000. – Воронеж,2000.
896 Ульпиан. Дигесты. Хрестоматия по истории Древнего Рима: Хрестоматия. Под ред. Утченко С.Л. – М.: Соцэкгиз, 1963. – 675 с.
897 Капто А.С. Мораль в моделях мироустройства. Монография /А.С.Капто. – М.: Восток – Запад, 2011. – 598 с. – С. 388.
898 Лукашева Е.А. Право, мораль, личность. /Отв. ред. В.М.Чхиквадзе; АН СССР. Ин-т государства и права. М.:Наука, 1986. – С. 88.
899 Закомлистов А.Ф. Судебная этика. СПб: Юридический центр Пресс, 2002. – С. 100.
900 Малахов В.П. Филофия права: учеб.пособие для студентов вузов, обучающихся по специальности «Юриспруденція» (0305010 /В.П.Малахов. – 2-е узд.. перераб. и доп. – М.:ЮНИТИ – ДАНА,2007. – 336 с. – (Серия «Cogito ergo sum»). – С. 155
901 Арутюнян М., Здравомыслова О., Курильски-Ожвэн Ш. Образ и опыт права: Правовая социализация. В изменяющейся России / М.
Арутюнян, О. Здравомыслова, Ш. Курильски-Ожвэн. – М.: Издательство «Весь мир», 2008. – 208 с. – (ТЕМА). – С. 105.
902 Радбрух Густав Философия права. – Пер. с нем. – М.: Междунар. отношения, 2004. – 240 с. – С .10.
903 Мартышин О.В. Проблема ценностей в теории государства и права // Государство и право, 2004. – №10. – С. 7.
904 Андриановска, И.И. Справедливость в современной правовой действительности в России: монография / И.И.Андриановская. – ЮжноСахалинск: Сах ГУ, 2009. – 104 с. – С. 22.

226КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Позицію визнання справедливості правовою категорією підтримують автори монографії,присвяченої принципу верховенства права. А саме, вони вказують, що однією із найдавніших
підстав для визначення правового характеру закону є категорія справедливості.905
Лон Фуллер у згаданій дискусії використовує розмежування «моралі прагнення, стремління» і «моралі обов’язку», окреслюючи тим самим співвідношення категорій справедливості іправа.906
Тому підставним бачиться те, що часто обговорюється подвійна – юридична і етична – природа справедливості, оскільки справедливість є тим принципом, де мораль і право найбільш
тісно взаємодіють і виражають свій ціннісний потенціал та зміст.907
Г.Д. Гурвіч підсумовував такі дискусії так: враховуючи тісний взаємозв’язок понять права ісправедливості, у тих випадках, коли відсутня диферентація права від сукупності моральних,релігійних та інших норм, і в тих випадках, коли дослідник приєднується до філософських
концепцій, у межаї яких подібна диферентація виявляється неможливою, термін «справедливість» розуміється у дуже широкому значенні і означає усю моральність в цілому. І лише заумови встановлення чіткого розмежування моральнного ідеалу, ідеалу релігійного і справедливості можна чітко визначити саме поняття справедливості.908
Ми, своєю чергою, приєднуємося до позиції, прийнятої Ю.А. Тихомировим, який зазначав
низку факторів, що неминуче впливають на правотворчість і правозастосування, і не дозволяють зробити правову систему закритою і аксіоматичною. Це система пануючих у суспільстві
цінностей, зокрема таких, що існують у формі суспільних уявлень про справедливість, масові
очікування, традиції правозастосування, рівень освіти учасників обороту, рівень розвитку науки, зокрема правової, наявність значущого суспільного і публічного інтересу, що зумовлюється
суспільними викликами909.
Саме такий підхід створює сприятливе методологічне підґрунтя для дослідження явищсправедливості і права, їх «відкритість» одне для одного, що відповідає ідеї конвергентності.
Другою тенденцією бачиться дослідження правових можливостей справедливості. Тобто
вчені обговорюють її функції, прояви у правовій площині, а саме: у праві, у правовому регулюванні, зокрема правотворчості і правозастосуванні, у законодавстві. А саме, досліджуючи
співвідношення справедливості і права, Фрідріх фон Хайєк вказав, що право, яке складаєтьсяіз правил фізичної поведінки, має зовсім інший статус, який зумовлює для нього особливу назву (nomos) і демонструє надзвичайну важливість відмежування його від інших розпоряджень,іменованих правом, так, щоб у процесі розвитку цього виду права було чітко видно його особливі характеристики. Причина тут в тому, що, якщо ми хочемо зберегти вільне суспільство,то тільки та частина права, яка складається із правил справедливої поведінки, повинна бути зобов’язуючою і обов’язковою для приватної особи - громадянина, а інша частина права повинна
бути обов’язковою для членів урядових організацій. Ми побачимо, що втрата віри у право, що

905 Принцип верховенства права: проблеми теорії та практики: Монографія / У двох книгах / За заг. ред. Ю.С. Шемшученка; [ред..кол.:Ю.С. Шемшученко (голова та ін)] / Книга перша: Верховенство права як принцип правової системи: проблеми теорії / Відп. ред.
Н.М. Оніщенко. – К.: Видавництво «Юридична думка», 2008. – 344 с. – С. 122.
906 Фуллер Лон Л. Мораль права / ЛонЛ.Фуллер; пер. с англ. Т.Даниловой под ред. А.Куряева. – М.: ИРИСЭН, 2007. – 308c. (Серия «Право»). -С.14-20.
907 Бабенко, А.Н. Правовые ценности (вопросы теории). - М., 2001.- С.88.
908 Гурвич Г.Д. Философия и социология права: Избранные сочинения / Пер. М.В. Антонова, Л.В.Ворониной. - СПб: Издательский Дом
С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета С.-Петерб. гос.ун-та, 2004. – 848с. - С.284
909 Правоприменение: теория и практика/Отв.ред. Ю.А.Тихомиров. – М.: Формула права, 2008. – 432 с. – С.45.

227ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5слугує справедливості, а не приватним інтересам чи приватним цілям уряду, є головною причиною поступального розмивання особистої свободи.910
У Т.Р.С. Аллана, процесуальний ідеал природної справедливості – ідеал справедливого судочинства, щоб він міг гарантувати належний захист від авторитарності влади.911Як основоположний принцип – засаду права вирізняє справедливість С.П. Погребняк. Віндосліджує об’єктивну і суб’єктивну справедливість, формальну, змістовну і процедурну (сутопроцедурну, абсолютну і неабсолютну процедурну справедливість), роблячи при цьому висновок, що всі види справедливості тісно пов’язані між собою, при цьому детально аналізує їїроль у правотворчості і судочинстві. 912
С.І. Максимов визначає право через справедливість, тобто право – це втілена та закріплена впредметно-інституційних формах регулювання зовнішньої поведінки людей справедливість.913
В.С. Нерсесянц обстоює виключно правову, а не позаправову природу справедливості.914
Своєю чергою, А.А. Соловйова досліджує елементи концепції правової справедливості:рівність, диференціацію та індивідуалізацію – їх взаємозв’язок на різних стадіях правового
регулювання.915
Як якість правового закону оцінює справедливість М.І. Козюбра916. В.С. Нерсесянц, аналізуючи проблему правового закону, формулює поняття «формальної справедливості», що означаєне збіг прав і обов’язків, а їх баланс, що визначається нормами об’єктивного права (закону) якдопустимого, прийнятного для певних умов (місця і часу) компромісного співвідношення. Цеі є, на його думку, формальна правова справедливість в дії.917
Правову функцію справедливості констатують автори Енциклопедичного словника з правлюдини і полягає вона, на їх думку, у легітимації такої конфігурації законів, інститутів, колективних практик, з якою солідарна більшість членів суспільства.918
І на кінець, на прив’язку справедливості до міжнародного права вказує А.Г. Мучник, розуміючи під справедливістю об’єктивний закон спілкування між людьми, етносами і народами,згідно із яким кожен поважає гідність, свободу і права один одного і, відповідно, кожен отримує належне з позицій загальновизнаних принципів і норм міжнародного права. Це стиль, внутрішня логіка політики, державної діяльності і образ правління у правовій державі, основний
критерій для оцінки правової якості держави і законодавства будь-якої країни.919
Третьою тенденцією є, на наш погляд, дослідження справедливості та супроводжуючих їїкатегорій у праві.

910 Хайек Фридрих Август фон. Право, законодательтво и свобода: Современное понимание либеральных принципов справедливости иполитики / Фридрих Август фон Хайек; пер. с англ.. Б.Пинскера и А.Кустарева под ред. А.Куряева. –М: ИРИСЭН, 2006. – 644с. (Серия
«Политическая наука»). – С. 202.
911Аллан Т.Р.С. Конституційна справедливість. Ліберальна теорія верховенства права/ Пер. з англ. Р.Семківа. – К.: Вид.дім «КиєвоМогилянська академія», 2008. – 385 с. – С. 10.

912 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.: Право. – 240 с. – С. 39-74.
913 Максимов С.И. Правовая реальность: опыт философского осмысления. – Харьков: Право, 2002. – 328 с. – С. 171.
914 Нерсесянц В.С. Философия права: учебник. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Норма, 2009. – 848 с.
915 Соловьева А.А. Категория справедливости в правовом регулировании: историко-теоретическое исследование: Автореферат диссертациина соискание ученой степени кандидата юридических наук. Специальность 12.00.01. //А.А.Соловьева – Челябинск, 2006. – 22 с.
916 Козюбра М.І. Правовий закон: проблема критеріїв // Вісник Акад.прав.наук України. – 2003. – №2-3 (33-34) – С. 83- 96.
917 Нерсесян В.С. Право и правовой закон: становление и развитие / В.С. Нерсесян; под ред..В.В. Лапаевой. – М.: Норма, 2009. – 384 с. –
С. 208.
918 Права человека: энциклопедический словарь / отв.ред. С.С.Алексеев. – М.: Норма, 2009. – 656 с. – С. 234.
919 Мучник А.Г. Философия достоинства, свободы и прав человека. – К: Парламентское издательство, 2009. – 696 с. – С. 410.

228КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Загальний принцип, який можна виявити, аналізуючи різні втілення ідеї справедливості,полягає у тому, що стосовно один одного люди мають право на певний відносний стан рівностіабо загальним і безумовним моментом усіх сучасних концепцій справедливості є ідея правлюдини, тобто визнання однакового поводження з людьми і відмова від привілеїв та імунітетів, пов’язаних із національними релігійними ознаками, або нерівності, відповідно до якоїрозподіляються блага. Саме образ людини, на думку О.Г. Данильяна, багато у чому визначає
вибір концепції справедливості.920 Дуже активно в науковій літературі обговорюється проблема справедливості та рівності. Так, Г.І. Іконнікова розуміє справедливість як правову рівність.
На її думку, філософсько-правове бачення справедливості включає: 1) рівність всіх в однаковій дії в однакових умовах; 2) взаємозв’язок вчиненого і розплати; 3) рівновага між втратою інабутим (справедливий обмін). Але найпростіший зміст принципу справедливості полягає увимозі дотримання рівності.921
Паралельно аналізують вчені також справедливість і еквівалентність, зокрема справедливість називають буттям еквівалентності в моралі. Принцип справедливості, як вважає В.М. Сирих, не наділений всезагальною дією у праві, оскільки: 1) предмет правового регулювання
значно ширший за сферу дії справедливості у праві; 2) є низка правових відносин, які не повною мірою відповідають вимогам моралі; 3) справедливість є частиною правосвідомості і знаходиться за межами права. Саме тому, на його думку, основною ознакою права є не справедливість, а еквівалентність.922
Ж.-Л. Бержель розмежовує справедливість і користь у праві: різні правові системи стикаються із двома головними альтернативами – справедливість чи корисність, з одного боку, таіндивідуалізм чи колективізм, з іншого. У результаті вчений робить висновок, що ідеологічною
основою кожної правової системи можуть бути і ідея корисності, і ідея справедливості, які можуть виступати в такій ролі або почергово, або одночасно.923
О.М. Тарасишин вважає, що для правової культури України характерне прагнення розглядати поняття права в тісному взаємозв’язку з толерантністю і справедливістю. Відповідно
справедливість розуміється як життєво важливий для збереження і розвитку суспільства ціннісно-етичний орієнтир, один із критеріїв оцінки всіх політичних і державно-правових явищ,покликаний служити загальному благу в цілому і окремо взятому індивідууму зокрема, будучи
приблизно рівним розподілом вигод і тягот, що виникають із взаємодії в межах суспільства,безсторонністю, істинністю, правильністю, обґрунтованістю правового реагування на ту чиіншу діяльність, вирішення суперечок про право і конфліктів, що виникають при цьому, рівність перед законом і судом, рівноправ’я, відповідність злочину і покарання, відповідність міжметою законодавця і обраними ним засобами досягнення. Під толерантністю розуміється однаіз чеснот і високих цінностей, що передбачає пошану і визнання рівності, ставлення до іншої
людини як до рівно гідної особи, що виражається у свідомому придушенні відчуття неприйняття, викликаного всім тим, що знаменує в іншому інше, при цьому припускаючи налаштованість на порозуміння і діалог з іншим, визнання і пошану його прав на відмінність, відмову
зведення різноманіття до одноманітності або переважання будь-якої однієї думки, а також віддомінування, насильства і насильницьких дій проти іншого через визнання в кожній людині
920 Філософія права: підруч. Для студ. юрид.вищ. зал. / О.Г.Данильян,О.П.Дзьобань, С.І.Максимов та ін. / за ред. д-ра філос.наук,проф.О.Г.Данильяна. – Харків: Право, 2009. – 208 с. – С. 172.
921 Иконникова Г.И. Философия права: учебник / Г.И. Иконникова, В.П. Ляшенко. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Издательство «Юрайт»,2011. – 351 с. – Серия : Магистр. – С. 267.
922 Сырых В.М. Логические основания общей теории права. Т. 3. Современное правопонимание. – М.: РАП., 2007. – 512 с. – С. 422.
923 Бержель Ж.-Л. Общая теория права / Под общ.ред. В.И.Дпниленко / Пер. с фр. – М.: Издательский дом NOTA BENE. – 2000. – 576 с. –
С. 63

229

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5рівноцінної істоти, яка має право на власні переконання, визнання різних людських культур,норм поведінки, прав іншого.924
Такими, що тісно пов’язані і доповнюють один одного принципами правореалізаційної діяльності, які сприяють посиленню соціальної сприйнятливості права взагалі і особливо в таких ситуаціях, коли людська поведінка найбільш важко піддається однозначній моральній таюридичній кваліфікації, вважають законність, справедливість і доцільність. При цьому законність виступає обумовленим закономірностями суспільного розвитку комплексним соціально-правовим явищем, яке складається з трьох взаємопов’язаних складових – принципу, методуі режиму існування держави, що полягає у розумінні, суворому і неухильному виконанні всіма
суб’єктами правовідносин вимог законодавчих актів, які повинні відповідати принципу справедливості права як в процесі правореалізації, так і в процесі правотворчості.925
Виокремлюють зв’язок категорії «справедливість» з поняттями «демократії і ринкової економіки», що означає відповідність державного устрою і правової системи та економічної сфери ідеальному нормативу принципу справедливості. Дух цього принципу є раціональним іемоційно-вольовим, водночас він потаємний і відкритий, вимогливий і дієвий. Згідно з ним,держава має своїм обов’язком забезпечити кожному громадянину гідний рівень життя.926
Справедливість і юридична відповідальність, у їх зв’язках і взаємодії, досліджується П. Рікером, оскільки юридичне поняття відповідальності, з одного боку, потерпає від суперництва
концептів, а з іншого – відзначається сталістю визначення ще з початку ХІХ ст., а також відсутністю «філософських предків стосовно того ж іменника, розщеплення та зміщення центру вагиу плані моральної філософії. А тому правник подає руку філософу і моралісту для віднайдення
превентивної перестороги».927Також справедливість активізує у правовій площині категорію «довіра»: динаміка суспільної довіри зумовлюється обраною соціумом концепцією справедливості, а відповідно це впливає на роль і цінність права.928
Четвертою тенденцією бачиться наявність у понятійно-термінологічному апараті правових досліджень утворень типу: «надправо» (С.В. Черниченко929), «неправове право», «неправо» (Г. Радбрух)930, «сила права» (Г.І. Іконнікова)931, які теж, своєю чергою, вводять у сферу
правового аналізу категорію справедливості, зокрема в межах дослідження проблеми обумовленості права, його джерельності.
Отже, як відзначає О. Хеффе, першопочатково справедливість означала лише відповідність
чинному праву. Однак вже давно поняття справедливості набуло більш широкого морального
значення, не втрачаючи при цьому тісного зв’язку з правом. При першому наближенні воно означає зміст права з об’єктивного погляду і добропорядність певної особи із суб’єктивного. Як
об’єктивна справедливість воно є основним поняттям людських потреб: предметом людських
924 Тарасишина О.М. Справедливість і толерантність у сучасному праві України: автореф. дис….канд. юрид. наук / О.М.Тарасишина. –Одеса: Б.в.,2008. – 19 с.
925 Самохвалов В.В. Законність і справедливість: теоретико-правові проблеми співвідношення та взаємодії: автореф. дис…. канд. юрид.
наук: 12.00.01. / Самохвалов В’ячеслав Вікторович; Інститут законодавства Верховної Ради України. – К., 2008. – 18 с.
926 Луцький І.М. Справедливість як філософсько-правова засада українського державотворення: автореф. дис…канд. юрид. наук: 12.00.12.
/ Луцький Іван Михайлович; Національна академія внутрішніх справ України. – К., 2005. – 17 с.
927 Рікер П. Право і справедливість /Пер. із фр. – К.: Дух і література, 2002. – 216 с. – С. 60.
928 Веселов Ю.В. Доверие и справедливость: Моральные основания современного экономического общества: научное издание /Ю.В.Веселов. – М.: Аспект Пресс, 2011. – 231 с. – С. 14-16.
929 Черниченко С.В. Очерки по философии и международному праву. – М.: «Научная книга», 2009. – 766 с.
930 Радбрух Густав. Философия права. – Пер. с нем. – М.: Междунар. отношения, 2004. – 240 с..
931 Иконникова Г.И. Философия права: учебник / Г.И.Иконникова, В.П.Ляшенко. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Издательство «Юрайт»,2011. – 351с. – Серия: Магистр. – С. 171.

230КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

прагнень і людських вимог одночасно. Жодна культура і жодна епоха не бажають відмовлятисявід справедливості. З давніх часів однією із основних цілей людства було те, щоб у світі запанувала справедливість.932
Саме тому не випадково, що у юридичній науці простежують процеси конвергенції. По-перше, йдеться про правову і моральну системи. А саме, Е.Н. Лукашева зазначає, що загальне управовій і моральній системах визначається не тільки спільними для них суспільними відносинами, але і характером взаємодії внутрішніх структурних елементів цих систем, прямими ізворотними зв’язками між відносинами, свідомістю, нормами, діалектикою взаємопереходів
одних елементів в інші. Тільки врахування складних параметрів внутрішніх взаємозв’язків
елементів кожної системи допомагає простежити єдність цих систем, що визначається їх орієнтацією на різні аспекти єдиних суспільних відносин. При цьому Е.А. Лукашева вказує наважливу обставину, яка зближує право і мораль: універсальні моральні категорії добра і зла,правові категорії правомірності і протиправності конкретизуються у загальній для цих соціальних регуляторів категорії справедливості.933
По-друге, вчені констатують яскраво виражений сьогодні у правознавстві процес конвергенції юридичного позитивізму і теорій природного права. Це, як зазначають дослідники, особливо проявилося у поглядах Харта, який зовсім не заперечує той факт, що розвиток права
відбувається під впливом моралі і що право, своєю чергою, виявляє вплив на розвиток моралі.
А у 1983 році, аналізуючи концепцію природного права Дж. Фінніса, Харт визнав, що вонабагато у чому компліментарна, а не ворожа юридичному позитивізму934, адже Дж. Фінніс умонографії «Природне право і природні права» намагається сформулювати деяку ідею праваяк такого.935
Своєю чергою Р. Алексі, критикуючи позитивістське розуміння права, відзначає, що існують як термінологічно, так і нормативно необхідні зв’язки між правом і мораллю.936 При цьому
І.В. Лєксін навіть виокремлює «надпозитивне» праворозуміння. Його різновидом є моральне
праворозуміння, яке складають психологічні концепції, природно-правова концепція праворозуміння і ціннісний підхід (теорії, що асоціюють право із вищими, що стоять над законодавством, нормативами справедливості, рівності, моральності і гуманізму).937Можна сказати, що сьогодні справедливість виступає оптимальною мірою співвідношення
протилежних інтересів у суспільстві, що вона є показником співвідношення цих інтересів, атому є визначальним чинником, що підпорядковує собі функціонування суспільства та йогосистем (зокрема і правової). Саме в справедливості права, зміст якої по-різному тлумачиться
дослідниками, вбачається його загальнолюдська цінність. «Йдеться, безумовно, не про абстрактну, а про конкретно-історичну справедливість, уявлення про яку в різні епохи істотно
змінювалось. У сучасних умовах справедливість права слід вбачати в його прогресивній спрямованості, легітимності, відповідності ідеалам демократії та гуманізму».938

932 Хëффе Отфрид. Справедливость: Философское введение / Пер. с нем. О.В.Кильдюшова под ред. Т.А.Дмитриева. – М.: Праксин, 2007. –192 с. – С. 10.
933 Лукашева Е.А. Человек, право, цивилизации: нормативно-ценностное измерение / Е.А.Лукашева. М.: Норма, 2009. – 384 с. – С. 131, 138.
934 Харт Х.Л.А. Концепція права: Пер.з англ. – К.:Сфера, 1998. – 236 с.
935 Энциклопедия права. Учебное пособие. //Ю.И.Гревцов, И.Ю.Козлихин. – СПб.: Издательский Дом С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство
юридического факультета С.-Петерб. гос.ун-та, 2008. – 772 с. – С. 629.
936 Алекси Роберт. Понятие и действительность права (ответ юридическому позитивизму)= Robert Alexy. Begriff und Geltung des Rechts;пер. с нем. /[А.Лаптев, Ф.Кальшойер]; [В.Бергманн, пред.,сост.]; [Т.Яковлева, науч. ред.]. – М.: Инфотропик Медиа, 2011. – 192 с. –(Германская юридическая литература: современный подход: серия; Кн. 1). – С. 27.
937 Лексин И.В. Основы теории права: учебное пособие / И.В. Лексин. – МИД «ФОРУМ»: ИНФРА – М., 2011. – 272 с. – С. 143.
938 Цвік М. Про сучасне праворозуміння // Вісник Академії правових наук України. – 2000. – №4 (27). – с. 9.

231

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Отже, ідея справедливості у праві займає визначальне місце, а справедливість і право сьогодні вважаються конвергентними. Яскравим прикладом цього є рішення Конституційного
Суду України, в якому зазначено, що всі елементи права об’єднуються якістю, яка відповідає
ідеології справедливості. При цьому право не ототожнюється із законом, «який іноді можебути несправедливим, обмежувати свободу та рівність особи… Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, у рівному юридичному масштабі поведінкий у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню».939 Тому справедливість розглядається Конституційним Судом України як одна з основних засад права, щоє вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одного із загальнолюдських вимірів права.
Сьогодні у класичній європейській свідомості виникає «триєдина формула справедливості», яка включає три базових концепти справедливості:1) зрівнювальна справедливість, яка передбачає, що відносини між соціальними суб’єктами носять егалітарний характер, і кожен з них має рівні права і обов’язки в межах, що визначені договором;2) розподільна справедливість, тобто та, що передбачає наявність певної суми благ чиправ, які слід розподілити між суб’єктами. Вихідною позицією тут виступає природна рівність
людей;
3) відплачувальна справедливість, що розповсюджується на галузь покарання за правопорушення, спирається на принцип таліону і виражається як рівність всіх перед законом.940
Ганс Кельзен, засновник нормативістської школи в межах юридичного позитивізму, проблему справедливості розглядає крізь призму норм справедливості і вчення про природне право.
А саме, у нього справедливість – це така чеснота, яка репрезентує людей, вона є моральною
якістю, а отже, належить до царини моралі.
Чи не найважливішим історично принципом справедливості є відплата. Вона вимагає покарання за провину чи протиправну дію і є, в цьому плані, закоріненою психологічно в людському
інстинкті помсти. Якщо право – це порядок, що установлює санкції, а санкції полягають у примусовому завданні зла як реакції на протиправний акт, то право – будь-яке право – відповідає
принципу відплати. Але принцип відплати вимагає також винагороди за заслуги, виступаючив такому вигляді як застосування моральної заповіді вдячності. І якщо під формулою «кожному – своє» розуміють: кожному те, що йому належить, що він заслужив, тоді в неї включаєтьсяі засада відплати.941
Г. Кельзен не погоджується із тим, що у засаді відплати добачають застосування принципу
рівності, який багато хто вважає за абсолютний принцип справедливості.
Поль Рікер, французький філософ, один із відомих представників сучасної герменевтики,фундаментальними темами своїх досліджень обрав мораль – право – політику, справедливістьі відповідальність, совість і закон, справедливість та істину – у їх взаємозв’язках і співвідношеннях.
Він приймав ідею справедливого за точку відліку і виступав на захист першості справедливого, що мислиться без істинного, в ієрархії регулятивних ідей практичного порядку, а та939 Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 // Вісник Конституційного Суду України. – 2004. –№5. – с. 40.
940 Більш детально про це: Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. –432 с.
941 Кельзен, Ганс. Чисте правознавство: З дод.: Пробл.справедливості / Пер. з нім. О. Мокровського. – К.: Юніверс, 2004. – 496 с. – С. 400.

232КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІкож намагався продемонструвати, яким особливим чином справедливе нібито втягує істинне усвою окружність (площину)942.
Всякий раз істина полягає у прилаштуванні судження до ситуації. З повним правом можна
було б говорити про правильність (justesse), прилаштовану до справедливості (justice). Істиннеі справедливе є величинами одного рівня, навіть якщо в іншому ракурсі вони взаємно один одного імплікують. Істина, своєю чергою, автономна величина власного порядку, завершує свійперебіг, що формує її зміст, лише за допомогою справедливості.943
Проблема відповідальності є однією із центральних у його працях з огляду на втілення вжиття принципу справедливості. Юридичне поняття відповідальності, з одного боку, потерпає від суперництва концептів, а з іншого – відзначається сталістю визначення ще з початкуХІХ ст., а також відсутністю «філософських предків стосовно того ж іменника, розщепленнята зміщення центру ваги у плані моральної філософії. Правник подає руку моралістові длявіднайдення превентивної перестороги. Ось що підказує постійний розвиток моральної ідеївідповідальності.944
Говорить П. Рікер і про нормативну мораль. На його думку, те, що у сфері соціальних установок вимога справедливості посилює прагнення до благодатного життя і одночасно веде допереміщення зі сфери етики у сферу нормативної моралі, підтверджується наявністю давнього
зв’язку справедливості і рівності. З одного боку, рівність є політичним здійсненням бажання
визнання, шлях якого у лінгвістичному сенсі спілкування, і в практичному плані взаємодії, і врозповідному плані життєвих історій, і в етичному плані самовизначення; а з іншого боку, вимога справедливості закликає до правила справедливості, а воно – до принципів справедливості. Такий перехід можна було б упередити ще раніше, коли йшлося про «порядки визнання»,системний характер яких не можна заперечувати. Отже, принцип рівності, за якого «порядки
визнання» досягають вершини свого розвитку, ставить перед критичним розумом численні
проблеми. Відоме з часів Аристотеля розмежування арифметичної і пропорційної рівності підтверджує, що проблема справедливості вписується у моральний вимір норми.945
Справедливість, розглядувана у нормативному плані, утворює послідовність однорідних
членів разом із автономією «я» і повагою до людського у моїй особистості і до особистості
будь-якого іншого індивіда. Отже, зміст поняття справедливості, знову поставленого поряд ізпоняттям автономії і поваги, піднімається до рівня закону справедливості, якщо використовувати вираз Перельмана, або принципів справедливості, якщо вживати вираз Ролза.946
Головна ідея теорії справедливості Дж. Ролза полягає у визнанні того, що «справедливістьє основною чеснотою соціальних інститутів, так само, як правда є основною чеснотою систем
мислення», тобто справедливість – це невід’ємна характеристика суспільства. Дж. Ролз, надумку дослідників, зацікавлений насамперед у соціальному аспекті справедливості, тобто увідповіді на питання, як повинні бути організовані основні політичні, соціальні та економічні
інститути суспільства. Тому його концепція справедливості є набором принципів, відповіднодо яких суспільство розподіляє права, соціальні блага, обов’язки та відповідальність. Метою
теорії справедливості є гарантування систематичного набору цих принципів, а також логічних
відносин між ними, що слугує надійним вказівником подальших дій. Стосовно сутності кон942 Рикëр П. Справедливое /Пер. с фр. Б. Скуратова, П. Хицкого. Послесловие – Э. Шлоссер. Москва: Издательство «Гнозис», Издательство
«Логос», 2005. – 304 с. – С. 234 – 248.
943 Рикëр П. Справедливое /Пер. с фр. Б. Скуратова, П. Хицкого. Послесловие – Э. Шлоссер. Москва: Издательство «Гнозис», Издательство
«Логос», 2005. – 304 с. – С. 234 – 248.
944 Рікер П. Право і справедливість /Пер. із фр. – К.: Дух і література, 2002. – 216 с. – С. 60.
945 Рикëр П. Мораль, этика и политика //Правовая мысль: Антология. Автор составитель В.П. Малахов. – С. 860.
946 Рикëр П. Мораль, этика и политика //Правовая мысль: Антология. Автор составитель В.П. Малахов. – С. 860-861.

233ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5цепції справедливості Дж. Ролз зауважує: «Існує ідентичність інтересів (членів суспільства),так як соціальна взаємодія дає можливість кращого життя для всіх, ніж та, яку кожен мав би,живучи поза суспільством. Існує також конфлікт інтересів, оскільки люди не байдужі до того,як розподіляються блага, отримані в результаті спільної праці. Потребується набір принципів,які визначатимуть розподіл. Ці принципи є принципами соціальної справедливості».947Окрім того, Дж. Ролз наголошував на потребі в системі правил і інститутів, які встановлювали б права і обов’язки, а також розподіляли б блага і відповідальність в умовах соціального співжиття. Таку систему правил та інститутів Дж. Ролз називає «базовою структурою»суспільства, тоді як принципи, на яких заснована «базова структура» суспільства, складають
концепцію справедливості.
Теорія справедливості Дж. Ролза має ліберальний характер, оскільки базується на положенні, згідно з яким пріоритетними є права вільних і рівноправних особистостей, а функцією
держави є захист громадян і їх свобод.
Опозиційною теорією є утилітаризм, основна ідея якого полягає у визнанні того, що суспільство правильно організоване і тому є справедливим, а всі основні інститути влаштовані
так, щоб досягнути найбільшої рівноваги у задоволенні потреб усіх членів цього суспільства.
Тобто утилітаризм заснований на більш ранньому вченні, яке отримало назву «гедонізм», відповідно до якого головною цінністю є отримання задоволення.948
Дж. Ролз критикує утилітаристів, для яких добро передує праву, а тому деякі дії виправдовуються, навіть якщо вони несправедливі. Він вважає, що справедливість починається з одного найбільш загального вибору, який здійснюється спільними зусиллями, а саме із вибору
первинних принципів концепції справедливості. Здійснивши вибір концепції справедливості,люди вибирають собі конституцію і законодавство, які б втілювали в життя закони, і все цевідбувалося б відповідно до раніше обраних принципів справедливості.
Переважна частина теорії справедливості у Дж .Ролза присвячена доведенню того, що сторони неодмінно виберуть два найвагоміші принципи справедливості.
«Перший принцип справедливості: кожна людина повинна мати рівні права стосовно найбільш загальної системи рівних основних свобод. Другий принцип справедливості: соціальні іекономічні нерівності повинні бути організовані так, щоб вони були на користь найменш привілейованим, і мали б відношення до позицій, і були б відкритими для кожного за умови справедливої рівності і можливостей». Перший принцип називають «принципом свободи», першу
частину другого принципу – «принципом розрізнень», а другу частину – «принципом рівних
можливостей».949
За Дж. Ролзом, «принцип свободи» має пріоритет над другим принципом, тобто свобода неможе бути принесена в жертву заради соціальних і економічних благ.
Принцип свободи передбачає, що кожен має рівний доступ до системи базових свобод, азагальна свобода, забезпечувана цією системою, повинна бути якомога ширшою. Дж. Ролзвиокремлює такі базові свободи: «політична свобода (свобода обирати і бути обраним), свобода слова і зборів, свобода совісті і свобода думки, свобода особистості, яка включає свободу

947 Ролз Дж. Теория справедливости: / Пер с англ./ Науч.ред и пред. В.В.Целищева. Изд. 2-е.- М.: Издательство ЛКИ, 2010. – 536 с.
948 Ролз Дж. Теория справедливости: / Пер с англ./Науч.ред и пред.В.В.Целищева. Изд. 2-е.- М.: Издательство ЛКИ, 2010. – 536 с.
949 Хайруллин В.И. Категория справедливости в истории политико-правовой мысли. – М.: Книжный дом «ЛИБРОКОМ», 2009. – 192 с. –
С. 95.

234

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІвід психічного впливу і психічної атаки, свобода мати особисту власність і свобода від свавільного арешту та затримання».950Принцип рівних можливостей вимагає, щоб посади, які приносять економічні і соціальні
блага, були відкриті для всіх. Цей принцип дуже обов’язковий. Він, на думку Ролза, вимагаєне тільки того, щоб посади були відкриті для всіх у формальному сенсі, але також і для того,щоб політичні інститути забезпечували рівні можливості усім, хто має однакові кваліфікаційні
характеристики і мотивацію.
Стосовно принципу розрізнень, то Дж. Ролз вважав, що соціальні і економічні нерівностіне обов’язково несправедливі. Більше того – принцип розрізнень у більшості випадків вимагає нерівного розподілу соціальних і економічних ресурсів. Цей принцип вимагає втручання
держави у соціально-економічний порядок. Він також передбачає, що нерівності повинні бутиусунуті, за винятком тих випадків, коли вони йдуть на благо найменш забезпечених членів
суспільства. Принцип розрізнень насамперед має відношення до інститутів, які розподіляють
блага, статус і владу.
Деякі дослідники вважають, що позиція Дж. Ролза, оскільки його погляди не є повноцінноюі завершеною теорією, має більше соціальний і політичний характер, а не юридичний.951
Свою концепцію справедливості запропонував Філіп Селзнік. Її особливість у тому, щовона має, як вважають дослідники, яскраво виражену правову спрямованість. Сам Ф. Селзнік свою доктрину називає концепцією комунітарної (суспільної) справедливості, тим самим
підкреслюючи взаємозв’язок права, справедливості і суспільства. На його думку, у здорового
суспільства повинна бути здорова концепція справедливості. Він також вважає, що справедливість, насамперед, – це принцип обмеження. При ліквідації безпорядків чи при недопущенні
зловживання владою у дію вступає саме обмежуюча справедливість. Він також вважає, щолюди шукають справедливості і сприймають вимоги справедливості тому, що це відповідає їхнасущним потребам. На відміну від інших видів діяльності, діяльність із здійснення справедливості стимулює як моральні, так і правові дії, тобто справедливість має моральний і правовий аспекти.
Окрім того, справедливе правосуддя передбачає безпристрасність розгляду, пріоритет правди, можливість розумного (раціонального) спору. Ф. Селзнік зауважує, що не існує єдиної
абсолютної моделі справедливості. Її значення не можна звести до одного-єдиного елементу,як-от : безпристрасність або судово-процесуальна справедливість. Її, як вважає Ф. Селзнік,не можна також привести до якоїсь абстрактної формули типу «кожному своє». Концепція
справедливості охоплює цілий комплекс взаємопов’язаних змінних величин. Ф. Селзнік вважає, що теорія справедливості повинна бути заснована на історичному досвіді, оскільки вонаповинна виходити із принципів, що отримали загальне визнання. Цими принципами слугують
такі: обґрунтованість претензії на ті чи інші права повинна базуватися на тому, що передбачено
законом чи звичаєм; виправданість передбачає, що у разі позбавлення (особи) права власності,пропонуються обґрунтування цієї дії; рівність – подібні справи розглядаються в однакових
умовах, при цьому кожна людина визнається такою, що має рівну (одинакову) громадянську
цінність; безпристрасність – упередженість і користолюбство повинні бути виключені із практики правосуддя; пропорційність – під час розподілу благ і призначення міри відповідальності
необхідно враховувати відповідні розмежування; взаємність – необхідно дотримуватися рівноваги, особливо під час визначення взаємних обов’язків; відплатність – постраждала сторона
950 Ролз Джон. Теория справедливости: Пер. с англ.. / Науч. ред. и предисл. В.В. Целищева. Изд. 2-е. – М.: Издательство ЛКИ, 2010. –536 с. – С. 53.
951 Мартышин О.В. Справедливость и право //Право и политика: Междунар.науч. журнал.– 2000. – №12. – С. 10.

235

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5повинна отримати компенсацію за спричинену шкоду; необхідність – визнання заслуг і розподіл обов’язків повинен базуватися на усвідомленні того, що є необхідним для виживання іпідтримки життя на мінімально прийнятному рівні; заслуженість – повинна бути зважена відносна цінність, заслуга або вина кожної сторони; причетність – кожен повинен бути визнаний
членом суспільства, особливо стосовно основних прав.952
Ці принципи мають різну цінність у різних теоріях. Наприклад, Д. Міллер, Р. Дворкін,Б. Бері визнають обґрунтованість, пропорційність, необхідність, заслуженість центральними
принципами справедливості, оскільки саме вони мають відношення до розподілу можливостей, благ і обов’язків.
Інші автори на вершину ставлять непричетність, бо цей принцип визнається пріоритетниму процесі судочинства.
На думку третіх, взаємність, відплатність, причетність є найважливішими з погляду соціальних відносин. На кінець, рівність і виправданість є всюдисущими: вони простежуються укожному виді справедливості – правовій, соціальній, політичній, моральній та ін.
Принципи справедливості є і позачасовими, і пов’язаними із тим чи іншим часом. З одного боку, вони позачасові, оскільки відображають універсальні потреби, прагнення, а також іпроблеми соціальної організації. Те, що вони передбачають, виявляється у більшості, якщо неу всіх, суспільствах. Жодна теорія справедливості не може бути адекватною, жодна система
справедливості не може бути задовільною, якщо вона повністю заперечує хоча б один із названих принципів, вважає Ф. Селзнік. З іншого боку, принципи пов’язані із часом, бо їх цінність
змінюється залежно від епохи. У деяких культурах обґрунтованість визнається ключем до справедливості, в інших у центрі уваги виявляється заслуженість; треті схильні до необхідності.
Наприклад, як зазначають деякі дослідники, ієрархічне суспільство, таке як доіндустріальна
Англія, тяжіє до принципу обґрунтованості; ринкове суспільство – до принципу заслуженості;а суспільство благоденства – до принципу необхідності.953
Незважаючи на їх різноманітність, в основі принципів справедливості лежить спільна мета,а саме: належна організація інтересів і розподіл влади в суспільстві. Ф. Селзнік вважає, що міжпринципами неминучі конфлікти, причому для їх вирішення неможливо вибрати якийсь певний алгоритм. Об’єднуючим началом слугують якості справедливості: відкритість, терпіння,діалог, баланс цінностей. Найбільш яскрава характерна риса концепції Ф. Селзніка полягає утому, що справедливість передбачає як егоїзм, так і альтруїзм, як конфлікти, так і примирення.
Справедливість визначає права і обов’язки звичайних людей, наділених владою, у звичайних
умовах. А також справедливість не викликає, у розумінні Ф. Селзніка, найбільш благородних
людських якостей – любов, симпатію, мужність, самовідданість. Справедливість, за Ф. Селзніком, не є обіцянкою моральної досконалості. За такого підході справедливість має мало спільного з утопічною концепцією суспільства, яке не знає егоїзму, настільки гармонійно організованого, що поняття права стає там неістотним (нерелевантним).
Зв’язок принципів справедливості і права полягає у тому, що право наповнює абстрактні
принципи змістом, надає їм форму, встановлює зв’язок між ними і культурою того чи іншого
народу, оскільки право – це наріжний камінь культурної своєрідності.
Справедливість не обов’язково залежить від права. Наприклад, справедливе рішення спору може бути досягнуте в результаті неформальних переговорів. Компроміс, посередництво,952 Хайруллин В.И. Категория справедливости в истории политико-правовой мысли. – М.: Книжный дом «ЛИБРОКОМ», 2009. – 192 с. –
С. 98-99.
953 Хайруллин В.И. Категория справедливости в истории политико-правовой мысли. – М.: Книжный дом «ЛИБРОКОМ», 2009. – 192 с. –
С. 100.

236КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

згода – ось побутові способи досягнення справедливого рішення, в основі якого лежать такіякості, як відкритість, великодушність і мудрість. Тим не менше, право і справедливість знаходяться ніби у відносинах рідності, родинних зв’язків, що часто простежується у багатьох
мовах, наприклад, у латині «іus», у німецькій «Recht», у французькій – «droit». Усі ці терміни
означають як право, так і правосуддя, справедливість.
Представник атеїстичного екзистенціалізму Альбер Камю, своєю чергою, зазначав, що життя – ірраціональний хаотичний потік, позбавлений змісту і закономірності. І у цьому потоці
панує випадок. У зіштовхуванні людського розуму і бездумного мовчання світу народжується
абсурд. Абсурдним є весь світ, і людина приречена на абсурдне існування. З абсурду випливає
заперечення універсальних етичних норм. «Перша і єдина очевидність, яка дається, як досвід
абсурду, – це бунт. Бунт виникає з усвідомлення побаченої безглуздості, з усвідомлення незрозумілості і несправедливості людської долі».954 Свобода, коли вона складається головним
чином із привілеїв, є образливою для тих, хто її позбавлений, і зводить стіну між працею і культурою. Тому, в основі справжньої свободи повинно бути покладено не привілеї, а, насамперед,обов’язок. Як тільки кожен починає бачити у свободі не стільки привілеї, скільки обов’язок,тоді вона відразу об’єднує працю і культуру, приводить у дію силу, яка тільки одна і здатна
дієво слугувати справедливості.955
Отже, проведений аналіз дозволив виділити особливості сучасних теорій справедливості,які розглядають проблему справедливості крізь призму норм справедливості і вчення про природне право, виокремлюють закони або принципи справедливості, серед яких основне місце
відводять відплаті і обмеженню, а не рівності. Водночас вони обстоюють позицію про нормативність справедливості, а також обґрунтовують справедливість через категорії істинності,відповідальності та обов’язку.956 Зокрема, сучасні теорії справедливості:1) розглядають проблему справедливості крізь призму норм справедливості і вчення проприродне право (Кельзен);2) вважають справедливість моральною якістю, водночас зазначаючи, що обсяг норм моралі ширший, ніж обсяг норм справедливості, «не будь-яка норма моралі конституює цінність
справедливості» (Кельзен);3) визначають істотну відмінність між ученням про природне право і правовим позитивізмом у незалежності чинності позитивного права від його відношення до певної норми справедливості (Кельзен, Ролз);4) виокремлюють закони (Перельман) або принципи справедливості, серед яких основне
місце відводять відплаті і обмеженню, а не рівності (Г. Кельзен, Ф. Селзнік);5) виявляють співвідношення справедливості та істинності: «…особливим чином справедливе ніби втягує істинне у свою окружність (площину)» (П. Рікер);6) детально вивчають проблему відповідальності в контексті реалізації принципу справедливості (П. Рікер);7) обстоюють позицію про нормативність справедливості;8) досліджують взаємозв’язок «права, справедливості і суспільства» (Ф. Селзнік);954 Камю А. Справедливі / Пер.О.Соловей. – Мюнхен: Сучасність, 1968. (Друк «Logos») – 77 с. – С. 24.
955 Камю А. Творчество и свобода. Критическое эссе //Правовая мисль: Антология. Автор составитель В.П. Малахов. – С. 851.
956 Більш детально про це: Грищук О.В., Добош З.А. Конвергенція справедливості і права: філософсько-правовий аспект: [монографія]. /Грищук О.В., Добош З.А. – Хмельницький: Хмельницький університет управління та права, 2013. – 268 с.

237ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 59) обґрунтовують взаємодію свободи і справедливості через категорію обов’язку(А. Камю).
5.1.2. Виміри взаємодії справедливості і права: аксілогічний аспект в системі взаємодії
Досліджуючи втілення ідеї справедливості у правовій площині, вчені зазвичай беруть доуваги обумовленість категорії «справедливість» сферою моралі, релігії чи етики. Такий методологічний підхід є виправданим з огляду на багатоаспектність цієї категорії, що, відповідно,не дозволяє їй розчинитись в окремій галузі знань.
Так, С.С. Алєксєєв зазначає, що з точки зору загальної системи цінностей, сформованиху сучасному суспільстві, право повинне відповідати вимогам моралі, але далеко не всім і невсяким, і, тим більше, не заідеологізованим, а загальноприйнятим, загальнолюдським, елементарним етичним вимогам, що відповідають основним засадам християнської культури, абокультури однопорядкової з християнською, в тому числі культури буддизму, ісламу. При цьому
елементарні загальнолюдські вимоги, засновані на заповідях Христа, не зводяться до них одних, а представляють собою більш конкретизовані і розгорнуті нормативні положення, пов’язані із сучасним рівнем цивілізації, а саме: добросовісність, віра у дане слово, почуття персональної відповідальності за свої вчинки, відкрите визнання своєї вини і інші з того ж ряду.
При цьому основним постулатом, яким визначається сам феномен права, С.С. Алєксєєв вважає
втілення у правовій матерії, у всіх її підрозділах вимоги справедливості, рівної міри і рівного
юридичного підходу, яке в юридичній сфері трансформується у важливе правове начало – необхідність справедливого права і справедливого його застосування – правосуддя. Моральність
права і, в першу чергу, вираження у ньому начала справедливості, – етико-юридична вимога,яка зі всією очевидністю демонструє генетичну спільність права і моралі.957
Про внутрішню мораль права, або «мораль, яка робить можливим право» веде мову і ЛонФуллер. Саме така мораль часто ототожнюється із правовою справедливістю. Але при цьому
дуже обмежується зміст такої справедливості, що, відповідно, безпідставно обмежує співвідношення права і моралі.958
Таку ж позицію відстоює і В.А. Туманов, вважаючи, що «право у всіх його проявах – як нормативна система, рух суспільних відносин, правосуддя – повинні бути пронизані моральністю.
Внутрішня моральність права – одна із найважливіших умов його ефективності».959
В.Н. Протасов теж розглядає справедливість як категорію моральної свідомості, у зв’язкуіз чим питання співвідношення права і справедливості мали би охоплюватися питанням співвідношення права і моралі. Але оскільки справедливість, на думку В.Н. Протасова, в системі
моральних категорій займає провідне становище і має особливе відношення до права, то це питання заслуговує окремого розгляду. Саме справедливість В.Н. Протасов називає серцевиною
права. Справедливість, як основний принцип природного права, внутрішньо властива праву,яке є не стільки зовнішньою примусовою силою, скільки приписом діяти справедливо. Тому невипадково слова «правильне», «правда», «справедливість» і «право» мають спільний корінь.
Звідси ж і тотожність давньоримських понять jus (право) і justitia (справедливість). А сутність
права полягає у тому, що воно є способом (інструментом) встановлення справедливого співвідношення (балансу) інтересів всіх і кожного: індивідів, соціальних прошарків, соціальних
спільностей і утворень. Тільки цей момент є мірилом (критерієм) відповідності писаного (по957 Алексеев С.С. Собрание сочинений. В 10 т. Том 7: Философия права и теория права.–- М.: Статут, 2010. – 520 с. – С. 63
958 Фуллер Лон Л. Мораль права / Лон Л.Фуллер; пер. с англ. Т.Даниловой под ред. А.Куряева. – М.: ИРИСЭН, 2007. – 308 c. (Серия
«Право»). – С. 14.
959 Туманов В.А. Правовой нигилизм в историко-идеологическом ракурсе //Государство и право.– 1993. – №8 – С. 56-58.

238КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

зитивного) права будь-якої країни загальній природі і сутності права як такого. Тільки урахування і узгодження інтересів усіх соціальних суб’єктів (індивідуальних і колективних) складає
справжню основу і гарантію здійснення правових приписів. У той же час навіть найбільш
справедливий соціальний компроміс в силу самої природи компромісу (що за будь-яких обставин передбачає відступлення від «власного» інтересу на користь загального) потенційно
містить в собі можливість відходу від умов і правил компромісного рішення, яким за своєю
природою і є право. Саме в таких випадках право і проявляє свої можливості із примусової реалізації власних приписів. Однак хоч примусовість, наголошує В.Н. Протасов, і є об’єктивною
властивістю права, проте не вона, а справедливість визначає сутність права.960
До сфери моралі відносить справедливість і С.В. Черниченко, і, не погоджуючись із Л.А. Сафуровою961, зазначає, що справедливість чисто людське, а не «космічне» поняття, яке є, певною
мірою, і аксіологічним, тобто дозволяє оцінювати людські вчинки за моральними критеріями.
Іншими словами, це уявлення про те, які вчинки повинні розглядатися як хороші і як погані,як добрі і як злі. При цьому, як застерігає С.В. Черниченко, потрібно пам’ятати, що оцінка
відбувається за моральними мірками, існуючими в даному суспільстві або навіть в порівняно
невеликій групі, моральні критерії якої в чомусь мають специфіку по відношенню до моральних критеріїв суспільства в цілому. Окрім того, як справедливі можуть бути оцінені тільки діїрозумних людей. Не можна вважати, наприклад, загибель людей в результаті повені чимось
несправедливим. У зв’язку з цим потрібно вказати і на те, що добро і зло – поняття прикладнідо можливих чи досконалих дій людей. Вони не можуть бути віднесені до дій сил природи читварин. І тому сприймати страждання, спричиненні стихійними лихами як зло – це язичницький підхід (за якого відбувалося «олюднення» сил природи).962
У контексті таких суджень закономірно виникає питання про Абсолютний еталон моралі,який існує не на людському рівні. І якщо наука висуває гіпотезу про існування подібних Еталонів, то чи можна зводити справедливість тільки до людських оцінок вчинків одне одного?
Було б природним, вважає С.В. Черниченко, припустити, ставши на такі позиції, що є Вищаабо Абсолютна справедливість – своєрідна оцінка за мірками Абсолютних Еталонів, в чомунасправді немає суперечностей. Словами «мораль», «добро», «зло», «справедливість», «краса», «потворність» ми позначаємо ступінь прояву відповідних Еталонів на нашому, людському
рівні, причому позначаємо це нашими, створеними нами словами.
Справедливість на рівні Абсолютної ідеї, Світового Розуму і є Абсолютними Еталонами,що складають частину цієї ідеї. А оцінка вчинків на основі вказаних еталонів, якщо її взагалі
можна назвати оцінкою, умовно названа нами Вищою справедливістю, це і є те, що в деяких
релігіях і езотеричних вченнях іменується кармою або законом відплати. Але оскільки і думка
матеріальна, бо вона існує не в чистому вигляді, а нерозривно пов’язана із деякою субстанцією, яку С.В. Черниченко назвав психічною енергією, то і думки, наміри, бажання, навіть не реалізовані теж тягнуть із неминучістю певні наслідки. Наслідки можуть бути різними, за нашими мірками позитивними і негативними, залежно від того, чи відповідають вони Абсолютним
Еталонам, чи їм суперечать, точніше чи наближаються вони до цих Еталонів, чи віддаляютьсявід них. Ідеальної відповідності бути не може. Інакше ми визнали б можливість досягнення
Абсолютного Начала, а це означало б, що Воно не є Абсолютним.

960 Протасов В.Н. Теория права и государства. Проблемы теории права и государства. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Юрайт – М, 2001. –346 с. – С. 130-131.
961 Сафурова Л.А. Справедливость в международном праве //Актуальные международно-правовые и гуманитарные проблемы. Сборник
статей. Выпуск ІІ. М.: ДА МИД России, 2001. – С. 55
962 Черниченко С.В. Очерки по философии и международному праву. – М.: «Научная книга», 2009. – 766 с. – С. 146-147.

239

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Цікавим у С.В. Черниченка є поділ моралі, а саме: на мораль в об’єктивному і мораль усуб’єктивному значенні. Мораль у об’єктивному значенні – це уявлення про добро і зло, просправедливість, тобто своєрідні правила, норми, які з’являються та існують незалежно від конкретної людини, від її ставлення до них. Мораль у суб’єктивному значенні – мораль кожної
людини. Справедливість у суб’єктивному значенні – це совість.963
Порівнюючи норми моралі і правові норми, С.В. Черниченко зазначає, що норми моралі воб’єктивному значенні складаються незалежно від конкретної людини. Коли вона народжується, вона застає їх «готовими». Вона може зробити свій «внесок» у формування нових нормморалі в процесі свого життя. Але в будь-якому випадку вони з’являються неалежно від неї.
При цьому вчений не виключає ролі певних впливових осіб і політики держави у насадженні
якихось моральних норм (особливо в тоталітарних чи теократичних державах). Проте варто
пам’ятати те, що норми моралі можуть виникнути у відносно невеликому колективі, до якого
належить дана людина, і у великій спільноті людей. Саме це хотів наголосити С.В. Черниченко, ведучи мову про ступінь або масштаб об’єктивності норм моралі. Не можна оминути і того,що норми моралі, існуючі одночасно у тому чи іншому суспільстві, можуть суперечити одніодним. Їм властива багато більша суперечливість і невизначеність, ніж правовим нормам.
Мораль у суб’єктивному значенні, у С.В. Черниченка, – це перш за все уявлення кожної людини про те, як вона повинна розуміти і застосовувати у своїй поведінці норми моралі в об’єктивному значенні. Перед нею може стояти нелегкий вибір, яким нормам моралі, суперечливимміж собою, вона повинна віддати перевагу (взагалі чи в конкретній ситуації).
В.Г. Тарасенко, у свою чергу, досліджує загальні підстави етики і права964, і не зовсім погоджується із Г.Дж. Берманом, який обстоює неспроможність спільного аналізу релігійного,етичного і правового965, коли йдеться про ідею мононорм та єдину соціальну теорію.
Можна, на погляд В.Г. Тарасенка, відмовитися і від пошуків «єдиних принципів» існування природного і духовного світів в силу того, що їх не можна вивести один з одного і звести
один до одного.966 Проте поняття справедливого і несправедливого не може обґрунтовуватися
чимось, не пов’язаним з природою людини, в тому числі її соціальною природою, соціальною
практикою, господарською, духовною, релігійною культурою, з традиціями, досвідом або зконкретною ситуацією, хоча фактично і сама ця пов’язаність має дуже відносний характер.
Потрібно усвідомлювати також можливість часткового збігу окремих меж природного і духовного світів, не привносячи критеріїв причиновості і залежності одного від іншого, крімтих випадків, які дозволяють розвивати гіпотези про кореляцію, нетотожність, самостійність,дисгармонію, «свободу» природного і соціального.967
Найбільш близьким за своїм характером до етики є інший соціальний феномен – право.
В.Г. Тарасенко вважає, що право формується також в ході антропогенезу і соціогенезу на базіправосвідомості і одночасно з етичним. Етика і право доповнюють одне одного, етичні і правові ідеї та інститути функціонують у конкурентному середовищі і можуть знаходитися в абсолютно різних співвідношеннях і станах по мірі розвитку ситуації певного історичного типу.
Щоб заставити «працювати» етичне і правове, необхідно, на думку В.Г. Тарасенка, у праворозуміння включити, крім теорій правосвідомості, правової норми і правозастосування, відпо963 Черниченко С.В. Очерки по философии и международному праву. – М.: «Научная книга», 2009. – 766 с. – С. 147-148.
964 Тарасенко В.Г. Постулати права. – М.: Издательский Дом «Городец», 2009. – 128 с.
965 Берман Г.Дж. Западная традиция права: эпоха формирования. – М.,1998. – С. 25-26.
966 Тарасенко В.Г. Постулати права. – М.: Издательский Дом «Городец», 2009. – 128с. – С.43.
967

240

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

відне вчення про правові інститути та установи, які і виступають частиною базової структури
суспільства. В рамках такого праворозуміння можна говорити про з’ясування дійсного співвідношення етики і права, про належне і позитивне у поведінці соціальних суб’єктів і соціальних
структур (груп).
Етика, в розумінні В.Г. Тарасенка, тотожна справедливості і містить складну проблему обґрунтування істинного. Ця проблема зачіпає не тільки фундаментальні дослідження (етнос науки), але і соціальні теорії та соціальні орієнтири.
Визнана і одночасно оспорювана багатьма системна криза етичних і правових цінностей,етичної і правової думки, криза концепції традиції (традиції права) у XX – XXI ст.ст. породжують спроби етичного оновлення філософії і правової теорії шляхом включення в предмет
етичного і правового достатньо широкої групи теорій, що описують стан соціального968.
О.Е. Лейст, у свою чергу зазначає, що найважче в етиці (науці про мораль) – знайти основний, загальний критерій оцінок, що визначає зміст моральних принципів і норм як основи
моральної поведінки. Таким критерієм часто називають «справедливість» або «добро і зло». Втой же час справедливість вважається основною і загальною для моралі і права категорією.969
Особливої ваги зазначене набуває у сфері судового правозастосування, де великого значення набуває незалежність судової влади, оскільки лише незалежний суд може прийняти справедливе рішення. На думку В.В. Городовенка, принцип незалежності судової влади є дуальним: це засади функціональної незалежності судів і процесуальної незалежності суддів, яка єскладовою суті функціональної незалежності суду.970 Так І.Л. Самсін вважає, що незалежність
судової влади і неупередженість окремого судді в судовому процесі є сьогодні аксіомами демократичного суспільства.971
Погодимось, що у сучасній теорії права справедливість визнана необхідним елементом,сутнісною невід’ємною характеристикою правосуддя, зокрема справедливість розглядають:базовим елементом концепції верховенства права, яка утверджує визначальну роль права усуспільному житті; принципом правосуддя, засадничим елементом будь-якої діяльності суду ізрозгляду й вирішення юридично значущих справ; метою і завданням процесуального законодавства; необхідним елементом змісту судового рішення, в якому відображається результат діяльності суду із захисту й відновлення порушеного або оспорюваного права, захисту інтересів
суспільства від незаконних посягань; важливим критерієм оцінки ефективності й легітимностів діяльності судової влади.972
Наступною складовою у дослідженні зв’язку справедливості і права є з’ясування можливостей справедливості як правової цінності. У зв’язку із цим дослідники обговорюють нормативну і правову природу справедливості.
Поняття цінності вводиться у філософію у 18 ст. Воно позначає: 1) цілісну органічну реакцію людини, яка стосується прийняття або неприйняття якихось явищ і яка в подальшому
виконує роль мотиву людської поведінки; 2) значущість певних речей або явищ для людини; 3)ті властивості речей або явищ у їх відношенні до людини, які формуються та закріплюються
соціальними стосунками між людьми.
968 Тарасенко В.Г. Постулати права. – М.: Издательский Дом «Городец», 2009. – 128 с. – С. 45-46.
969 Лейст О.Э. Сущность права. Проблемы теории и философии права. – М.:ИКД «Зерцало-М», 2002. – 288 с. – С. 169.
970 Городовенко В.В. Принципи судової влади: монографія / В.В. Городовенко; Нац. ун-т «Юрид. акад. України ім. Ярослава Мудрого». ‒ Х.:Право, 2012. ‒ 447 c.
971 Самсін І.Л. Судова реформа: актуалізація проблем статусу суддів та судоустрою України: історико-правовий нарис: моногр. / І.Л.
Самсін. – X.: Вид-во ФІНН, 2012. – 224 с.
972 Городовенко В.В. Принцип справедливості судової влади: загальнотеоретичні аспекти.// Адвокат. – 2012. – № 2(137). – С. 23.

241ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Цінність фіксує ті характеристики дійсності, які виявляються через її відношення до людини, на противагу знанню, яке фіксує властивості та характеристики речей, що виявляються
через їх взаємодію; тому цінність протистоїть знанню та факту. Надзвичайно важливим дляфілософського розуміння людини є те, що у продукуванні цінності беруть участь усі здібностіта уподобання, що цінність постає явищем внутрішнього вибору. Тому сфера проявів цінності – це сфера людської свободи: ніхто не може змусити людину цінувати або не цінувати те,що за її внутрішнім вибором таким не постає. Цінність постає виявом екзистенціальних характеристик людини; в кінцевому рахунку в цінності фіксується те, із чим людина ототожнює себев якомусь відношенні. У сучасній філософії саме цінність виводиться на перший план серед
інших регуляторів та чинників людської діяльності.973
У науковій літературі, присвяченій аксіологічній проблематиці, виокремлюють декілька
значень поняття «цінність», які перетинаються між собою:1) здатність речей, явищ оточуючого світу впливати на суб’єкта таким чином, що вонисприймаються як блага, спонукають прагнути до них і володіти ними;2) загальні принципи доцільної діяльності, відштовхуючись від якої людина приписує тимчи іншим об’єктам практичну значущість, що спонукає її діяти і поводитися відповідним чином.974
Цінністю не є сам предмет (матеріальний або духовний, природний або суспільний), а предмет у його зв’язку з людиною, з точки зору його значущості для людини.975
Так, наприклад, Н.Н. Алексєєв, О.Г. Данильян, І.І. Кальной, В.С. Нерсесянц, визнають справедливість основоположною юридичною цінністю (або ключовою цінністю права).
Н.Н. Алексєєв вважає справедливість основною правовою цінністю тому, що вона, будучи
деяким об’єктивним ідеальним началом, привносить у свідомість особи уявлення про належний порядок. Сама по собі особа, робить висновок Н.Н. Алєксєєв, основною правовою цінністю не є, так як може бути носієм одночасно і добра, і зла976.
І.І. Кальной теж, обґрунтовуючи свою позицію, зазначає, що право у своїх витоках метафізичне. Воно укорінене у світопорядку, де космос (порядок) структурної організованості буття
людини nomos (закон) забезпечує структурну організованість суспільства як одного із рівнів
буття у світі. Тому філософія права вивчає не досвід прояви людської активності (це прерогатива теорії права і соціології права), а ідеальні першооснови права, що викликають праводо життя в суспільстві людей певного культурно-історичного типу. При цьому такими першоосновами або ключовими цінностями права він називає життя, волю, свободу, формальну рівність і справедливість. Саме справедливість становить онтологічну основу права. Вонаохоплює обов’язкову рівність прав людей на здійснення своїх життєвих проектів, відповідність між вкладеним і отриманим, заслугами та їх визнанням. Вчений погоджується з тим,що справедливість є моральним началом суспільного життя і має розглядатися як попередня
умова здійснення усіх інших цінностей, що визначають орієнтири в життєдіяльності людини.
Крім того, він визнає нормативну природу справедливості, яку відносить до компетенції практичного розуму. Це означає, що справедливість більш чутлива до відмінностей (розмежувань)і менш універсалізована. Мінімум справедливості в суспільстві гарантується правом. Однак
право спирається на «усереднену» норму справедливості. Тому чим більш неоднорідне сус973 Петрушенко Віктор. Тлумачний словник основних філософських термінів. – Львів: Видавництво Національного університету «Львівська
політехніка», 2009. – 264 с. – С. 186
974 Давыдов Ю.Н. Макс Вебер и современная теоретическая социология. – М.,1998. – С.51-52.
975 Поляков А.В. Общая теория права. Курс лекций. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2001. – 642 с. – С. 213.
976 Алексеев Н.Н. Основы философии права. – СПб.,1999. – С. 111-114, 119.

242

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

пільство, тим більше в ньому відчувається дефіцит справедливості і тенденція до її інверсії увласну протилежність.977
Не погоджуються із нормативністю поняття справедливості також О.Е. Лейст, В.П. Малахов. Так, наприклад, О.Е. Лейст покликається на зарубіжний досвід, наприклад, сучасну
французьку філософію, яка категорію «справедливість» (equite) трактує через призму внутрішніх відчуттів людини, що проявляються в оцінці окремого конкретного випадку.978 А також
наводить висновки досліджень белгородських вчених, які намагалися розробити концепцію
справедливості в праві і змушені були визнати, що нормативне визначення справедливості єнеможливим, воно може виражатися через різні поняття і категорії, часом несумісні.979 Чи незводиться воно практично до напівінтуїтивної, емоційної оцінки конкретних життєвих ситуацій і відносин за бланкетним правилом римських юристів «кожному своє». У всякому випадкуусі сучасні теоретичні дослідження і визначення справедливості є ідеологічними і кожне з нихсуперечить усім іншим. Єдине спільне в них – визначення справедливості як відсутності (виправлення, запобігання) несправедливості. І у зв’язку з цим О.Е. Лейст пише, що поняття соціальної (і індивідуальної) справедливості менш визначене, ніж поняття «несправедливість»,не тільки з тієї причини, що до справедливості завжди покликаються ображені, але і з тієї, щозло взагалі сприймається конкретніше і чіткіше, ніж благо (добре жили, допоки не почалися
епідемії, голод, війна, пожежі, розбої і грабежі).980
Досліджуючи справедливість як цінність, І.І. Кальной також пов’язує її із солідарністю. Солідарне суспільство, на його думку, є одночасно і справедливим суспільством, а криза солідарності є і кризою справедливості. Окрім того, справедливість, на думку І.І. Кального, є основою
(підставою) правоздатності. Вона, як і інші ключові цінності, надається людині в силу народження і виступає умовою її майбутньої дієздатності і деліктоздатності. Одночасно ці ключові
цінності є і онтологічною підставою оформлення правового простору. В межах правового простору суб’єктивна воля індивіда претендує на форму права, а об’єктивна воля суспільства нагадує про себе комплексом обов’язків. Право і обов’язки виступають у взаємозв’язку на рівні
суб’єктивного і об’єктивного права. Набір правових можливостей виступає атрибутом права, анабір обов’язків складає імперативність права.
Право, на думку І.І. Кального, виникає тоді, коли послаблюється дія релігійних і моральних норм, коли посилюється процес диференціації суспільства і ускладнюється його соціальна
структура. Це можна продемонструвати у вигляді схеми: відображення соціальної дійсностіна рівні буденної свідомості засобами політики, права, моралі як пряме і безпосереднє відображення сутності. Коли політика як «мистецтво управління» дає збій, коли мораль зі своєю
ставкою на суспільну свідомість заявляє про своє безсилля, тоді і є затребуваними можливості
права.
Але право – це не тільки регулятор суспільного життя, це і надія на гідне життя для індивіда.
Витоки цієї надії в ключових цінностях права, природа яких метафізична.981 Тому подальший
прояв у праві справедливості визначає ефективність права, у зв’язку з чим можна говорити профункції справедливості у праві.
Як правильно зазначає І.І. Кальной, становлення права як засобу соціальної регуляції приймає різноманітні форми, кожна з яких передбачає існування інших і які реалізують принципи
977 Кальной И.И. Философия права: Учебник. – СПб.:Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. -С. 31-33.
978 Головко Л.В. Государство и право. – 2001. – №8. – С. 90.
979 Булгаков В.В. Концепція справедливості в праве.Автореферат.дисс.канд.юрид.наук. – Белгород,2002. – С. 8.
980 Лейст О.Э. Сущность права. Проблемы теории и философии права. – М.:ИКД «Зерцало-М», 2002. – 288 с. – С. 169-170.
981 Кальной И.И. Философия права: Учебник. – СПб.:Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 32-33.

243ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5взаємозв’язку, взаємодії і взаємообумовленості. Цей процес проявляється у формуванні природного і позитивного права, релігійного і світського, усного і письмового, реального і ідеального, божественного і людського, публічного і приватного, внутрішнього і міжнародного. І неостання роль, на думку вченого, в таких процесах відводиться справедливості, концентрація
якої визначає співвідношення різних проявів права.
Тому можна зробити висновок, що сила права як соціального регулятора поведінки людини
залежала від його співвідношення із справедливістю та іншими цінностями, від концентраціїв ньому справедливості.
Про справедливість як вищу цінність, яку покликана захищати і культивувати вся система
права, веде мову В.А. Бачінін.982 Тому справедливість постає як конкретно-історична міра узгодження багатоманітності людських інтересів, що є змінною в часі і просторі, здатна відхилятись в різні боки, то наближаючись до етичного і природно-правового оптимуму, то відхиляючись від нього. Справедливість, з одного боку, є об’єктивною, оскільки виступає якісною
характеристикою сущого. З іншого боку, справедливість є суб’єктивною, оскільки співвідносить суще з ідеальним і набуває оціночної спрямованості.
Традиція бачити у справедливості, рівності і свободі основоположні юридичні цінності віднайшла, як вважають, свій крайній вираз у лібертарній теорії В.С. Нерсесянца. З його точки
зору, справедливість, рівність і свобода – це і є саме право у його всезагальній значущій ( і вцьому сенсі – абсолютній) формі.983
А.В. Поляков розрізняє правові цінності ейдетичні і соціокультурні. До ейдетичних він відносить цінності самого права, нерозривно пов’язані з ним, що випливають із його ідеї і безпосередньо в ньому проглядаються, незалежно від конкретно-історичного втілення права, відцілей самого законодавця. Але виокремлення правових цінностей є можливим тільки в результаті феноменологічної редукції. В соціальному житті права вони завжди отримують конкретну
соціокультурну інтерпретацію і не тільки інтелектуальне, але й емоційне значення, що відповідає специфічним умовам життєвого світу конкретного суспільства.984
Якщо право являє собою ціннісне явище, то необхідно визначити, що саме постає в такій
якості. І як подальший висновок – основна правова цінність – суб’єктивні права. Оскільки
результат дії будь-якого права – встановлення певного порядку, то саме його (порядку) характеристика приводить нас до інших цінностей права, як-от справедливості, бо правовий порядок – це соціально визнаний порядок, тобто заснований на соціально визнаних нормах. В силуцього такий правопорядок є і порядком справедливим. А справедливість є одним із модусів
належного. Відповідність належному і є справедливість. Таким чином, правовий порядок, заснований на соціально визнаних нормах належної поведінки, є, в силу цього, порядком справедливим.
При цьому розрізняють справедливість права як єдиного організму, що розвивається, і справедливість певних правових актів (джерел норм права, як-от законів). Право є виразом належного і як таке не може бути несправедливим, якщо самі критерії несправедливості черпатиіз одноіменної соціокультурної системи (самоідентифікацією якої є право). В протилежному
випадку право не було б правом, тобто виразом належного. А от правові акти можуть бути несправедливими і неправовими. Критерієм такого визнання є виникнення чи невиникнення на
982 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
С. 769.
983 Нерсесянц В.С. Философия права. – М., 1997. – С. 58-59.
984 Поляков А.В. Общая теория права. Курс лекций. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2001. – 642 с. – С. 219.

244

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

основі цього акта правових норм і, відповідно, соціально визнаних прав і обов’язків у певних
суб’єктів.
Але навіть якщо права і обов’язки виникають, і акт об’єктивно є правовим, то він все одноможе розглядатися як несправедливий. Мова йде не про якусь індивідуальну оцінку акту, а пройого соціальне сприйняття.
І хоча такий акт може розцінюватися як несправедливий, але може зберігати значення правового, тому що, на думку суспільства, «відсутні політичні умови для його відміни», «краще
поганий закон, ніж ніякий», «необхідно підпорядковуватися закону до тих пір, поки він не будевідмінений у встановленому для цього порядку». Іншими словами, про один і той же акт можна стверджувати, що він одночасно є несправедливим і легітимним, тобто зберігає в результаті
свою соціальну цінність (загальну значущість).
Право, за Поляковим, в його ціннісному аспекті – це справедливо упорядкована свобода.
І, відповідно, справедливість і свобода оцінюються як ейдетичні цінності (формально, без їхконкретного змісту).985Дещо іншою стосовно юридичних цінностей є позиція М.Н. Марченка. Визнати юридичні
цінності як особливий вид цінностей, вважає він, так само правомірно, як і визнати цінності
етичні, естетичні, наукові, релігійні, політичні, національні, матеріальні, духовні і т.д. Класифікуючою підставою є при цьому, на його думку, сфера людської діяльності, яка завжди породжує свої предметні і суб’єктні цінності, але не відносить їх до числа фундаментальних. Будьяка річ, що входить до складу суб’єктно-об’єктного відношення виникає в рамках якогось видудіяльності, що має на меті засвоєння людиною дійсності. Мова може йти про господарську,етичну, естетичну, релігійну, філософську, наукову, юридичну та інші сфери діяльності. Принциповим, на думку М.М. Марченка, є те, що ціннісно значуща річ повертається до людини тимбоком, який її цікавить у процесі того чи іншого виду діяльності. Наприклад, у рамках релігійного засвоєння світу православний храм представ як культова споруда, як релігійна цінність,в рамках естетичного засвоєння світу – як предмет мистецтва, як естетична цінність, в рамках
економічної діяльності – як майно Російської православної церкви, як матеріальна цінність, врамках юридично-владної діяльності – як об’єкт права власності, як юридична цінність.
Стосовно даної класифікації (за сферами діяльності) можна говорити (дуже умовно, звичайно) про базові, постійні цінності, властиві даній сфері діяльності, і цінності для неї вторинні, змінні, привнесені. Наприклад, для етичної сфери діяльності базовими цінностями завжди
були: благо, справедливість, свобода, рівність, любов, доброта, щастя, благородство, мужність.
Змінною етичною цінністю може бути будь-яка річ, яка стала предметом етичної оцінки. Наприклад, природа, техніка, засоби озброєння, війна, цілком можуть бути розглянуті з етичної
точки зору і стати у цьому значенні етичними цінностями.
Юридичні цінності складаються у сфері юридично-владної діяльності, там, де люди реалізують себе, задовольняють свої інтереси за допомогою держави і права. При цьому до базових юридичних цінностей М.М. Марченко відносить державу, право і похідні від них явища
політико-правової дійсності: владу, юридичні норми, форми держави і права, правопорядок,правовідносини, юридичний процес. Привнесеними цінностями можуть стати будь-які явища, оцінені крізь призму юридично-владної діяльності. Наприклад, справедливість, свобода,рівність, солідарність, патріотизм, розглянуті у світлі юридично-владної діяльності, стають
юридичними цінностями.

985 Поляков А.В. Общая теория права. Курс лекций. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2001. – 642 с. – С. 223 – 224.

245

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Отже, базовими юридичними цінностями вважають державу і право, а зовсім не справедливість, рівність і свободу. Держава і право як інститути, як емпірична та ідеальна данність – самодостатні і автономні, як юридичні цінності вони виступають основою самих себе. Справедливість, рівність і свобода – цінності у першу чергу етичні, набувають характеру юридичних
тільки у контексті держави і права, поза цими інститутами говорити про юридичний аспект
справедливості, рівності і свободи позбавлено всякого сенсу. Тільки така постановка питання
дозволяє при філософському осмисленні держави і права залишатися на ґрунті фактів (емпіричних та ідеальних) і не відходити в захмарні висоти беззмістовних абстракцій.
При всій великій значущості для держави і права таких етичних цінностей, як справедливість, рівність і свобода, є цінності більш фундаментальні – наприклад, життя і смерть: життяяк прояв свідомості і волі людей, їх інтересів, конфліктів, інститутів і норм і смерть як абсолютне ніщо, як завершення земної життєдіяльності людини. Держава і право існують міжцими двома цінностями як між двома полюсами. Держава і право, в кінцевому рахунку, є проявом життя, проявом волі до життя, проявом боротьби за життя. Смерть, знищуючи людину,знищує і її інститути, в тому числі і державу, і право. Смерть, розуміння можливого кінця наповнюють державу і право енергією боротьби за життя. Всі юридичні цінності вторинні щодожиття і смерті, для людини першочергове значення має життя і смерть, держава і право – засіб
утвердити і зберегти життя і відвернути смерть.
Саме тому традиція бачити у справедливості, рівності і свободі основоположні юридичні
цінності не знайшла підтримки у М.Н. Марченка, оскільки, на його думку, це різновид юридичного фетишизму, погляд юриста-догматика, який нічого не бачить і не хоче бачити, крім права.
Якщо встати на таку позицію, то можна подумати, що вищі духовні запити людини покладеніне в основу етики і релігії, а у сферу юридичних регламентів, ділових паперів і бюрократичних
процедур. У Гегеля, наприклад, свобода також зводиться до права і держави, але самі ці інститути є лише проміжним етапом у прагненні духу до мистецтва, релігії і філософії.986
Ще іншої позиції дотримується Г.Д. Гурвіч. Приймаючи за основу положення, що право
завжди є спробою реалізувати справедливість, він зупиняється на з’ясування сутності ідеїсправедливості. При цьому він також опирається на тезу Л. Бруншвіга, що у всякому судженніпро право присутня в цілому вся справедливість.987 На його думку, немає різних співвідношень
права і справедливості, а є різне розуміння справедливості. У зв’язку з цим він не бачить інших
способів для визначення мети ідеї справедливості, крім як пошук її місця в системі цінностей.
Безперечно, що ідея справедливості є аксіологічним елементом і лише шляхом протиставленняїї іншим цінностям виявляється можливим осягнути її сутність. Беззаперечним є і те, що найбільш близькі до справедливості моральні цінності і їх вищий ступінь – моральний ідеал, щослугує критерієм ієрархії цінностей, а в рамках даної ієрархії, навпаки, для проведення різниціміж позитивними і негативними цінностями. Отже, призначення ідеї справедливості полягаєв уточненні відносин між справедливістю і моральним ідеалом (при цьому вона рухається заморальним ідеалом).
Зокрема, він вважає, що проблема справедливості виникає тільки тоді, коли допускається можливість конфлікту між рівнозначними моральними цінностями. Справедливість в силусвоєї природи передбачає існування конфлікту; вона покликана гармонізувати антиномії: у гармонійному самому по собі порядку, наприклад, у суспільстві ангелів і святих, справедливістьне потрібна. Поряд з тим, простого силового конфлікту недостатньо для виникнення проблеми
справедливості: для цього потрібно конфлікт між несумісними позитивними і позачасовими
986 Философия права. Курс лекцій: учебное пособие: в 2 т. Т.1./ С.Н.Бабурин, А.Г.Бережнов, Е.А. Воротили [и др.]; отв. ред.М.Н.Марченко. –Москва: Проспект, 2011. – 552 с. – С. 323-326.
987 Brunschvicg L. La modalité du jugement.1897.– P. 215. //Ц-ти. за Г.Д.Гурвичем. – С. 126.

246КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

цінностями. І тільки принцип синтезу індивідуалізму і універсалізму, в межах якого виключається будь-яка тенденція до редукції апріорних цінностей Цілого і особистісних одна до одної,але постулюється їх рівнозначність, дозволяє зрозуміти проблему справедливості у всій її повноті. І лише в моральному ідеалі синтез індивідуалізму і універсалізму передбачає досконалу
гармонію персональних і трансперсональних цінностей, але така гармонія не існує стосовноїх здійснення у реальності – тут і постає питання про справедливість. Тому справедливість
покликана до попереднього примирення дійсного конфлікту між персональними і трансперсональними цінностями, що розглядаються як рівнозначні.988
Зважаючи на сутність справедливості, як опосередкованої між моральним ідеалом і логічними категоріями сфери, заснованої на загальній значущості і стабільності сфери попереднього примирення діючих конфліктів між моральними ідеалами, Г.Д. Гурвіч окреслює відносиниміж справедливістю і правом. Такі відносини, на його думку, істотно відрізняються від відносин, які мають місце між моральним ідеалом і емпіричною моральністю, і швидше нагадують
відносини між логічною категорією і об’єктом, що характеризується за допомогою цієї категорії. Справедливість, на думку Г.Д. Гурвіча, відіграє роль швидше Логоса права, ніж йогоідеалу.989
У силу такої своєї істотної ознаки, як неможливість повної реалізації, моральний ідеал протистоїть сфері емпіричної моральності і не може знайти своє втілення в рамках останньої; засвоєю природою такий ідеал може здійснювати тільки «регулятивну» функцію по відношеннюдо морального життя. І, навпаки, «справедливість» в силу того, що вона характеризується переважно інтелектуальними елементами, має здатність безпосередньо створювати право: справедливість не протиставляє себе праву в такій мірі, як моральний ідеал, оскільки вона створює
право.
Відповідно, справедливість не може слугувати критерієм для критики чи оцінки процесу
правозастосування, так як вона є одним зі складових права.
Право, на думку, Г.Д. Гурвіча, у будь-якому випадку повинне бути спробою здійснити справедливість і внаслідок цього повинно бути відділеним від справедливості.990
Зустрічається у науковій літературі спроба довести, що право утворюється із двох гетерогенних, ворожих один одному елементів: ідеї «соціального порядку» (або безпеки) і ідеї«справедливості». Такої позиції дотримується, наприклад, М. Оріу: «Право є певним видом
поведінки, що має на меті реалізувати одночасно і соціальний порядок, і справедливість, алесоціальний порядок на практиці виявляється більш важливим».991.
З цим не погоджується Г.Д. Гурвіч, вказуючи на те, що елемент «стабільності», «соціального порядку», «миру», «безпеки», який цілком підставно виявляється у сфері права, зовсім непротиставляється справедливості – він є іманентним елементом самої справедливості. Справедливість, як логізація морального ідеалу, якраз і встановлює «безпеку» і «соціальний порядок» і виступає як спосіб гарантування реалізації такого ідеалу.992

988 Гурвич Г.Д. Философия и социология права: Избранные сочинения / Пер. М.В. Антонова, Л.В.Ворониной. – СПб: Издательский Дом
С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета С.-Петерб. гос.ун-та, 2004. – 848 с. – С.292.
989 Гурвич Г.Д. Философия и социология права: Избранные сочинения / Пер. М.В. Антонова, Л.В.Ворониной. – СПб: Издательский Дом
С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета С.-Петерб. гос.ун-та, 2004. – 848 с. – С. 131.
990 Гурвич Г.Д. Философия и социология права: Избранные сочинения / Пер. М.В. Антонова, Л.В.Ворониной. –СПб: Издательский Дом
С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета С.-Петерб. гос.ун-та, 2004. – 848 с. – С. 131-132.
991 Ориу М. //Цит. За Гурвич Г.Д. – С. 132.
992 Гурвич Г.Д. Философия и социология права: Избранные сочинения / Пер. М.В. Антонова, Л.В.Ворониной. – СПб: Издательский Дом
С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета С.-Петерб. гос.ун-та, 2004. – 848 с. – С. 132.

247

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Відповідно Г.Д. Гурвіч захищає свою концепцію права як спроби здійснення справедливості. І чітко визначивши для себе справедливість у її відносинах із моральністю, він виводить
визначення права та п’яти його істотних ознак. Так, оскільки справедливість є заснованою напринципах всезагальності, стабільності і типовості логізацією морального ідеалу, то і всяка
спроба реалізувати справедливість повинна мати ті ж риси. І при цьому Г.Д. Гурвіч наводить
ознаки правової норми – жорсткий, чітко визначений характер, відповідність прав одних вимогам інших, багатосторонній і імперативно-атрибутивний характер правової норми, характеристика права як певного порядку, наявність нормативних фактів і можливість примусу.
І, відповідно, під правом Г.Д. Гурвіч розуміє «позитивний порядок, що є спробою реалізації
справедливості у певному соціальному середовищі посередництвом системи наділених імперативно-атрибутивним характером багатосторонніх правил, які встановлюють чітко визначену
взаємозалежність між корелюючими обов’язками і вимогами, набувають свою зобов’язуючу
силу в «нормативних фактах» і які у певних випадках допускають можливість своєї реалізації
шляхом примусу, не вимагаючи такого примусу як необхідної умови.
Підсумовуючи можна сказати, що таке тлумачення права Г.Д. Гурвічем об’єднує справедливість із правом позитивним.
Оскільки близькими до поняття цінність є категорії блага і мети, то не дивно, що справедливість розглядають і як мету права.
Мета – те саме, що ціль із наголосом на чомусь позначеному, поміченому.993
Ціль – це ідеальний, наперед визначений результат людської діяльності, спрямованої на перетворення дійсності відповідно до усвідомленої людиною потреби. Ціль є безпосереднім спонукальним мотивом людської діяльності. Вона як закон визначає і спрямовує цю діяльність,мобілізує волю і енергію людини.994
Д. Ллойд зазначав, що існує більш глобальна мета, яка завжди стоїть, або повинна стояти
перед правом: ця мета – «справедливість». Ідея права у всі часи асоціювалася з ідеєю справедливості, і якщо погодитися з тим, що це і є той вищий принцип, до здійснення якого повинне
прагнути право, то можна прийти до розуміння його мети прямо і безпосередньо, не вдаючисьу дискусії про вищі цінності різних людських спільнот з усіма їх суперечностями і невизначеностями. Самі ці цінності, що намагаються знайти своє втілення у законах суспільства, євсього лише окремим проявом, виразом загального прагнення до справедливості.995
Д. Ллойд наголошує, що справедливість у значенні правосуддя є всього лише формальним
дотриманням принципу рівності. А це тягне за собою диференційоване відношення до всіхіз урахуванням їх індивідуальних відмінностей, оскільки у протилежному випадку необхідно
присуджувати кожному, хто вчинив, наприклад, вбивство, одну і ту ж міру покарання, незалежно від таких факторів, як душевний розлад або розумова відсталість обвинуваченого. Іншими
словами, цей формальний принцип означає необхідність однакового поводження з подібними
один одному, тобто зі всіма особами, віднесеними з тієї чи іншої причини до якоїсь певної
категорії. Наприклад, якщо відповідно до виборчого закону правом голосу наділяються всі,хто досяг повноліття, то справедливість вимагає вільного здійснення усіма громадянами, щопідпадають під це визначення, наданого їм права голосу. Але принцип справедливості не будепорушений виключенням із числа голосуючих дітей та іноземців.
993 Петрушенко Віктор. Тлумачний словник основних філософських термінів. – Львів: Видавництво Національного університету «Львівська
політехніка», 2009. – 264 с. – С. 97.
994 Філософський словник / За редакцією В.І.Шинкарука. Головна редакція УРЕ, Київ, 1973. – 600 с. – С. 569.
995 Денис Ллойд. Идея права /Перевод с английского М.А.Юмашева, Ю.М.Юмашев… научный редактор Ю.М.Юмашев. – М.: «ЮГОНА»,2002. – 416 с. – С. 132.

248

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Інакше кажучи, формальна справедливість вимагає рівного поводження згідно із класифікацією, встановленою чинними правилами, але вона не дає ніяких вказівок відносно того, якимчином потрібно класифікувати людей і як з ними поводитися. Звідси можна зробити висновок,що формальна справедливість – достатньо абстрактна категорія, яка дещо нагадує категоричний імператив Канта, оскільки якщо їй надати конкретного змісту, то крім принципу простої
формальної рівності, доведеться звертатися до інших принципів. Право голосу, надане тільки
особам чоловічої статі, за расовою чи релігійною ознакою, може бути формально реалізоване
цілком справедливо у тому значенні, що зі всіма, кому воно надане, будуть поводитися одинаково; але цілком інша справа, чи готові ми визнати дану класифікацію на основі вищезгаданих
критеріїв.996
Д. Ллойд детально аналізує формальну справедливість, яка передбачає три взаємопов’язані концепції: по-перше, повинні існувати норми, які прописують, як потрібно поводитися ізлюдьми в конкретних випадках; по-друге, ці норми повинні бути загальними за своїм характером, тобто передбачати, що будь-яка особа, що потрапляє у сферу їх дії, обов’язково дотримуватиметься їх (іншими словами, ці норми повинні застосовуватися або до всіх і кожного, абодо певних категорій громадян, а не вибірково по відношенню до окремих індивідів.). По-третє,справедливість потребує, щоб ці загальні норми застосовувалися безпристрасно, неупереджено, тобто щоб відповідні установи, що їх виконують, застосовували б ці норми без усякої дискримінації, примусу чи, навпаки, поблажок, не роблячи ніяких винятків для тих, хто підпадаєпід дію цих норм. Наприклад, якщо профспілка постановила, що будь-який працівник чоловічої статі, що досяг 18 років, має право стати членом профспілки (наприклад, металургів), товідмова в такому праві особі іншої професії, що відповідає усім пред’явленим вимогам, не будесуперечити принципу формальної справедливості, точнісінько так само, як і відмова в прийоміу члени такої профспілки жінки-робітниці чи 16-річного юнака. При цьому вчений розмежовує
формальну справедливість і реальну. Для досягнення реальної або конкретної справедливості
потрібно доповнити формальні вимоги справедливості двояким чином:- принципом розподільності (як це є в Аристотеля), оскільки потрібно згідно з цим принципом «отримання кожним йому належного» з’ясувати, що особі «належиться». Тому не дивно, що коли взяти до уваги, що справедливість – це всього лише ідея раціонального порядкуі взаємопов’язаних послідовностей, тому вона діє швидше як процедурний (процесуальний)принцип, ніж за змістом (по суті);-правом справедливості (існує ще одна складність при зверненні до справедливості).

Як вказував Аристотель, оскільки загальний характер норм означає, що неможливо передбачити і адекватно вирішити кожну конкретну ситуацію, то у ряді випадків тиск формальної
справедливості може виявитися особливо сильним. Саме з цієї причини у всіх правових системах відчувалася потреба пом’якшити суворість закону. Таке коректування зазвичай виражається у наданні суддям повноважень в особливо складних випадках на свій росуд тлумачити
закони не у жорсткій відповідності до їх букви, а виходячи із права справедливості, контролюючи і обмежуючи буквальне застосування закону. Це наочно відбилося у висловлюванні «правосуддя повинно бути милосердним», яке означає, що кожен конкретний випадок правосуддя
треба співвіднести із правом справедливості. Даний принцип може застосовуватися і в кримінальному праві. Але коли у вигляді єдиного покарання передбачена смертна кара, відсутня

996 Денис Ллойд. Идея права /Перевод с английского М.А.Юмашева, Ю.М.Юмашев… научный редактор Ю.М.Юмашев – М.: «ЮГОНА»,2002. – 416 с. – С. 136-137.

249

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5можливість застосування права справедливості. І це часом призводить до «несправедливого»виправдання винного присяжними, які вважають, що він не заслуговує смертного вироку.997
Наступною складовою дослідження зв’язків справедливості і права є визнання справедливості правовою ідеєю.
Ідея – від давньогрецького – вид, вигляд; 1) у філософській традиції платонізму і у християнській філософії – смислове осереддя будь-чого, зафіксоване у слові та наділене вищим ступенем внутрішньої єдності та цілісності; вічне незмінне божественне первоначало (прообраз)кожної речі та світу загалом; 2) в більшості вчень європейської філософії – духовне утворення,що характеризується повнотою, цілісністю, есенціальністю та інтегральним характером охоплення того явища, яке воно представляє; 3) в науковому пізнанні – інтелектуальне положення,яке не може бути безпосередньо обґрунтоване, але сприймається як виправдане і перспективне, оскільки дає змогу охопити єдиним поглядом певну сукупність або сферу знань; 4) у повсякденному мисленні – задум щодо вчинку чи шляхів реалізації певного задуму.998
Так, наприклад Р.З. Лівшиц вважає, що праворозуміння не вичерпується змістом права. Право існує і функціонує в трьох іпостасях: правові ідеї (правова свідомість), правові норми і суспільні відносини, урегульовані правом. Таким чином, для праворозуміння важливий не тільки
зміст права, але і його прояв в конкретних формах. Що є право «на виході», в чому втілюється
перш за все насилля чи врахування спільних інтересів – в ідеях, нормах чи правовідносинах?999І подальші його висновки пов’язані із тим, що найбільш повно і адекватно втілює сутність
права ідея справедливості. Проміжне інституційне визначення права у Р.З. Лівшица: право – цепевна гуманістична ідея, нормативно закріплена і реалізована в житті. Окрім того, Р.З. Лівшиц
вважає, що найближче всього до сутності права підходить ідея справедливості. Ця теза наврядчи може бути доведена, на його думку, логічними конструкціями. Вона має швидше концептуальний характер. Справедливість – одна із найбільш гуманних і плідних ідей в історії людства.
При цьому справедливість в уявленнях людей завжди пов’язувалась із правом (у римлян –jus –право і justitia – справедливість.). Такий зв’язок обумовлений правовою природою справедливості. За найбільш загальними уявленнями, справедливість в суспільстві, справедливість длялюдини – це відповідність того, що людина дає суспільству і отримує від нього, відповідність
прав і обов’язків. Права і обов’язки складають основу правової матерії. Тим самим з самого
початку ідея справедливості втілюється саме в праві.1000
Потім Р.З. Лівшиц детально характеризує саму справедливість, при цьому вважає, що такухарактеристику потрібно зробити достатньо простою і доступною, щоб справедливістю дійсно
можна було оперувати як вказівником справжнього правового змісту закону, а в якості найбільш
загальної вихідної передумови можна розглядати справедливість як забезпечення інтересів іправ людини. Таке розуміння справедливості добре поєднується із правовим регулюванням, ізвстановленням взаємних прав і обов’язків учасників суспільних відносин. На індивідуальному
рівні близькість справедливості і права очевидна. Така ж близькість справедливості і права,вважає Р.З. Лівшиц, простежується на рівні суспільства в цілому. Сучасне суспільство характеризується суперечливими інтересами різних людей, соціальних груп, прошарків. Прийняття
справедливого рішення на рівні суспільства полягає в урахуванні різних інтересів і відшуканні
компромісів. Соціальна справедливість – це компроміс інтересів окремих людей і соціальних
997 Денис Ллойд. Идея права /Перевод с английского М.А.Юмашева, Ю.М.Юмашев… научный редактор Ю.М.Юмашев. – М.: «ЮГОНА»,2002. – 416 с. – С. 239 -243.
998 Петрушенко Віктор. Тлумачний словник основних філософських термінів. – Львів: Видавництво Національного університету «Львівська
політехніка», 2009. – 264 с. – С. 75.
999 Лившиц Р.З. Теория права: Учебник. – 2-е изд. – М.: Издательство БЕК, 2001. – 224 с. – С. 14.
1000 Лившиц Р.З. Теория права: Учебник. – 2-е изд. – М.: Издательство БЕК, 2001. – 224 с. – С. 64-65.

250КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

груп. Як вже зазначалося, не пригнічення одних інтересів іншими, не конфронтація людей,а віднаходження згоди, компромісу формують сутність управління суспільством в сучасних
умовах. Соціальна справедливість, розуміється як компроміс, і право, що розуміється як компроміс, виявляються близькими. Функції права як засобу соціального компромісу повністю
відповідають природі справедливості.1001
Ідея справедливості потім все більше деталізується при розробці окремих законів і закріплюється у нормах, що є правовими. Так, справедливість, будучи нормативно закріпленою,втілюється у всі сфери суспільних відносин. Всі галузі законодавства – державне і цивільне,трудове, кримінальне, процесуальне – покликані, згідно з ідеалом, втілювати справедливість уврегульовувані ними суспільні відносини.
Справедливість як поєднання прав і обов’язків охоплює всі сфери суспільних відносин. Урозподільних відносинах справедливість є відповідністю між діями громадянина, його трудовим внеском і відповідною реакцією суспільства. Це означає, що трудове законодавство,наприклад, покликане встановити механізм справедливої винагороди за працю: той, хто більше і краще працює, повинен більше отримувати. Встановлення такого механізму не є легкою
справою. Довгий період часу в нашій країні функціонував механізм централізованого регулювання заробітної плати, коли конкретні розміри оплати праці встановлювалися у московських
центральних установах.Це автоматично тягнуло за собою зрівнювання в оплаті праці, оскільки
конкретний результат праці може бути визначений і оцінений тільки в місці докладання праці, на конкретному підприємстві. Урівнюваність в оплаті праці несумісна із справедливістю.
Урівнюваність означає рівну оплату за нерівну працю, а справедливість вимагає, щоб нерівна
праця і оплачувалася нерівно. На сьогодні регулювання оплати праці в основному децентралізоване і наближується до вимог справедливості.
Пенсійне законодавство покликане, в ім’я справедливості, встановити розмір пенсії у відповідності до трудового внеску працівника. Трудовий внесок – це те, що працівник дав суспільству, а пенсія те, що суспільство йому повертає. При визначенні розміру пенсії потрібно оцінити минулу, а не теперішню працю, тому критерії оцінки повинні бути загальними і їх потрібно
встановлювати централізовано. Два фактори – стаж і заробіток – визначають трудовий внесокі через нього розмір пенсії.
Інакше проявляється справедливість як співвідношення прав і обов’язків у відносинах відповідальності, примусу. Тут справедливість полягає у відповідності до тяжкості покарання іміри відповідальності, міри покарання. Така відповідність проводиться в нормах кримінального, адміністративного і цивільного законодавства. Всі заходи відповідальності – і кримінальної, і дисциплінарної, і матеріальної – застосовуються тільки за винні дії. Ступінь вини і тяжкість порушення визначають міру відповідальності.1002
Справедливість – ширша за право. Специфіка права як соціального явища полягає у тому,що воно покликане внести порядок у суспільні відносини і закріпити цей порядок. Іншими
словами, в нормативності, обов’язковості правових положень, у можливості їх примусового
втілення в життя. Ті справедливі ідеї , які набули нормативного закріплення в законі і буливтілені в життя, стали правом. Ті, які не набули нормативного закріплення, лишилися за межами права. Право, у Р.З. Лівшица, є нормативно закріплена і реалізована справедливість. Такий
підхід дозволяє використати досягнуті наукові результати при різних розуміннях права. Розуміння права як системи норм зберігається. Право, як нормативно закріплена справедливість,включає не тільки закони (норми), але й систему урегульованих ними суспільних відносин
1001 Лившиц Р.З. Теория права: Учебник. – 2-е изд. – М.: Издательство БЕК, 2001. – 224 с. – С. 65-66
1002 Лившиц Р.З. Теория права: Учебник. – 2-е изд. – М.: Издательство БЕК, 2001. – 224 с. – С. 66-67.

251ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5(права і обов’язки учасників правовідносин, принципи регулювання). Тим самим охоплюєтьсяі широке соціологічне розуміння права. На кінець, від ціннісної концепції розмежування праваі закону береться її найбільш важлива, прогресивна ідея про те, що право характеризується
своїм гуманістичним демократичним змістом. У розумінні права як нормативно закріпленої іреалізованої справедливості, справедливість визначає зміст права, її нормативне закріплення –необхідну форму права.1003
У свою чергу, Г. Радбрух, визначаючи поняття права, відносить його до понять зі сфери
культури, тобто це поняття дійсності, зміст якої слугувати цінності. Відповідно право – цедійсність, зміст якої полягає у тому, щоб слугувати правовим цінностям, ідеї права. Поняття
права також прагне до ідеї права.1004 І при цьому Г. Радбрух посилається на праці іноземних
вчених, зокрема Біндера (Binder Rechtsbegriff u. Rechtsidee): «Все, що містить апріорну норму
права або ідею права, є правом», Гурвіца (Gurvitch, L’idee du droit Sosial): «Поняття права …
головним чином пов’язане зі справедливістю, право – це завжди – досягнути справедливості»,Дель Веччіо (del Vecchio, Filosofia del Diritto): «За логічною формою права ніколи не можна
довідатися чітко, що справедливо, а що несправедливо. Вона говорить нам лише про те, якимє зміст певного висловлювання про право і неправо; і це – характерна риса справедливості».
Ідея права не може бути нічим іншим, як справедливістю. При цьому наводять низку аргументів архієпископа К. Гребера (Фрайбург), який у своїй передсвятковій проповіді ще у 1940
році виступив проти вчення, згідно з яким «право – це тільки те, що корисно народу»:1) таке вчення суміжне із принципом «мета виправдовує засоби»;2) таке вчення заперечує основоположний факт, що існує Добро і Зло;3) таке вчення повинне діяти і по відношенню до інших народів – навіть ворожих, і відповідно також виправдовувати вчинюване ними зло для досягнення, в тому числі і загарбницькоїмети;4) у кінцевому рахунку приймає рішення про доцільність – успіх;5) якщо користі народу протистоїть право, наприклад, у формі договору, то виникає запитання, чи не втрачає договір у цьому випадку своєї цінності, а суб’єкт його укладення – своїх
моральних якостей, гідності і довіри;6) одномоментна користь в майбутньому обертається на зло, то чи не буде тоді право неправом?
Таким чином, в кінцевому рахунку, обговорюване вчення – катастрофа для правового життя». Господь не визнає його як вищий моральний авторитет. Справедливість, а не доцільність –ось ідея права.1005
Наводять також відому латинську сентенцію-глосу: «Est autem ius a iustitia, sicut a matresua, ergo prius fuit iustitia quam ius» – «Право, породжене справедливістю, як матір’ю, оскільки
справедливість передувала праву». Тому вважають підставним розглядати справедливість яквихідний пункт, відправної точки.1006
Але з інших позицій справедливість може бути двоякої природи. Справедливим можна назвати застосування закону, або слідування закону, або ж сам закон. Перший вид справедливості,особливо справедливість судді, точніше було б назвати чесністю. І в цьому випадку мова йде
1003 Лившиц Р.З. Теория права: Учебник. – 2-е изд. – М.: Издательство БЕК, 2001. – 224 с. – С. 68.
1004 Радбрух Густав Философия права. – Пер. с нем. – М.: Междунар. отношения, 2004. – 240 с. – С. 40.
1005 Радбрух Густав Философия права. – Пер. с нем. – М.: Междунар. отношения, 2004. – 240 с. – С. 41-42
1006 Про поняття справедливості за М.Rümelin, Die Gerechtigkeit; del Vecchio, La Guisticia/ Цит. За Г.Радбрух. Философия права. – С. 41.

252

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІне про ту справедливість, критерієм для якої слугує позитивне право, а про ту, яка сама є дляпозитивного права критерієм.
Справедливість у цьому випадку означає рівність. Але рівність сама може мати різні значення. З одного боку, залежно від об’єкта, рівність може відноситися до речей і до людей, справедлива винагорода, яка відповідає вартості праці, справедливе і покарання, якщо воно однаковедля всіх. З іншого боку, залежно від вибраного критерія, справедливість можна розглядатияк абсолютну або відносну рівність: винагорода відповідає праці, але покарання стає важчим
пропорційно до вини.
Аналізуючи теорію справедливості Аристотеля, Г. Радбрух доходить висновку, що урівнююча справедливість – це справедливість приватного права, а розподільча – публічного права. Урівнююча справедливість – це справедливість рівноправних. Однак вона передбачає наявність акта розподільчої справедливості, який наділяє учасників рівними правами, рівною
право- і дієздатністю, рівним статусом. Таким чином, розподільча справедливість – первинна
форма справедливості. В ній корениться ідея справедливості, до якої повинно прагнути поняття Права. Проте наведене не варто розуміти як те, що справедливість – єдиний «будівельний
матеріал», з якого формується право. Принцип розподільчої справедливості замовчує те, коговважати рівним, а кого – ні.
Для розробки принципів істинного права на основі справедливості її необхідно доповнити іншими основоположними принципами. Справедливість – не єдиний, хоча і специфічний,правовий принцип, принцип, що слугує критерієм для визначення поняття права: Право – цедійсність, цінність якої полягає у тому, щоб слугувати справедливості.1007
Аналізує Г. Радбрух і проблему правової справедливості, спираючись на праці Аристотеля,зокрема зазначає, що у боротьбі за верховенство в праві «правова» справедливість конкуруєз етичною справедливістю. Аристотель в Главі «Про справедливість» в «Нікомаховій етиці»зазначав, що «моральна справедливість» повинна була б бути кращою за справедливість правову і в той же час не повинна була б протиставлятися цій останній, а бути одним із її проявів.
Відразу Аристотель вказав на вирішення цієї ділеми: і одна, і друга справедливість – це не різні
цінності, а різні шляхи досягнення єдиної правової цінності. Справедливість правова розглядає даний конкретний випадок з точки зору загальної норми, моральна ж вбачає в окремому
випадку свій власний закон, який також повинен піднестися до рівня загального закону, якморальна справедливість в кінцевому рахунку теж має узагальнений характер.
Отже, в розмежуванні двох видів справедливості – правової і моральної – виявляється методологічна відмінність між дедуктивним розвитком істинного права із загальних принципівта індуктивного пізнання істинного права із «природи речей». Моральна справедливість – цесправедливість окремого випадку.1008
Сказане вказує на шляхи визначення поняття права, але ще не дає такого визначення.
Деякі вчені зв’язок справедливості і права вбачають у розумінні справедливості як певних
уявлень про правопорядок.
С.А. Муромцев вважає, що під справедливістю потрібно розуміти властиву певному часові іпевному суспільному середовищу сукупність суб’єктивних уявлень про найбільш досконалий
правовий порядок. Суб’єктивний світогляд може належати одній людині або небагатьом людям, але зазвичай індивідуальні відмінності у поглядах на справедливість не бувають особливо
1007 Радбрух Густав Философия права. – Пер. с нем. – М.: Междунар. отношения, 2004. – 240 с. – С. 43-44.
1008 Радбрух Густав Философия права. – Пер. с нем. – М.: Междунар. отношения, 2004. – 240 с. – С. 45.

253

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5разючими і тому під справедливістю розуміють сукупність поглядів, як правило, цілого колалюдей, інколи ж поглядів усього суспільства.1009
Цілком ймовірно, що достовірною є думка, згідно із якою справедливість первинно означала правовий порядок, якого потрібно прагнути взамін на існуючий. В цьому сенсі справедливе протилежне правовому. Потім справедливістю почали позначати взагалі весь порядок,який вважали виразом належного, незалежно від того, чи торкнулася його юридична санкція.
В цьому значенні справедливе існує поряд із правовим і частково поєднується із ним: деколи
правовий порядок виявляється справедливим, а деколи – несправедливим. Подібна критика
застосовувалася до юридичних норм. На суб’єктивний погляд, одні норми є справедливими,інші – несправедливими.
Потрібно, як зазначає С.А. Муромцев, розрізняти дві головні причини, які ведуть до неузгодженості правового порядку зі справедливістю.
Жодне скільки-небудь обширне і розвинуте суспільство не характеризується єдністю поглядів на належне. Але всі існуючі в даному суспільстві погляди можуть бути реалізовані в діючому правовому правопорядку. Цей правопорядок задовольняє бажання, які складають серединуміж крайніми побажаннями найбільш відсталих частин суспільства і високими стремліннями,найбільш розвинутих і передових. Діючий правовий правопорядок урівноважує різноманіття ірозбіжності прагнень та інтересів, виражаючи собою їх середній рівень у даному суспільстві.
Групи людей, інтереси й прагнення яких не підходять під цей рівень, – незалежно від того, чиє вони відсталими чи прогресивними членами суспільства – мають власні погляди на належнев праві. В їх очах діючий порядок не узгоджується із справедливістю, тією чи іншою мірою
вона відрізняється від нього.
Необхідність певного правового порядку може усвідомлюватися тією більшістю і настільки
сильно, що цих умов було б достатньо для підтримання такого порядку, якби він був приведений у дію; але для цього може не вистачати здібних органів. У таких випадках вищезгаданий
порядок постає у формі нездійсненої (нереалізованої) справедливості. Невідповідність чинного права справедливості зумовлено недосконалістю правової організації. Недосконалість можерозгортатися аж до повної непридатності існуючих органів; так було, наприклад, із законодавчими та іншими установами старої Франції, що полягли під ударами революції; так відбувається і в нас зі старою системою судочинства, на зміну якій приходить нова. Недосконалість
може бути окремою – полягати, наприклад, в якихось окремих недоліках або помилках чиневідповідних звичках судового персоналу. Так, в цивільному судочинстві держав не завжди
існує правильна оцінка моральних збитків внаслідок уявлень суддів.
Згідно із уявленнями, властивими розвинутому праву, завдання судді полягає у тому, щобзберегти у кожному конкретному рішенні, по можливості, повну гармонію між юридичною
нормою, яка застосовується, і випадком, який вирішується. Практика являє собою величезне
різноманіття випадків, які надходять для судового вирішення; але юридична норма не в стані
передбачити усіх індивідуальних особливостей суб’єкта, об’єкта і самих відносин і формулюється, як правило, з розрахунку на середній тип людей, речей і відносин.
Завдання судді полягає у тому, щоб в кожному конкретному випадку визначити, в якому ступені виявлені у ньому типові властивості, які передбачені нормою, і чи не змінюється у чомусьїх значення внаслідок присутності особливостей, не передбачених нормою. Суддя здійснить
справедливість, якщо узгодить своє рішення з усіма особливостями випадку, який розглядаєть1009 Муромцев С.А. Определение и основное разделение права / Вступит. статья, коммент. доктора юридических наук, професора
Ю.И.Гревцова.2-е изд. Доп. СПб.: Издательский Дом С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета СПбГУ, 2004. –224 с. – С. 146.

254

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

ся. Він повинен застосувати норму тією мірою, якою даний випадок характеризується типовими властивостями, що слугують підставою норми (індивідуалізація рішень). Але така повна
невідповідність легко може відбутися внаслідок умислу судді, а частіше внаслідок його помилки, причому можливості помилки обумовлені або його особистими якостями, або загальними
умовами його діяльності.
Аналогічне можна сказати і про діяльність інших державних органів. Щодо них у кожному
розвинутому суспільстві існує таке ж мірило справедливості їх рішень, яке стосується і суду.1010
Але справедливість не варто плутати із висновками, які формує стосовно того ж предмета
наука. Справедливість слугує зазвичай безпосереднім виразом бажань і устремлінь того чиіншого кола людей без відношення до того, наскільки ці бажання і устремління здійснювані. Щодо наукових висновків про майбутнє правопорядку звертається увага саме на здійсненність. Наука, будуючи свої передбачення майбутнього, бере до уваги і існуючі уявлення просправедливість, але розглядає їх тільки як фактори, які повинні зіграти свою роль в утворенні
майбутнього порядку речей. Наукове передбачення майбутнього легко може стати врозріз зпануючими уявленнями про справедливість; воно може стати врозріз навіть зі справедливістю,як її уявляє сам дослідник, що будує наукове передбачення. Так, наприклад, якісь підстави
приводять його до висновку, що в даній країні правопорядок рухається регресивно і неминуче
наближається до розпаду, стану хаосу і деморалізації – картина, яка зовсім не відповідає поглядам цього дослідника про найбільш справедливий порядок. Основна мета науки полягає увивченні властивостей і законів явищ. З наведеного видно, що предмет правознавства – правовий порядок – не варто ототожнювати ні з юридичними нормами, ні зі справедливістю, ні зправопорядком майбутнього.
Право в об’єктивному (збірному) розумінні вважають сукупністю правових норм. Але, надумку Муромцева С.А., ми повинні відсунути юридичні норми на другий план, поставивши наїх місце правовий порядок. Юридичні норми потрібно вважати лише деяким атрибутом правового порядку, точніше кажучи фактором в процесі його історичного утворення. Під правом жеу збірному значенні потрібно розуміти правовий порядок.1011
Правовим поняттям називає справедливість В.П. Малахов. Досліджуючи властивості і проблеми пов’язаності правових понять В.П. Малахов зазначає, що поняття є каналами «проникнення» реальності в раціональне мислення і раціонального мислення в реальність. З філософської точки зору принципово важливо розглянути правову реальність як складну конструкцію,відображену у правових поняттях. Оскільки кожне наше поняття є межею наших знань проявища, предмети, відносини, остільки ясно, що вся сукупність правових понять здатна відобразити право лише в його особливостях, тобто у відмінностях від інших форм суспільної
свідомості і життя, хоча і в органічному зв’язку з ними.1012
Усі правові поняття, на думку вченого, можна розглядати як конкретизацію і раціоналізацію
ідеї права. Кожне з них відображає якусь акциденцію права, принципово не будучи здатним
виразити думку про сутність права в цілому, яким би широким за змістом не було те чи іншепоняття. Точнісінько так само сутність права не виражається і з допомогою певних поєднань,сполучень деяких понять. Тільки у всій своїй багатоманітності і єдності вони здатні відобрази1010 Муромцев С.А. Определение и основное разделение права / Вступит.статья, коммент. доктора юридических наук, професора
Ю.И.Гревцова. 2-е изд. Доп. СПб.: Издательский Дом С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета СПбГУ, 2004. –224 с. – С. 146-148.
1011 Муромцев С.А. Определение и основное разделение права / Вступит.статья, коммент. доктора юридических наук, професора
Ю.И.Гревцова. 2-е изд. Доп. СПб.: Издательский Дом С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета СПбГУ, 2004. –224 с. – С .149-151.
1012 Малахов В.П. Философия права: учеб.пособие для студентов вузов, обучающихся по специальности «Юриспруденція» (0305010/В.П.Малахов. – 2-е узд.. перераб. и доп. – М.:ЮНИТИ – ДАНА,2007. – 336 с. – (Серия «Cogito ergo sum»). – С. 127.

255ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5ти і виразити цю сутність. Особливо В.П. Малахов наголошує на тому, що будь-яка дія, подія,зв’язок, що вбачаються в єдності з іншими діями (тобто в практиці), подіями (тобто у перебігу
життя), зв’язками (тобто в системі), мають істотно більше значення, ніж те, яке закладене в нихбез урахування їх взаємообумовленості.
Є й інший спосіб уявити зміст якогось поняття чи явища в його цілісності, ніж опис всього
об’єму правових понять. Цей спосіб – звернення до основних правових понять, тобто таких,які безпосередньо свідчать про сутність явища, а отже, виражають його у певних особливостях.
До основних правових понять, зазначає В.П.Малахов, зазвичай відносять свободу, рівність,справедливість, закон. Дотримуючись загальноприйнятого постулату, філософсько-правового іюридичного аналізу, В.П. Малахов розкриває зміст і роль саме цих понять у вираженні сутності права. А в рамках вивчення змісту даних понять вчений з’ясовує питання про те, чи є кожнеіз цих понять власне правовим поняттям, тобто таким, яке насправді здатне висловити специфічний зміст думки про сутність права. І у зв’яку з цим вчений доходить до таких висновків.
По-перше, розглядувані поняття мають масу контекстів, і їх нерозмежування, звикле у науковій літературі, часто призводить до неадекватного розуміння сутності розглядуваних феноменів. Поняття свободи, справедливості, рівності і закону повною мірою можуть бути віднесенідо універсальних засобів вираження певних аспектів дійсності. У зв’язку з цим, звичайно,проблема адекватності розглядуваних змістовних одиниць значно ускладнюється.
Але вийти із ситуації дозволяє по можливості повний опис іншої групи властивостей, якіпов’язані виключно з характеристикою реальності у визначеній формі (моральній, правовій,політичній). Філософсько-правовий аналіз вказаних понять повинен здійснюватися, з одного
боку, на основі принципового розрізнення цих змістовних прошарків, а з іншого – виходячи ізїх органічної єдності, що досягається за допомогою діалектики мислення.
По-друге, важливо враховувати, що зміст правових понять визначається не тільки конкретною предметністю, але й загальною логікою дійсної, емпіричної, масової правосвідомості, а недистильованої, абстрактної моделі правосвідомості.1013
Підтримує В.П. Малахов і позицію про існування формального аналогу справедливості,оскільки вона має значення не тільки як символ належного суспільного стану, але як і реальний
цілеорганізуючий засіб, хоча раціонально-технічно не забезпечений. Це означає, що справедливість є змістовним компонентом не тільки ціннісно-орієнтуючої системи, але і нормативно-регулятивної соціальної системи. Справедливість, на думку вченого, являє собою складну
симетрію зусиль і результатів, втрат і здобутків, помислів і дій, злочинів і покарань.
Логіку справедливості складає діалектика загального і окремого моментів у кожній дії, відношенні, наслідку.Саме ця логіка тільки й може бути покладена в основу розуміння того, щотаке справедливість. Зокрема, вона дозволяє відрізнити правову справедливість від інших соціальних форм справедливості.1014
Під правовою справедливістю В.П. Малахов пропонує розуміти такі оціночно-установчі
акти, які випливають зі значущості загального в окремому. Правова справедливість не можемислитися як байдужа до змісту, якими, як відомо, у правовій сфері є дії і відносини конкретних, індивідуалізованих суб’єктів. Крім того, В.П. Малахов виокремлює як самостійну іюридичну справедливість як таку відповідність соціальних реакцій установленим правилам,1013 Малахов В.П. Философия права: учеб.пособие для студентов вузов, обучающихся по специальности «Юриспруденція» (0305010/В.П.Малахов. – 2-е узд.. перераб. и доп. – М.:ЮНИТИ – ДАНА, 2007. – 336 с. – (Серия «Cogito ergo sum»). – С. 128-129.
1014 Малахов В.П. Философия права: учеб.пособие для студентов вузов, обучающихся по специальности «Юриспруденція» (0305010/В.П.Малахов. – 2-е узд.. перераб. и доп. – М.:ЮНИТИ – ДАНА, 2007. – 336 с. – (Серия «Cogito ergo sum»). – С. 157-158.

256КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

законам, іншим нормативним актам, яка залишається безвідносною до окремості кожної дії.
Хоча юридична справедливість здійснюється в кожній конкретній ситуації, тим не менше, вонамає абстрактний, послідовно і повноцінно формальний характер і тому близька за змістомдо реалізації рівності. З наведеного випливає, що правова справедливість наділена високим
соціальним потенціалом, реалізується в широкому діапазоні умов, випливає зі звичних станіві можливостей, доступних практично всякому суб’єкту. Вона може майже зливатися з елементарною «калькуляцією» дій і відносин на основі встановленої формальної міри, а може наближатися до змістовно наповненої відплати. На кожному із розглянутих рівнів ми маємо справуне тільки із поступовим ускладненням чи спрощенням оцінок і установок, не тільки зі зростанням чи зменшенням значущості дій, скільки з якісно різними критеріями і умовами досягненнячи відновлення справедливості.
Справедливість – не проста співрозмірність правових дій і їх оцінок, а висока внутрішня
узгодженість правової міри і того, до чого вона закликає, з чим пов’язує сподівання правової
істоти.
«Калькулююча» справедливість у праві розрахована на благорозумність, здоровий глузд,поміркованість, елементарну чесність, визнання і постійність; відплатна справедливість закликає, з одного боку, до милосердя і великодушності, а з іншого – до каяття. Ясно, що правова справедливість має очевидні межі, за якими починається простір або моралізований, абоспрощений, якщо не примітивної формалістики. Правовий суб’єкт, звичайно, розраховує нарозкаяння того, хто провинився і навіть потребує цього, але він не може виправдати вчиненого
тільки на підставі каяття і пробачити винного. Тому справедливість за законом завжди будевідрізнятися від моральної справедливості, як би тісно вони не були пов’язані, як би друга невиправдовувала першу. Та й сама відплата в праві повинна, безумовно, мати реальний, конкретний характер на відміну від відплати морального відношення, неоднозначного за своїм
змістом, хоча і прозорого за наслідками.
До ознак правової справедливості В.П. Малахов відносить те, що вона є:справедливістю
упорядковуючою; своєрідною противагою соціальній несправедливості, її «симетричною»стороною; рельним і практично досяжним аналогом міри справедливості.
Думка про правову справедливість має, так би мовити, реактивний характер, тобто вона актуалізується у зв’язку із деякою конкретною несправедливістю незалежно від того, чи має таканесправедливість одиничний чи масовий характер. Саме тому правова справедливість виражається у відновленні справедливості (або – що те ж саме – в усуненні несправедливості) в рамках і в формах вже існуючих і визнаних у суспільстві, а не створюваних кожен раз знову, як цевідбувається у сфері моралі. Правова справедливість не є таким соціальним орієнтиром, якийбув би способом гарантування реальних міжлюдських відносин. Думка про правову справедливість, спонукання до неї вичерпуються негативною установкою на порушені, неповноцінні
відносини і дії, права і обов’язки. В цьому сенсі правова справедливість може бути охарактеризована як ідентифікуюча, оскільки вона пов’язана із поєднанням конкретного соціального
змісту та існуючої загальної форми.1015
Розглядають також справедливість як сутнісну властивість, якість права. Властивість – філософська категорія, яка виражає один із моментів (аспектів) виявлення сутності речі у відносинах з іншими речами, те, що характеризує її подібність до інших предметів або відмінністьвід них. Тісно пов’язана із якістю. Кожна окрема річ має багато властивостей, єдність яких виражає її якість. Для того, щоб предмет набув якоїсь якості, він повинен мати певні властивості.
1015 Малахов В.П. Филофия права: учеб. пособие для студентов вузов, обучающихся по специальности «Юриспруденція» (0305010/В.П.Малахов. – 2-е узд.. перераб. и доп. – М.: ЮНИТИ – ДАНА,2007. – 336 с. – (Серия «Cogito ergo sum»). – С. 180.

257

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Коли предмет втрачає якусь якість, то він втрачає і відповідні властивості, які виражали йогосутність.1016 Категорія якості виражає притаманну речам специфічну визначеність, що тотожна
їхньому буттю і відрізняє їх від інших речей у певній системі зв’язків.1017 Якість – філософська
категорія, що відображає існуючу визначеність предмета, завдяки якій він існує як такий, а неінший.1018
Розуміння права як рівності (як загального масштабу і рівної міри свободи людей) включаєв себе з необхідністю і справедливість, зазначає автор лібертарної теорії права В.С. Нерсесянц.1019 Зокрема, він пропонує пояснення цій категорії в контексті розмежування права і закону, а саме: справедливість входить в поняття права, право «з засади речі є справедливим», асправедливість – сутнісна властивість і якість права, категорія і характеристика правова, а непозаправова (не моральна, духовна, релігійна і т.п.).
Тому завжди доречним є питання про справедливість чи несправедливість закону, і це, фактично, питання про правовий чи неправовий характер закону, про відповідність чи невідповідність праву. Але така постановка питання є недоречною і не за адресою стосовно права, оскільки воно (вже згідно із поняттям) завжди справедливе і є носієм справедливості в соціальному
світі.
Більше того, тільки право і є справедливим. Адже справедливість тому, власне, і справедлива, що втілює у собі і виражає загальнозначущу правильність, а у цьому своєму раціоналізованому і формалізованому вигляді вона означає всезагальну правомірність, тобто сутність іначало права, зміст правового принципу всезагальної рівності і свободи.
І за змістом, і за етимологією справедливість (justisia) сходить до права (jus), означає існування у соціальному світі правового начала і виражає його правильність, імперативність інеобхідність.
Латинське слово «юстиція» (justisia), яке міцно укоренилося в багатьох мовах, перекладається російською то як «справедливість», то як «правосуддя», хоча змістовно йдеться про однеі те ж поняття – про справедливість, що включає в себе і правосуддя (і у вихідному значенні
судження по праву, і в похідному значенні судового вирішення спору у відповідності до права,справедливо). До речі, всі ці аспекти правового змісту справедливості знайшли адекватне відображення в образі богині Справедливості Феміди із Терезами Правосуддя. Використовуваніпри цьому символічні засоби (богиня із пов’язкою на очах, терези і т.т.) доволі доступно виражають вірні уявлення про властиві праву (і справедливості) загальну значущість, імперативність, абстрактно-формальну рівність (пов’язка на очах богині означає, що абстрагований відрозмежувань однаковий правовий підхід до всіх, незважаючи на особистості, – це необхідна
умова і основа для об’єктивного судження про справедливість).
Справедливим є те, що виражає право, відповідає праву і відбувається згідно із правом. Діяти справедливо – означає діяти правомірно, відповідно до всезагальних і одинакових вимог
права.1020
Внутрішня єдність справедливості і правової рівності (загальнозначущості і однаковості
його вимог щодо всіх, включаючи і носіїв влади, що встановлюють певні правоположення) укоментарях (дігестах) знаменитого римського юриста Ульпіана до одного преторського едикту.
1016 Філософський словник (За редакцією В.І.Шинкарука). – Київ, 1973. – 600 с. – С. 70.
1017 Філософський словник (За редакцією В.І.Шинкарука). – Київ, 1973. – 600 с. – С. 578.
1018 Новая философская энциклопедия: В 4 т./Ин-т философии РАН. – М.: Мысль, 2010. – Т. 2– 634 с. – С. 237.
1019 Нерсесянц В.С. Философия права: учебник. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Норма, 2009. – 848 с. – С. 44.
1020 Нерсесянц В.С. Философия права: учебник. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Норма, 2009. – 848 с. – С. 44-45.

258

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Визначним у своїй справедливості є, перш за все, сам едикт, кодифікований Сальвієм Юліаном у першій половині ІІ ст. Зміст едикту – у формулюванні однієї з істотних вимог принципу
верховенства рівності у сфері правотворчості і правозастосування, яка звучить так: «Які правові положення хтось встановлює по відношенню до іншого, такі ж положення можуть бутизастосовані і до нього самого» (Д.2.2.). Більш розгорнуто ця вимога у наведеному Ульпіаном
фрагменті едикту виражена так: «Магістрат або особа, що займає посаду, наділену владою,установивши яке-небудь нове правове положення у справі проти іншої особи, повинен застосувати те ж правове положення, якщо його супротивник пред’явить вимогу. Якщо хто-небудь
досягне того, що (на його користь) буде установлено яке-небудь нове правове положення магістратом чи особою, яка займає посаду, забезпечену владою, то це ж правове положення будезастосоване проти нього, коли в подальшому його супротивник пред’явить вимогу» (Д.2.2.1.).
Коментуючи цей едикт, Ульпіан зауважує: «Цей едикт встановлює положення надзвичайної
справедливості і не може викликати чиєсь обгрунтоване незадоволення: оскільки хто заперечуватиме, щоб у його справі було винесено таке ж рішення, яке він сам виносить для іншихчи доручає винести…Зрозуміло, що те право, яке хтось вважає справедливим застосувати доіншої особи, повинно визнаватися діючим і для себе самого…». Другий, не менш важливий аспект єдності справедливості і рівності як вираз співрозмірності і еквівалентності зафіксованийу традиційному природно-правовому визначенні справедливості як відплати рівним за рівне.
В такий спосіб В.С. Нерсесянц коментує зв’язки справедливості і рівності.
І як підсумок, він пропонує визнати справедливість як самосвідомість, самовираження ісамооцінку права і тому, разом з тим, – правову оцінку всього іншого, позаправового.
Якогось іншого принципу, крім правового, вважає В.С. Нерсесянц, справедливість не має.
Заперечення ж правового характеру і змісту справедливості неминучо веде до того, що за справедливість починають видавати яке-небудь неправове начало – вимоги зрівнялівки або привілей, ті чи інші моральні, релігійні, світоглядні, естетичні, політичні, соціальні, національні,економічні і т.п. уявлення, інтереси, вимоги. Тим самим правове (т.б. всезагальне і рівне длявсіх) значення справедливості підмінюється деяким окремим, частковим (індивідуальним,груповим, партійним, клановим і т.п.) інтересом і довільним змістом, партикулярними претензіями.
Із цією проблемою, але дещо під іншим кутом зору ми вже стикалися при розгляді різних
напрямків критики принципу правової рівності (і права в цілому) з позицій неправової (і антиправової) «свободи».
При запереченні правової природи справедливості, вважає В.С. Нерсесянц, ми фактично
маємо справу з тим же, але вже стосовно справедливості, тобто із неправовою (тобто антиправовою чи позаправовою) справедливістю. Згідно із логікою такого підходу, виходить, що правояк таке (право взагалі, а не тільки антиправовий закон) є несправедливим, а спараведливість
насамперед представлена в тому чи іншому позаправовому началі, правилі, вимозі.
Тут, відповідно, справедливість права, якщо така допускається має похідний, вторинний,умовний характер і поставлена в залежність від підпорядкування права відповідному позаправовому началу. І оскільки такі позаправові начала позбавлені визначеності принципу правової рівності і права в цілому (об’єктивної всезагальності правової норми і форми, єдиного
масштабу права, рівної міри правової свободи і т.д.), вони неминучо опиняються під впливом
суб’єктивізму, релятивізму, власного (самовільного) розсуду і особистого вибору (індивідуального, групового, колективного, партійного, класового і т.п.) Звідси і множинність невідповідних один одному позаправових уявлень про справедливість і право, односторонніх претензій
того чи іншого приватного начала на всезагальне, властиве праву і справедливості.
259

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5З позицій правової всезагальності (формально-визначеної всезагальності правової рівності, свободи і справедливості), в рівній мірі значущої для всіх незалежно від їх моральних,релігійних, соціальних, політичних та інших відмінностей, позицій та інтересів, всі ці позаправові начала із вираженими в них особливими потребами, вимогами і т.д. – лише особливі
сфери в загальному просторі буття і дії права і правової справедливості, специфічні об’єкти, ане суб’єкти справедливої правової регуляції. У просторі всезагальності і загальнозначущості
принципу правової рівності і права як регулятора і необхідної форми суспільних відносин
вільних суб’єктів саме правова справедливість виступає критерієм правомірності чи неправомірності усіх інших претензій на роль і місце справедливості у цьому просторі. Віддаючи
кожному своє, правова справедливість робить цю єдність можливим, всезагальним і рівнимдля усіх правовим засобом , який не сприймає привілеї і утверджує свободу1021.
Цілком протилежну позицію займає В.М. Сирих. Піддаючи критиці підхід до справедливості В.С. Нерсесянца і його розуміння справедливості як правової, а не позаправової категорії,В.М. Сирих наголошує, що справедливість не може бути атрибутом права. Аналізуючи основні
положення теорії справедливості у В.С. Нерсесянца, а саме, що справедливість тому, власне, ісправедлива, що втілює і виражає загально значущу правильність, а це у своєму раціоналізованому вигляді – всезагальну правомірність, тобто сутність і начало права, зміст правового принципу всезагальної рівності і свободи, і, визнані В.С. Нерсесянцом, як аргументи, – коментар
Ульпіана, згідно з яким те право, яке особа вважає справедливим стосовно іншої особи, вонаповинна вважати дійсним і для себе самої, і традиційне природно-правове визначення справедливості як «відплати (отримання) рівним за рівне», В.М. Сирих доходить висновку, що такіаргументи про співвідношення справедливості і права не є правомірними і дійсними. Тобто
якщо справедливість є формою відображення деяких правильних загально значущих судженьпро право, то вона не може бути самим правом, його властивістю, подібно до того, як ним неє інші форми права (джерела чи правові знання, правовідносини). Безпосередньо право маєчіткий і визначений зміст – це норми права, інститути права або галузі права.1022
Розуміння правової справедливості як деякої форми відображення всезагальної правомірності відповідає її загальноприйнятому традиційному розумінню як сукупності оціночних суджень про право і результати його дії.
Критикує В.М. Сирих і підхід до справедливості як до рівності. Він вважає, що справедливість – це оціночне судження про зміст норм права, їх здатності задовольняти інтереси суспільства або його частини. Рівність, будучи основоположною властивістю норм права, прямим ібезпосереднім чином впливає на зміст оцінок результатів правовідносин як справедливих чинесправедливих. Єдність справедливості і рівності має, на думку В.М. Сирих, не внутрішній,а зовнішній характер і проявляється як єдність змісту і форми.
У праві в значенні рівноцінності, рівнозначності прав і обов’язків використовується ознака
еквівалентності, що наділена всезагальністю і є дійсною ознакою права. Справедливість яксуб’єтивне і оціночне судження є компонентом правової свідомості і моралі та знаходиться замежами права. Але В.М. Сирих погоджується з тим, що справедливість можна розглядати якправовий принцип, що вимагає належної, обов’язкової поведінки, як це пропонує В.М. Шафіров.1023
Але, при цьому В.М. Сирих зазначає, що вимоги вчиняти справедливо ні в Конституції, нів інших законах немає. Навпаки, в самих законах допускаються ситуації, при яких можуть на1021 Нерсесянц В.С. Философия права: учебник. – 2-е изд., перераб. и доп. – М.: Норма, 2009. – 848 с. – С. 47-48.
1022 Сырых В.М. Логические основания общей теории права. Т. 3. Современное правопонимание. – М.: РАП., 2007. – 512 с. – С. 436.
1023 Шафиров В.М. Естественно-позитивное право. Введение в теорию. – Красноярск, 2004. – 260 с. – С. 134.

260

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

ступати і несправедливі результати. Окрім того, як підставно зауважувала С.В. Полєніна, в законодавстві відсутні критерії для розмежування справедливих результатів і несправедливих. І,нарешті, значна частина актів застосування юридичної відповідальності незмінно визнаються
несправедливими або потерпілими, або винними особами. Відповідно, вимога вчиняти справедливо у подібних ситуаціях унеможливила б і сам правозастосувальний процес.1024
С.А. Зайцев, теж вважає, що сутність права не вичерпується ідеєю справедливості, оскільки
право – це і свобода, і рівність, і законність. Справедливість розглядається не як право в цілому, а як один із його загальних принципів.1025
Принцип – первоначало, те, що лежить в основі певного явища. В цьому значенні справедливість не тільки взаємодіє з іншими відправними началами, але і може вступати з нимиу протиріччя. Наприклад, з позицій справедливості кожен злочинець повинен зазнати кари завчинене. Однак кримінальному праву відомі такі інститути, як давність у здійсненні правопорушення, амністія, помилування, що дозволяють звільнити винного від покарання повністюабо частково. В даному випадку обов’язковість покарання поступається місцем милосердю, адія принципу справедливости коректується з позицій гуманізму.
Не будучи закріпленою текстуально у в конкретних правових нормах, справедливість випливає із сукупності юридичних приписів, виступаючи одним із критеріїв, що відрізняють
правове законодавство від санкціонованого свавілля. Але при цьому виникає питання, що вважати мірилом самої справедливості, якщо уявлення про неї можуть змінюватися не тільки відоднієї історичної епохи до іншої, але і від людини до людини. С.А. Зайцев ставить питання,чи існує взагалі об’єктивна основа справедливого, незалежна ні від чийого суб’єктивного погляду? Таким критерієм, на думку вченого, повинна бути сама людина як учасник суспільних
відносин. І з цієї точки зору об’єктивно справедливим є все те, що сприяє розвитку людської
особистості, її збагаченню і вдосконаленню.
Звідси справедливість права полягає в його відповідності основним напрямкам соціального
прогресу, у забезпеченні поступального руху суспільних відносин шляхом закріплення в праві
обов’язків їх учасників, співмірних досягнутому ними рівню.
Закріплення такої співмірності досягається як шляхом законодавства, так і в результаті правозастосування, коли необхідна нормативна база відсутня або існуюче законодавство суперечить юридичним принципам. За таких обставин вирішальна роль відводиться практиці судових органів. Які поки що не наділені у нас правотворчими функціями.
Для будь-якого суспільства найскладніше «приземлити» абстрактну справедливість, проголосити їй вірність, зробити її реальністю. Цьому суперечить недосконалість людини, детермінуюча її схильність до помилок, що, безумовно, властиве і тим, хто здійснює правосуддя.
Соціальна справедливість є метою, до якої рухається всяке суспільство. І навряд чи існує
соціум, який вже досяг цієї мети, оскільки рух до соціальної справедливості постійно гальмується людськими колізіями, помилками і навіть злочинами.
Аналізуючи методичні засади нормопроектування, автори монографії про законотворчу політику в Україні зазначили, що справедливий закон і порядок – альфа і омега повноцінної діяльності та перспектив розвитку будь-якої держави.1026

1024 Сырых В.М. Логические основания общей теории права. Т. 3. Современное правопонимание. – М.: РАП., 2007. – 512 с. – С. 422.
1025 Зайцев С.А. К вопросу о понятии справедливости //Вестник Омского университета. – 1999. – Вып. 4. – С. 148-151.
1026 Ковальський В.С., Козинцев І.П. Правотворчість: теоретичні та логічні засади. – К.: Юрінком Інтер, 2005. – 192 с. – С. 71.

261

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5До відправних правових начал відносить справедливість і Е.В. Скурко, опираючись прицьому на праці У. Блекстона, який у свій час зауважив, що творець наділив людський розум
здатністю розпізнавати закони добра і зла, з якими дюдині належиться співвіднести свою діяльність, і такими, серед інших, є принципи: чесно жити, нікого не ображати, давати кожному,що йому належить, до яких Юстиніан звів усю доктрину права.1027
У межах основоположних принципів – засад права досліджує справедливість і С.П. Погребняк. А саме, втілення ідеї справедливості у праві, на його думку, відбувається через реалізацію
принципу справедливості в процесі правотворчості і судочинства.1028
А саме, в рамках правової матерії справедливість реалізується через надання їй, з-поміж
інших якостей, насамперед статусу загальновизнаного (всезагального, основоположного)принципу права. Під такими принципами розуміють систему найбільш загальних і стабільних
імперативних вимог, закріплених у праві, які є концентрованим виразом найважливіших сутнісних рис та цінностей, що притаманні цій системі права, і визначають її характер і напрямки
подальшого розвитку.1029
Відбираючи ті вимоги, які можуть претендувати на роль основоположних принципів права,послуговуються методикою Дж. Ролза, який сформував свій перелік принципів справедливості. Оскільки Дж. Ролз прагнув знайти ті фундаментальні правила, що можуть бути узгоджені
розумними та добре поінформованими людьми, які зацікавлені у плеканні своїх власних інтересів та мають право вибору, то він дійшов висновку, що ніхто не здатний наполягати на тихпринципах, що є корисними лише в його конкретній ситуації, а спрацьовують лише ті засади,які стають наслідком чесної угоди (домовленості).1030 За аналогією, С.П. Погребняк виокремлює ті ідеї, на користь яких зроблять вибір усі, перебуваючи у первісній позиції, яка характеризується «запоною незнання», що на них має ґрунтуватися право як загальнообов’язковий
соціальний регулятор, а саме: справедливість, рівність, свободу і гуманізм.1031
Тенденцію визнання справедливості засадою права простежуємо в працях відомих український вчених. Так, наприклад, проф. Рабінович П.М., прогнозуючи майбутній соціально-демократичний тип права, визначає його як систему формально обов’язкових загальних нормфізичної поведінки, які встановлені або санкціоновані соціально-демократичною державою,виражають волю більшості населення країни – трудівників-власників, спрямовані на врегулювання суспільних відносин відповідно до цієї волі та загально-соціальних потреб і реально забезпечують максимальне здійснення та захист основоположних прав людини, спільнот іоб’єднань на засадах свободи, справедливості, солідарності.1032
Подібною є позиція і колективу авторів Академічного курсу загальної теорії держави і права,які розглядають справедливість як загальновизнаний (всезагальний) принцип права. Дотримуючись основного правового змісту, який отримав принцип справедливості ще за часів Юстиніана – «Justitia est constans et pertua voluntas suum cuigue tribuere (справедливість є постійнаі незмінна воля кожному дати заслужене)», сучасні правознавці в рамках правової системи
суспільства надають йому багато значень. По-перше, справедливість закладена в самому змісті
права, в тих суспільних відносинах, формою яких є право. По-друге, самодіяльність суб’єктів
права повинна бути пронизана ідеями неупередженості, істинності, правильності, законності,1027 Скурко Е.В. Принципи права: монографія. – М.: Ось-89, 2008. – 192 с. – С. 18.
1028 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.:Право,2008. –240 с. – С. 46.
1029 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.: Право,2008 – 240 с. – С. 37.
1030 Ролз Дж. Теория справедливості: Пер с англ./Науч.ред и пред. В.В.Целищева. Изд. 2-е. – М.: Издательство ЛКИ, 2010. – 536 с. – С. 25-30.
1031 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.: Право, 2008 – 240 с. – С. 38.
1032 Рабінович П.М. Основи загальної теорії права та держави: Навч. Посібник. – Вид. 10-е, доп. – Львів: Край, 2008. – 224 с. – С. 120.

262

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

чесності і т.п. (judex bonus nihil ex arbitrio suo facit, nec propositione domesticate voluntatis, sed
juxta leges et jura pronunciet – хороший суддя нічого не може зробити на власний розсуд або завласним бажанням, а повинен виносити рішення за законом та по справедливості). По-третє,винесені юридичні рішення, що встановлюють права та обов’язки, заходи заохочення і юридичної відповідальності повинні за формою і змістом бути справедливими, тобто враховувативсі обставини і відповідати ступеню вчиненого проступку.1033
Цілком погоджуючись із такою деталізацією, можемо стверджувати, що досліджуваний
принцип ставить певні вимоги до усіх видів діяльності держави, а саме: правотворчої, правозастосувальної та правотлумачної. Тому цілком підставним є виокремлення в літературі справедливості як принципу правотворчості. Такі міркування зустрічаємо, наприклад, у відомих
російських теоретиків права В.В. Лазарєва і С.В. Липня. А саме, вони відзначають, що процес
створення нормативно-правових актів у сучасній демократичній державі будується на принципах законності, справедливості, науковості, демократизму і гласності. Розуміння справедливості завжди було різним: колись цілком справедливою вважалися і кровна помста, і принцип талона, і станова нерівність. Сьогодні ж справедливість конкретизується, як правило, вказівкоюна ідеї гуманізму, рівності громадян перед законом і т.п.1034
Зупинімося детальніше на характеристиці цього принципу. Основними завданнями, які покладаються на правотворця є такі: сформувати систему суспільних і державних цінностей, гуманістичних ідеалів, визначивши співвідношення правового і неправового (протиправного);задовольнити потреби, інтереси людей, зважаючи на розвиток, динаміку суспільних відносинта окреслити сферу дії права, розмежувавши правову і позаправову матерії.
Як бачимо, розв’язання таких завдань передбачає вимоги до формування правових норм,так би мовити, змістовного характеру. Оскільки йдеться про визначення прийнятного і неприйнятного, співвідношення права і моралі, зважування інтересів приватних і публічних, томимоволі законодавець стикається з категорією справедливості у її розумінні як критерія длятаких розмежувань.
Щоправда можна зауважити: нормативність поняття справедливості завжди викликала сумніви. Багато видів справедливості, обговорюваних ще Платоном і Аристотелем, засвідчують
умовність цієї категорії. Як зазначає О.Э. Лейст, можливо, поняття справедливості зводитьсядо напівінтуїтивної, емоційної оцінки конкретних життєвих ситуацій і відносин за банкетним
правилом римських юристів «кожному своє»1035. Навіть автори, які намагалися розробити концепцію справедливості, вимушені були погодитися з тим, що нормативне визначення справедливості є неможливим, вона може виражатися через різні поняття і категорії, подекуди несумісні.1036
Можна погодитися із загальним твердженням про те, що усі сучасні теоретичні дослідження і визначення справедливості є ідеологічними і часом суперечливими. Єдиним спільним зазначають у них – визначення справедливості як відсутності (уникнення, виправлення) несправедливості.
Такі міркування навіть, без глибокого аналізу поняття справедливості, дозволяють стверджувати, що категорія справедливості не має і не повинна мати свого нормативного визначеннята закріплення, інакше вона втратить здатність належно виконувати свої функції у правотвор1033 Общая теория государства и права. Академический курс в трех томах/ отв.ред. М.Н.Марченко. – 3-е изд., перер. и доп. – М.: Норма,2007. – Том 2: Право. – 816 с. – С. 106.
1034 Лазарев В.В., Липень С.В. Теория государства и права: Учебник для вузов. – 2-е изд., испр. и доп. – М.: Спарк, 2000. – 511 с. – С. 278-279.
1035 Лейст О.Э.Сущность права. Проблемы теории и философии права. – М.: ИКД «Зерцало-М»,2002. – 288 с. – С. 170.
1036 Булгаков В.В. Концепция справедливости в праве. Автореф. Дисс. Канд..юрид наук. – Белгород, 2002. – С. 8.

263

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5чому процесі. А саме, дуже часто позитивне право може відставати від суспільних уявлень просправедливість. Проте цей розрив має тенденцію до згладжування: або це відбувається внаслідок того, що уявлення про справедливість із часом руйнують правові норми, які суперечать
їм, або право перевиховує існуючу правову мораль.1037 Одним із шляхів розв’язання конфлікту між позитивним правом і справедливістю деколи вбачають революцію.1038 В такий спосіб
справедливість, як поняття оціночне, зумовлене умовами життя суспільства, його розвитком,надбаннями та досягненнями, задаватиме тон позитивному праву.
Окрім того, з огляду на інтеграційні процеси, зокрема в рамках Ради Європи, визнання
державами юрисдикції міжнародних правозастосувальних органів, розуміння справедливості
набуває нових масштабів і потребує подальшої імплементації у національну юридичну практику. Наприклад, при аналізі діяльності Європейського суду з прав людини стикаємося із проблемою пошуку «справедливого балансу інтересів громадянина, держави і суспільства» призахисті того чи іншого права, проголошеного Конвенцією про захист прав та основних свобод
людини 1950 року, формуванням стандарту права на «справедливий судовий розгляд», категорією «справедлива сатисфакція». Так, наприклад, у рішенні по справі Сорінг (Soering, 89)зазначено, що бажання забезпечити справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу
колективу і необхідністю дотримуватися основних прав людської особистості пронизує всюКонвенцію в цілому. Ця рівновага виражається у принципі пропорційності обмежень. Це означає, що обмеження, накладені на окрему особу у загальних інтересах, повинні бути співмірні необхідності їх накладення. Потрібно дотримуватися також певної пропорції між вжитими
заходами і цілями, які ці заходи переслідують. Принцип пропорційності знаходить своє чітке
застосування у наданні права власності або в тому, що стосується заходів обмеження цього
права з боку національних органів влади (експропріація, регулювання користування власністютощо).1039
Тому невипадковими є міркування представника українського правозастосувального органу – заступника голови Апеляційного суду Миколаївської області, який визначив умови, заяких відбувається застосування національними судами Конвенції про захист прав і основних
свобод людини в Україні. До таких віднесено: невідповідність внутрішнього законодавства
України положенням вказаної Конвенції та Протоколів до неї; наявність у законодавстві України правових «прогалин»; краще розуміння тих положень законодавства, до яких були внесені
зміни або доповнення на підставі прецедентної практики Європейського суду; у випадках використання таких основних принципів Конвенції як «справедливість», «справедлива сатисфакція» або «верховенство права».1040
У зв’язку з цим змістовне бачення Європейським судом категорії «справедливість» висуває певні вимоги до правотворчих органів держав -учасниць даної Конвенції, оскільки йоговтілення у законодавстві держави дозволить упередити порушення міжнародно-правових зобов’язань держави, а, отже, уникнути ситуації виступати порушницею прав людини на міжнародній арені.
Ще одним фактором, який актуалізує дослідження справедливості в рамках правотворчої
діяльності, є поступове входження правових прецедентів в систему джерел права держав романо-германської правової сім’ї. Такі тенденції простежуються, наприклад, в Україні, зважаючи
1037 Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика): Монографія. – Х.: Право, 2008. – 240 с. – С. 62.
1038 Циппеліус Р. Філософія права: Пер. з нім. – К.: Тандем, 2000. – 300 с. – С. 41-42, 46.
1039 Де Сальвиа М. Європейская конвенція по правам человека. – СПб.: Издательство Р. Асланова «Юридический центр Пресс», 2004. –267 с.- С. 71-72.
1040 Паліюк В.П. Особливості застосування судами України Конвенції про захист прав людини та основних свобод: (навчально-практичний
посібник). – Миколаїв, «Атол», 2003. – 130 с. – С.29.

264КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІна прийняття у лютому 2006 року Закону «Про виконання рішень та застосування практики
Європейського уду з прав людини», яким Конвенцію та практику Європейського суду офіційно
визнано джерелами права. Таке законодавче формулювання окреслило чимало проблем, пов’язаних із дослідженням статусу практики Європейського суду, яка у певній частині є прецедентною, в рамках національної правової системи. Це зумовлює певну перебудову традиційної
правосвідомості суддівських органів, їх нові можливості не лише у правозастосувальній, але йу нормотворчій практиці.
Тому погодимось, що сучасні концепції справедливості є «джерелом ідей визнання й захисту прав людини, верховенства права, а також вирішення суспільних конфліктів у формі спеціальних процедур, визначених законом (процедурна справедливість). Ця функція покладенана судову владу як арбітра, що розглядає й вирішує юридично значущі справи. Окрім того, судвідіграє важливу роль у вирішенні конфліктів, які виникають на ґрунті розподілу матеріальнихта інших цінностей».1041
Зважаючи на наведене, можна справедливість розглядати і як засадничу умову правотворчого процесу, яка:1. ставить вимоги змістовного характеру до правотворчого процесу (на відміну від інших
принципів правотворчості, які передбачають формальні вимоги до правових норм);2. є динамічною, оскільки її зміст визначається умовами життя суспільства, його розвитком, надбаннями та досягненнями, а відповідно, і визначає орієнтири правового розвитку;3. її дотримання дозволить забезпечити: 1) ефективність правового регулювання на усіхйого стадіях, оскільки презюмується первинна справедливість правових приписів; 2) реалізацію міжнародних правових стандартів, що упереджує ситуацію порушення державою основних прав людини; 3) успішне здійснення усіх форм правотворчої діяльності.
Отже, дослідження шляхів взаємодії справедливості і права дозволяє простежити такі можливості справедливості:1) обумовлювати право з позицій моралі, зважаючи на приналежність категорії «справедливість» до сфери моралі, що, відповідно, відображається поняттям «моральність права»,«внутрішня мораль права», «мораль, що робить можливим право». У зв’язку із цим формуються підстави для оцінки права і правозастосування, а також найважливіша передумова йогоефективності. Окрім того, саме крізь призму моральності повинна проектуватися така властивість права як примусовість.
У цьому аспекті актуалізуються зв’язки справедливості (з огляду на її «моральну приналежність») і Абсолютної ідеї, Світового Розуму і Абсолютних Еталонів, а відповідно, формування поняття Вища справедливість визначають специфіку аксіологічної функції справедливості,зокрема у стосунках із правом. Такі особливості проявляються у суб’єктах оцінювання (людиоцінюють вчинки, поведінку інших людей, і це знаходить свій прояв у праві, і тоді формується
поняття правової справедливості, тоді як Вища справедливість, що є наслідком прагнення доАбсолютного Еталону, Морального Ідеалу, виходить за межі людської діяльності, і відповідно,виводить цю категорію зі зв’язки із правом). Виникає висновок про взаємодоповнюваність
справедливості і права як явищ конкурентного середовища, залежного від конкретно-історичних умов та ситуацій.
2) обумовлювати право з позицій цінностей, зважаючи на визнання справедливості правовою цінністю через: 1) розуміння справедливості як «блага, якого прагне людина», «належ1041 Городовенко В.В. Принцип справедливості судової влади: загальнотеоретичні аспекти.// Адвокат. – 2012. –№2(137). – С. 23.

265ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5ності», зважаючи на поняття цінність, обумовлює і відповідне розуміння права; 2) різну класифікацію справедливості як правової цінності, а саме, як: - вищої цінності, «яку покликана
захищати і культивувати вся система права» (В.А. Бачинін); - ключової цінності права, яка визначає онтологічну основу права (І.І. Кальной, О.В. Грищук) або основоположної (Н.Н. Алексеев, В.С. Нерсесянц, О.Г. Данильян); - ейдетичної правової цінності (нарівні зі свободою)(А.В. Поляков) у формальному значенні, яка набуває свого соціокультурного змістовного навантаження; - привнесеної (у правову площину зі сфери моралі) цінності (М.Н. Марченко); такої, що зумовлюється конфліктом інших рівнозначних цінностей і є свідченням різної ролі,яку здатна виконувати справедливість в житті права (Г.Д. Гурвіч).
3) визначати мету права. Це виправдано з огляду на методологічну близькість понятть
«мета», «цінність» і «благо». Саме тому цілком підставним є положення про те, що цінності,які намагаються знайти своє втілення у законах суспільства, є всього лише окремим проявом,виразом загального прагнення людей до справедливості, як відзначав Д. Ллойд. Саме з оглядуна мету права розрізняють справедливість формальну і реальну, тобто істинну, справжню, щомає важливе практичне значення;4) формувати образ права, зважаючи на потенціал справедливості як ідеї права. Оскільки,за найбільш загальними уявленнями, справедливість – це відповідність того, що людина даєсуспільству і отримує від нього, тобто відповідність прав і обов’язків, а саме вони складають
основу правової матерії, тому із самого початку ідея справедливості втілюється саме в праві істворює його модель, уявлення про нього;5) забезпечувати призначення права. Під справедливістю часто розуміють сукупність поглядів на належне. Оскільки жодне суспільство не характеризується єдністю поглядів на належне, то всі існуючі в даному суспільстві погляди можуть бути реалізовані в межах діючого
правопорядку і, відповідно, урівноважені. Цей правопорядок задовольняє бажання, які складають середину між крайніми побажаннями найбільш відсталих частин суспільства і високими
устремліннями найбільш розвинутих і передових. Діючий правовий правопорядок урівноважує різноманіття і розбіжності прагнень та інтересів, виражаючи собою їх середній рівень уданому суспільстві;6) конкретизувати та раціоналізувати право, зважаючи на контекст справедливості якправового поняття. Це дозволяє погодитися із такими дослідженнями логіки справедливості,яка визнає необхідність існування формального аналогу справедливості, оскільки вона маєзначення не тільки як символ належного суспільного стану, але і як реальний цілеорганізуючий засіб, хоча раціонально і технічно не забезпечений. Тобто справедливість підставно розглядати як змістовний компонент ціннісно-орієнтуючої і нормативно-регулятивної соціальної
систем;7) виявляти сутність права, зважаючи на справедливість як його властивість. Оскільки
деякі вчені справедливість вводять у поняття права, а право вважають «справедливим із засади
речі», то справедливість, відповідно, стає характеристикою правовою, а не позаправовою (неморальна, духовна, релігійна і т.п.);8) виявляти першоначало у праві, зважаючи на якість справедливості бути принципом управі.

266

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

5.2. Рівність як конституційна цінність та принцип недискримінації управі
5.2.1. Філософські підходи до рівності у праві
Серед низки конституційних цінностей, що є похідними від людської гідності, особливе місце займає рівність. Вважається, що воля як один із структурних компонентів психіки людини
визначає свободу самоздійснення права, а право при цьому є соціальним знаком відмежування дозволеного від недозволеного. «Оскільки право є обґрунтуванням і виправданням певної
поведінки людини, то в цьому значенні воно є нормативно-ціннісним регулятором. Оскільки
право виступає регулятором поведінки людей, то воно визначально претендує на статус контролера за дотриманням «формальної» рівності».1042
Загальновизнано, що принцип рівності являє собою поєднання концепцій формальної і фактичної (реальної) рівності, що дозволяє забезпечити у праві справедливу рівність можливостей як провідну сучасну інтерпретацію ідеї рівності. Принцип правової рівності описуютьза допомогою формули «диференційована рівність з можливостями позитивних дій». Вказана
формула виводиться із того, що усі, хто знаходиться в однаковому становищі, мають рівні права, свободи та обов’язки і є рівними перед законом і судом, але права, свободи та обов’язкиє різними, коли право враховує розумні й об’єктивні відмінності між людьми або створює
тимчасові сприятливі умови для певної категорії осіб з метою компенсації існуючої фактичної
нерівності.1043
Виділяють такі основні аспекти принципу рівності: рівна повага в межах певної схеми процесу ухвалення постанов – вимога виявляти рівну повагу до думки кожного; об’єктивне ставлення – вимога однакового розгляду однакових випадків; рівність розподілу – вимога отримання кожним рівної частини певного блага; рівність результату – вимога, згідно з якою, індивіди
після процедури розподілу повинні опинитися в однакових умовах.1044
На думку І.І. Кального, визнання різних людей формально рівними є «рівнозначним визнанню їх рівної правоздатності як можливості, яку один індивід може реалізувати, а іншийі не намагається цього зробити. Іншими словами, право є рівним для різних людей формальним шляхом до набуття благ, а не роздача цих благ порівну кожному».1045 Тому саме існування
принципу формальної рівності гарантує статус права як регулятора суспільного життя людей,а відсутність формальної рівності свідчить про відсутність права.
З точки зору права, рівність передбачає однакові можливості (права і свободи) та обов’язкидля всіх людей. На відміну від фактичної рівності, правова рівність полягає у рівності перед
правом. Формування ідеї рівності у суспільстві та праві включало і продовжує включати низку
важливих чинників, серед яких можна виділити історичні, культурні, релігійні, економічні,політичні та інші. Однак у всі часи і сьогодні право визначається змістом ідеї рівності, а також
тією мірою свободи і справедливості, яку вона визначає. Крім того, розвиток ідеї людської
рівності також тісно пов’язаний з розумінням природи людини. Тому слушною є думка С.

1042 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – с. 31.
1043 Більш детально про це: Грищук О.В., Бокало Н.І. Генеза ідеї рівності у класичних та некласичних типах праворозуміння. – Хмельницький,2018. – 200 с.
1044 Короткий оксфордський політичний словник / За редакцією І. Макліна і А. Макмілана; Переклад з англ.. – К.: Основи, 2006. – С. 596.
1045 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – с.31.

267

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Рабіновича, що рівність людей слід розглядати через призму природи людини, у поєднанні зприродним правом та правами людини.1046
Рівність і нерівність В.А. Бачінін визнає формальними принципами соціальних взаємовідносин, що є традиційними для історії всієї світової цивілізації та мають соціально-політичний,морально-етичний та правовий зміст. Суспільство не є однорідною масою, «в ньому завжди
присутні диференціюючі ознаки, яких є достатньо багато і які можуть проявлятися за різноманітними підставами, демонструючи свої позитивні та негативні функції. Нерівність, взята самапо собі, випливає з такої об’єктивної характеристики всього існуючого як його ієрархічність,котра передбачає взаємозумовленість різних рівнів системи». 1047
Рівність і нерівність невід’ємні одна від одної, вони існують у кожній соціальній системіяк протилежні взаємоврівноважуючі тенденції. В цьому випадку соціальна система перебуваєу стані стійкої і водночас динамічної рівноваги. Рівність як один із принципів існування суспільної системи дозволяє утверджувати її стабільність. У свою чергу, нерівність є фактором,що обумовлює місце людини в ієрархічній структурі суспільства, і може бути декількох видів.
Виділяють такі види нерівності:1. Природна нерівність, що зумовлена фізіологічними, соматичними, психофізичними
особливостями людей, їх відмінностями у віці, статі, силі, красі та ін., що завжди існували міжлюдьми і ніколи не зникнуть;2. Соціальна нерівність виникла разом з розвитком цивілізації, має різноманітні формиі проявляється в різних сферах суспільного життя. Найбільш чітко цей вид нерівності проявляється при розподілі праці на фізичну та розумову; в способах життя в селі і в місті; у різноманітних соціальних ролях (професіях, посадах); в рівнях добробуту, розмірах власності; уналежності до різноманітних соціальних об’єднань і груп; характері соціальних привілеїв.
3. Культурна нерівність передбачає різницю у рівні освіченості, вихованості, культури, вступені обдарованості творчими здібностями і талантами. Люди відрізняються між собою захарактером потреб, типами світогляду, ідеологічними переконаннями, релігійними віруваннями.1048
На думку Е. Дюркгейма, люди від природи не є рівними за ступенем обдарованості тими чиіншими талантами, а соціальний вплив у вигляді навчання, виховання, освіти ще більше загострює таку нерівність. Саме суспільство шляхом різноманітних знаків уваги, виплат, привілеїв
по-різному оцінює працю того, хто талановитий і того, хто бездарний.
М. Вебер вказував на три основні різновиди нерівності: майнова нерівність; статусна нерівність, за якої люди різною мірою користуються повагою і визнанням, відрізняються міжсобою за способом життя, характером одягу, смаку, особливостями мови, манер; нерівність,що зумовлена мірою влади, що знаходиться у розпорядженні різних людей і залежить від походження, багатства, належності до впливових політичних партій та ін.
Вказане свідчить, що абсолютна рівність є неможливою, оскільки суперечить природній,соціальній та духовні сутності людини. Однак відносна (формальна) рівність існує, і потреба вїї існуванні не викликає сумнівів. З етичної точки зору формальну рівність закріплює правило,1046 Рабінович С. З історії античного праворозуміння: вчення ранніх стоїків та епікурейців про природну справедливість // Юридична
Україна. – 2006. – №10 (46). – с. 3-7.
1047 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
с. 685.
1048 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
с. 686с.

268

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

згідно з яким, слід ставитись до інших так, як би людина хотіла, щоб ставились до неї. Такерозуміння рівності має універсальний характер і вимагає однакового ставлення до людей, незалежно від їх особливостей та характеристик. З правової точки зору рівність передбачає однакові можливості – права і свободи, а також однакові обов’язки для всіх людей та соціальних груп.
Аргумент «інтуїтивної рівності можливостей» зустрічаємо у працях Віла Кімлика, який зазначає, що ідеологія рівних можливостей нині видається прийнятною, оскільки визнає, що«долю людей визначає радше їхній вибір, ніж їхні життєві обставини».1049 Якщо людина досягає певних честолюбних планів у суспільстві, де є рівність можливостей, тоді її успіх або невдача будуть визначені ефективністю її праці, а не належністю до певної раси, класу чи статі. Усуспільстві, де ніхто не має ані привілеїв, ані перешкод, зумовлених соціальними обставинами,успіх чи невдача людей буде результатом їх власного вибору та зусиль. Таким чином, будьякий успіх буде заробленим, заслуженим. Тому цілком справедливо, що люди мають нерівні
частки соціальних благ, якщо вони заробили, заслужили цю нерівність, тобто вона є результатом їх дій та вибору.
При цьому слід враховувати наявність таких чинників як природні таланти та соціальні обставини (соціальний клас, раса чи стать). З цього приводу цікавими є міркування Ролза, якийзазначає, що на визначення одержуваних при розподілі суспільних часток можуть впливати
соціальні випадковості та природжені шанси. «Ніхто не заслуговує ні своєї великої природної здібності, ні сприятливого стартового майданчика в суспільстві».1050 Тому Ролз пропонує
впорядкувати суспільні відносини таким чином, щоб ці випадковості працювали задля добра
менш щасливих.
Рональд Дворкін пропонує два принципи рівності. Перший вимагає, щоб уряд ставився досвоїх підданих як до рівних, тобто таких, що мають право на рівну турботу і повагу. Інший
принцип вимагає, щоб при розподілі певного ресурсу можливостей, уряд однаково ставивсядо всіх своїх підданих, чи, в усякому разі, забезпечив такий стан справ, за якого всі вони булиб рівними у цьому плані.1051
На думку С.Б. Боднара, сучасна філософія ототожнює дихотомію «рівність – нерівність»із суперечністю «природне – штучне». Соціальні факти демонструють близькість нерівностідо природного, а рівності – до штучно створених відносин, що підтверджує самовідтворення
нерівності у будь-яких соціокультурних системах, легкість і постійність, з якими нерівність
встановлюється у глобальних суспільних формаціях, а також багатоаспектність проблем реалізації принципу рівності. Таким чином, сучасне розуміння концепту «рівність» трактуєтьсяним як прояв незалежності й оцінюється сучасною правосвідомістю як обставина, що надає
нормативного змісту реалізації самостійності суб’єкта права. «Від держави ж вимагається нетільки подолання юридичних перешкод до розвитку принципу рівності, а й створення конкретних можливостей для найширшого його прояву».1052
Слід погодитись з В.В. Левкуличем, що у морально-етичному відношенні рівність – це нормативна вимога еквівалентного взаємного обміну послугами, повагою, благопристойністю
тощо. Прикладом рівності може бути «золоте правило», яке має універсальний характер. Всілюди, незалежно від їх особливих ознак і якостей, потрапляючи у сферу його дії, перебуваютьу відносинах етичної рівності. На відміну від нього, правова (юридична) рівність передбачає
1049 Кімлика Віл. Ліберальна рівність // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – с. 828.
1050 Rawls J. A Theory of Justice. – London Oxford University Press, 1971. – S. 34.
1051 Дворкін Рональд Ліберальна концепція рівності справедливості // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – с. 811.
1052 Боднар С.Б. Рівність як категорія філософії права. Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук. Спеціальність:12.00.12 – філософія права. – Чернівці, 2009. – с. 173.

269

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5рівну міру прав і обов’язків у всіх громадян, однаковий для всіх простір соціальної свободи.
«У поняття правової рівності входить і рівний ступінь відповідальності осіб перед законом,незважаючи на їх фактичні відмінності за ознаками раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, замовними або іншими ознаками. Принцип формально-юридичної рівності виключає будь-які необумовлені законом переваги, привілеї учасників правових конфліктів, судових розглядів».1053
Г.М. Комкова1054 справедливо зазначає, що рівноправність і соціальна рівність – це два різних поняття. Рівноправність означає рівність людей у їх людській гідності, тобто визнання
абсолютною цінністю людської особистості. Під рівноправністю розуміються права і свободи, зафіксовані в міжнародних документах та основних законах держав. Соціальна ж рівність
розглядається нею як рівність в соціальних статусах конкретних людей, яку досягти вельми
складно. У галузевих правах (виборчих, трудових), в індивідуальних правових статусах людейє певна нерівність, проте це не порушує загальну концепцію справедливості.
Ґрунтуючись на міжнародних документах щодо ліквідації різних видів дискримінації, вченадає узагальнене поняття дискримінації як будь-яке розрізнення, виняток, обмеження або перевагу в правах, засноване на якійсь ознаці людини, що має метою або наслідком знищення абоприменшення визнання, користування або здійснення рівності прав людини та основних свобод. Пропонується автором також антидискримінаційний механізм, який повинен складатисяз таких компонентів: переконливого обґрунтування неприйнятності дискримінації як з бокудержави в цілому, так і її окремих представників; прийняття і втілення в життя послідовного,науково обґрунтованого законодавства для подолання обставин, всередині яких можуть матимісце різні типи дискримінації; застосування державою ефективних організаційних засобів
боротьби з дискримінацією в усіх сферах життя; активної участі інститутів громадянського
суспільства у подоланні дискримінації та відвертої нерівності, переважно в соціально-економічній сфері. При цьому наголошується, що саме держава виступає захисником прав громадянвід дискримінації, навіть за відсутності їх ініціативи.1055
Як вважає М. Цвік, однією з передумов досягнення юридичної рівності є суспільно необхідні взаємні обмеження свободи. На відміну від фактичної рівності, юридична рівність полягаєу закріпленні рівності всіх перед законом. «В її рамках передбачаються різні права і обов’язкиу різних за правовим статусом груп суб’єктів права, тобто встановлення певної міри рівності.
Міра рівності встановлюється і заради уникнення зловживання цим принципом».1056 Тому найвища цінність права полягає в його характеристиці як знаряддя соціального прогресу, гарантованості ним всезагальної свободи та рівності.
Конституційний принцип рівності людини і громадянина І.К. Полховська1057 визначає як гарантування кожному члену суспільства, незважаючи на будь-які його індивідуальні ознаки (завинятком обставин, передбачених Конституцією й законодавством), однакових можливостей
1053 Левчулич В.В. Морально-етичний та правовий зміст категорії рівність // Мультиверсум. Філософський альманах. – К.: Центр духовної
культури. – 2004. – № 39. http://www.filosof.com.ua/Jornel/M_39/Levkul_1.htm
1054 Комкова Г.Н. Конституционный принцип равенства прав и свобод человека и гражданина в России (Понятие, содержание, механизм
защиты). Диссертация на соискание ученой степени доктора юридических наук. Специальность: 12.00.02. – конституционное право;муниципальное право. – Саратов, 2002. – 384 c. http://www.dslib.net/konstitucion-pravo/konstitucionnyj-princip-ravenstva-prav-i-svobodcheloveka-i-grazhdanina-v-rossii.html
1055 Комкова Г.Н. Конституционный принцип равенства прав и свобод человека и гражданина в России (Понятие, содержание, механизм
защиты). Диссертация на соискание ученой степени доктора юридических наук. Специальность: 12.00.02. – конституционное право;муниципальное право. – Саратов, 2002. – 384 c. http://www.dslib.net/konstitucion-pravo/konstitucionnyj-princip-ravenstva-prav-i-svobodcheloveka-i-grazhdanina-v-rossii.html
1056 Цвік М. Про сучасне праворозуміння // Вісник Академії правових наук України. – 2000. – №4 (27). – с. 10.
1057 Полховська І.К. Конституційний принцип рівності людини і громадянина в Україні: дис... канд. юрид. наук: 12.00.02 / Національна
юридична академія України ім. Ярослава Мудрого. – Х., 2006. – 191 с.

270КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІдля реалізації конституційних прав і свобод, покладення на осіб, які знаходяться в однаковому
правовому становищі, рівних обов’язків, а також забезпечення рівності всіх перед законом ісудом. Конституційний принцип рівності особи складається з двох елементів: рівності прав,свобод і обов’язків (рівноправності) й рівності всіх перед законом і судом. Хоча нерівність міжлюдьми є неминучою, що випливає з їх природної сутності, але при цьому важливо зважати,коли така нерівність є результатом об’єктивної реальності, а коли вона має дискримінаційний характер. Не будь-які відступи від вказаного принципу є дискримінацією. «Так, соціальна
держава намагається вирівнювати матеріальне становище тих, хто в силу не залежних від нихпричин не може користуватися рівними з іншими особами правами. Завдяки проведенню виваженої соціальної політики така держава може забезпечити гідний людини рівень життя, щозумовлює гарантування кожному рівних можливостей для використання проголошених Конституцією України прав і свобод».1058
Досліджуючи питання рівності і відповідальності людини, В.К. Грищук стверджує, що кримінальний закон є рівним мірилом кримінальної відповідальності для юридично і фактично
рівних суб’єктів злочину. Це рівність суб’єктів, які рівні за своїми кримінально-правовими ісоціальними ознаками перед рівними умовами їх кримінальної відповідальності, визначенимиу кримінальному законодавстві в широкому його розумінні. Вона запрограмована в чинному
законодавстві як рівна для рівних, хоча й ця рівність є відносною, а не абсолютною, оскільки
«абсолютна рівність не можлива і навіть шкідлива. Прикладом запровадження такої рівності
може слугувати рівність більшовицького типу. Коли йдеться про кримінальну відповідальність,то різною є, наприклад, кримінальна відповідальність неповнолітніх і дорослих, здорових інеповносправних, жінок звичайних і жінок вагітних, пересічних громадян і службових осіб,пересічних громадян і військовослужбовців і т.п. Але за рівності пом’якшуючих і обтяжуючих
обставин, особи винного, стану його здоров’я, наприклад, неповнолітні чи вагітні жінки тощота інші суб’єкти заслуговують на однаковий масштаб кримінальної відповідальності як рівні
серед рівних».1059
О.М. Тарасишин вважає, що для правової культури України характерне прагнення розглядати право в тісному взаємозв’язку з рівністю, толерантністю і справедливістю. Відповідно
справедливість розуміється як життєво важливий для збереження і розвитку суспільства ціннісно-етичний орієнтир, покликаний служити загальному благу в цілому і окремо взятому
індивідууму. Справедливість розглядається як приблизно рівний розподіл вигод і тягот, щовиникають із взаємодії в рамках суспільства, безсторонність, істинність. Вона пов’язується зправильністю, обґрунтованістю правового реагування на ту чи іншу діяльність, вирішення суперечок про право і конфліктів, що виникають при цьому. Справедливість також тлумачитьсяяк рівність перед законом і судом, рівноправ’я, відповідність злочину і покарання, відповідність між метою законодавця і обраними ним засобами досягнення. Під толерантністю вчений розуміє одну із чеснот і високих цінностей, що передбачає пошану і визнання рівності,ставлення до іншої людини як до рівнодостойної особи. Це виражається у свідомому придушенні відчуття неприйняття, викликаного всім тим, що знаменує в іншому інше, при цьому
припускаючи налаштованість на порозуміння і діалог з іншим, визнання і пошану його прав навідмінність. Толерантність передбачає також відмову зведення різноманіття до одноманітностіабо переважання будь-якої однієї точки зору, а також від домінування, насильства і насиль-1058 Полховська І.К. Конституційний принцип рівності людини і громадянина в Україні: дис... канд. юрид. наук: 12.00.02 / Національна
юридична академія України ім. Ярослава Мудрого. – Х., 2006. – 191 с. – с. 7.
1059 Грищук В.К. Філософсько-правове розуміння відповідальності людини: Монографія. – Хмельницький: ХУУП, 2013. – 768 с. – с. 554.

271

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5ницьких дій проти іншого через визнання в кожній людині рівноцінної істоти, яка має право навласні переконання, визнання різних людських культур, норм поведінки, прав іншого.1060
Таким чином, рівність є постійно змінюваним суспільним явищем. У ході історичного розвитку сформувалися декілька значень даного поняття. Перше значення рівності випливає зтези «Бог створив людей рівними, відповідно і всі повинні отримувати однакове» і виражає
початкове бачення рівності, не враховуючи індивідуальності кожної людини та зводить ідеюрівності до рівності потреб. Наступний підхід у визначенні рівності полягає в тому, що кожна людина має рівні стартові можливості і, використовуючи свої інтелектуальні можливості,може досягнути відповідного життєвого рівня. Ліберальний підхід, відповідно до якого, людиє рівними виключно у своїх правах та рівні перед законом.
5.2.2. Класичні та некласичні підходи до рівності як правової цінності
Сучасна некласична наука заснована на новій парадигмі раціональності, на відміну від класичної науки, яка ґрунтувалася на уявленні про сутність речей як певну абсолютну, незміннута позасуб’єктивну даність, з якою мають узгоджуватися будь-які людські міркування та практичні дії. Це проявляється в неможливості мати абсолютно незалежне від суб’єкта знання просвіт, в людиномірності будь-якого виду людської діяльності, а також у тому, що сутність людини не є чимось напередзаданим та позачасовим, а створюється самою людиною в процесі їїсуспільно-культурної самореалізації. 1061 Тому разом із історичною еволюцією природи людини
трансформується і ідея рівності в праві, яка переосмислюється залежно від того, наскільки
вона відповідає правовій і соціальній реальності та домінуючому праворозумінню.
Ідею рівності в праві можна дослідити, керуючись основними філософсько-правовими
типами праворозуміння. Комплексний підхід до типології праворозуміння, дозволяє простежити розвиток ідеї рівності у класичному (природно-правовому, позитивістському і соціологічному) та посткласичному (некласичному) праворозумінні. За природно-правового підходу
дослідження їдеї рівності у праві представлене світським та релігійним праворозумінням. Умежах позитивістського праворозуміння ідея рівності у праві розглядається у межах юридичного позитивізму, психологічного та класового (марксистського) підходів. У посткласичному
праворорзумінні ідея рівності досліджується в межах комунітарного, комунікативного, лібертатно-юридичного та феміністичного підходів.
Зародження філософсько-правового розуміння ідеї рівності пов’язують з епохою Античності, коли було закладено фундаментальні цінності сучасної європейської культури. Філософські
праці тієї доби прагнули запропонувати теорії ідеального суспільного устрою, права та держави, базуючись на тогочасних уявленнях про свободу, справедливість та рівність у суспільстві.
Ідея рівності, що пропонувалась тогочасними філософами як соціально-правовий ідеал, знаходила своє впровадження як ефективний регулятор різноманітних суспільних відносин. Хочау філософії того часу було зроблено лише перші кроки щодо обґрунтування і впровадження всуспільну свідомість ідеї рівності в сучасному розумінні, вона вже поступово почала входитидо змісту соціальних норм, які регулювали різноманітні сфери суспільного життя. Це стосується сфери права, політики, економічних відносин, а головне – моральних норм.1062
1060 Тарасишина О.М. Справедливість і толерантність у сучасному праві України: автореф. Дис. … канд. юрид. наук / О.М. Тарасишина. –Одеса: Б.в., 2008. – 19 с.
1061 Токарська А.С. Правова комунікація в контексті поскласичного праворозуміння. Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора
юридичних наук за спеціальністю 12.00.12 – філософія права. – К: Київський національний університет внутрішніх справ, 2008. –514 с. – С. 17.
1062 Більш детально про це: Грищук О.В., Бокало Н.І. Генеза ідеї рівності у класичних та некласичних типах праворозуміння. – Хмельницький,2018. – 200 с.

272КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Розуміння ідеї рівності відповідало розвитку античного суспільства, і його можна вважати
початковим етапом ідеї рівності в сучасному її розумінні. Античне суспільство за своєю суттю
було рабовласницьким, а тому нерівність між людьми була однією із засад права, моралі та йкультури в цілому. Поряд з цим, тогочасне суспільство зробило одну з перших вдалих спроб
правової регламентації рівності вільних людей, що знайшло свій прояв у зародженні демократії як форми держави.
Звичайно, що антична демократія – одна з перших спроб правового впровадження ідеї рівності – мала певні недоліки. Першим з них була залежність людини від тиранії більшості,влада ж в різні історичні періоди була в різних соціальних груп, які й встановлювали, насаджували правила поведінки. Крім того, незважаючи на те, що демократія була прямою, вона всеж була обмеженою, оскільки належала лише вільним громадянам. Раби, іноземці та жінки немали політичних прав.
Слід підкреслити, що історія становлення та розвитку ідеї рівності в праві пов’язана такожіз правилом таліону, яке виражалось у однаковості заподіяної шкоди і відплати за неї та булоспрямоване проти нерівної правової оцінки рівноцінних ситуацій. Тобто рівність розглядалась як вимога певної поведінки у певних ситуаціях, яка забезпечувалась страхом відплати
(покарання), що знайшло вираз, зокрема, у філософії Платона та Аристотеля. Хоча, визнаючи
рівність оцінки дій людей, Аристотель вважав, що всі люди мають різну природу і не можуть
бути рівними. Платон, посилаючись на Сократа, визнавав рівність за гідністю та чеснотами.
Свій розвиток принцип таліону отримав у «золотому правилі». Вважають, що золоте правило існує у двох формах – негативній («не чини іншим того, чого собі не бажаєш») і позитивній
(«чини по відношенню до інших так, як ти бажав би, щоб інші чинили стосовно тебе»). Золоте
правило як відмінний від таліону принцип ставлення людини до інших людей припускає ініціативність, активність людини, відповідальність, а також їх потенційну взаємність (у томучислі реалізовану через третіх осіб) та надперсональність. Золоте правило пропонує людині
певний спосіб співвіднесення себе з іншим, уявну постановку себе на місце іншого. За цимиознаками золоте правило має відмінності порівняно з аналогічними загальними принципами,які історично передували йому (таліон, заповіді любові). Таким чином, через золоте правило
ідея рівності набуває нових змістовних ознак, що проявилося у визнанні всіх людей (не лишечленів роду) рівними між собою.
У цілому ідея рівності розвивалась здебільшого в межах природного праворозуміння у філософії Демокрита («у всьому прекрасна рівність») та софістів: Протагора (рівність людських
чеснот, рівність громадян полісу), Антифонта (загальна рівність за природою), Гіппія (людирівні й близькі співгромадяни), Алкідаманта (Бог зробив всіх вільними, природа нікого не зробила рабом).
У філософії стародавнього Риму ідея рівності і нерівності набувала іншого звучання у зв’язку з тим, що тогочасне суспільство було рабовласницьким. Тому слід виділити тлумачення ідеїрівності у розумінні повсталих рабів, рабовласницької демократії та рабовласницької аристократії. Не заперечуючи рабства як соціального явища, філософи розвивали ідеї рівності через
призму природного права та відстоювання ідеї духовної свободи всіх людей (Сенека), уявленняпро державу з рівним для всіх законом, яка правиться відповідно до рівності і рівноправності
всіх (Марк Аврелій), тлумачення справедливості, яка полягає в тому, що вона віддає кожному
своє і зберігає між людьми рівність (Цицерон), вимоги жити чесно, не чинити шкоди іншому,кожному віддавати те, що йому належить (Ульпіан).1063
1063 Грищук О.В., Бокало Н.І. Генеза ідеї рівності у класичних та некласичних типах праворозуміння. – Хмельницький, 2018. – 200 с.

273ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Таким чином, можна констатувати, що в період Античності мало місце зародження філософського обґрунтування ідеї рівності, яке проходило через поступову гуманізацію суспільних
відносин на основі природного права від мінімальної рівності в покаранні за шкоду і до визнання духовної рівності всіх людей. Це знаходило своє відображення і у політичній організації античних полісів, яка поступово набувала ознак демократії.
У період Середньовіччя ідея рівності також розвивалась здебільшого в межах природного
типу праворозуміння (зокрема релігійного його підтипу). Визначальне значення у той період
мала християнська релігія, завдяки якій люди визнавалися рівним перед Богом (однак ще непоміж собою). Зокрема Августин розцінював прагнення до рівності як протиприродне й відстоював «рівність у нерівності». На думку Томи Аквінського, який продовжив ідеї Аристотеля,люди є рівні у своїй вірі перед Богом, але вони не можуть бути рівними у суспільстві, а досконалість Всесвіту вимагає, щоб у речах була присутня нерівність.
В епоху раннього Нового часу ідея рівності не пов’язувалась з природним правом, а з формою правління у державі. Так, Н. Макіавелі відстоював республіку як форму держави, для якоїнеобхідний принцип рівності, яка може розвинути здібності людей, викликати у них повагу досуспільного блага й інші громадянські чесноти. Утопісти Т. Мор та Т. Кампанела вважали, щорівність можлива за умови знищення приватної власності.
Природно-правове тлумачення ідеї рівності знайшло своє відображення у філософії Т. Гоббса (природа створила людей рівними, однак це породжує ворожість «війну всіх проти всіх»,що є нормальним станом суспільства); Д. Локка (у природному стані люди мають рівні права,однак у них різні здібності, вони не однаково працьовиті, а тому виникає відмінність у власності та нерівність майнова); Ш.Л. Монтеск’є (виділяє природну рівність, яка існує лише удосуспільному стані і забезпечується звичаями і політичну рівність, за якої люди стають рівними тільки завдяки законам); Ж.Ж. Руссо (виділяв фізичну та політичну нерівність, яку засуджував); Ф.М. Вольтера (бути вільним серед рівних визнавалось за природне життя людини,відстоював рівність правового статусу громадян); М. Робесп’єра (вважав економічну рівність
химерою, на його думку держава повинна була боротися лише проти крайнїх проявів нерівності); Д. Юма (ідею рівності людей розглядалась як передумова першопочаткового договору івиплаває з чесноти справедливості. Рівність, як визначальна характеристика свободи людини
визначається як єдина підстава взаємного обмеження свободи для досягнення миру і порядку усуспільстві); А. де Токвіля (вважав рівність відмінною ознакою епохи, що настала, складовою
частиною демократичного способу організації суспільного життя). Вперше у цей час природно-правове тлумачення ідеї рівності отримало своє закріплення в позитивному праві («Білльпро права», «Декларація прав людини і громадянина», «Конституція США»).1064
Особливе місце у формуванні ідеї рівності у філософії права в межах світського типу природно-правового праворозуміння посідає також Німецька класична філософія. Один із засновників цієї філософії І. Кант визнавав вихідну рівність всіх людей як розумних істот, якісуверенно і свідомо обирають свою поведінку. З цього випливає, «категоричний імператив»:«чини завжди так, щоб максима твоєї волі могла мати також і силу всезагального закону». Таким чином, обираючи певний тип поведінки, людина повинна припускати можливість такої жповедінки стосовно будь-кого і стосовно себе самої. Кант вважав рівність основною ознакою
права. На його думку, рівність можлива лише у свободі, що передбачає відсутність привілеїв усфері права.
Г. Гегель визнавав «рівність абстрактних ociб як таких», обґрунтовуючи тим самим формальну, правову рівність людей (люди piвнi як вільні особистості, рівні в однаковому пpaвi на1064 Грищук О.В., Бокало Н.І. Генеза ідеї рівності у класичних та некласичних типах праворозуміння. – Хмельницький, 2018. – 200 с.

274КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

приватну власність). Реальний обсяг власності є сферою особливого, де немає місця рівності:«особливість наявна там, де знаходить своє місце нepiвність i рівність була б тут не правом».
На думку С.Пуфендорфа, у природному стані панує мир, природна свобода і рівність людей, астворюючи державу люди добровільно відмовляються від частини свободи і рівності.
Ідея рівності у позитивістському праворозумінні представлена у теоріях, які засновані нафілософсько-позитивістській парадигмі, яка була характерна для ХІХ - початку ХХ ст.ст. Згідно з цим типом праворозуміння, емпіричний досвід є фундаментом наукового знання, а теорії
лише впорядковують факти. Слід виділити такі концепції рівності у позитивістському праворозумінні: юридично-позитивістська (легізм); психологічне праворозуміння; класова (марксистська) теорія права.
Юридично-позитивістське праворозуміння, що знаходить джерело пізнання права в правотворчій діяльності держави, розглядає право як систему формально обов’язкових правил
поведінки, які встановлені державою та передбачає рівність громадян правопорядку (правова
рівність як необхідна умова свободи (Д.С. Мілль), принцип юридичної рівності (Г. Кельзен),примусова рівність (Г. Харт)). Поряд з цим, у концепції О. Конта ідея рівності розглядається
шляхом заперечення через закон соціальної нерівності, яка передбачала принцип ієрархії міжлюдьми відповідно до їх здібностей та виконуваних соціальних функцій. Г. Кельзен розглядає
принцип юридичної рівності як такий, що означає формальну законність і є сумісним з фактичною нерівністю.1065
Основою психологічної теорії права стала теза Л. Петражицького: де діє принцип формальної рівності, там є правове начало і діє право, де немає принципу формальної (правової) рівності, там немає права (розуміння права як рівності, як міри свободи людей). Поряд з цим, вчений
підкреслював, що навіть за умов формальної рівності, слабкий розвиток усвідомлення власних
прав та правосвідомості особи призводить до психологічних недоліків і робить неможливоюїї рівність з іншими.
Ідея рівності у психологічному праворозумінні у той час розроблялась також через теорію
натовпу. Так, один із засновників психологічного праворозуміння Г. Тард вважав, що вивчення
психології натовпу має практичну, соціально-політичну основу, яка заснована буржуазними
революціями і масовими виступами. Г. Лебон вважав, що вирішальну роль у соціальних процесах має не розум, а емоції, а тому виступав проти ідеї соціальної рівності і демократії, доводив, що всі досягнення цивілізації є результатом діяльності еліти. Е. Канетті підкреслював,що всередині натовпу панує рівність, яка є абсолютною й не підлягає обговоренню і сама масаніколи не ставить її під сумнів. Крім того, натовпу потрібен напрямок, який є спільним дляусіх і поглиблює відчуття рівності. Е. Фромм звертав увагу на потребу людини належати доспільноти, без чого її пригнічує відчуття власної нікчемності. Рівність у свободі, яку людина
придбала в порівнянні з людиною доіндустріального суспільства, поставила її перед важким
вибором: або звалити на себе тягар відповідальності, або позбутися свободи шляхом нового
підпорядкування. На його думку, важливо те, щоб не було надмірної розкоші чи злиднів, однак
рівність не повинна зводитися до кількісного урівнювання в розподілі всіх матеріальних благ.
Ідея рівності стала наріжною у класовій (марксистській) теорії права, яка стверджувала,що у комуністичному суспільстві не буде приватної власності, експлуатації людини людиною,держава й право поступово відімруть, поступившись громадянському самоуправлінню. Згідно з цією філософією, класи повинні бути знищені, а згодом повинні зникнути національні
відмінності, розбіжності між розумовою та фізичною працею, містом і селом, праця стане
життєвою необхідністю, запанує повна соціальна рівність. Основою соціального життя марк1065 Грищук О.В., Бокало Н.І. Генеза ідеї рівності у класичних та некласичних типах праворозуміння. – Хмельницький, 2018. – 200 с.

275ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5систи вважали принцип «від кожного – за здібностями, кожному – за потребами». На їх думку,людство здійснить стрибок з царства необхідності до царства справжньої свободи, де вільний
розвиток кожного стане умовою вільного розвитку всіх.
Ідея рівності у соціологічному праворозумінні ХІХ-ХХ ст., виводить її джерело з суспільства, розглядає право як соціальне явище, що відбиває закономірні умови соціального буття івідносно незалежне від держави. Право розглядається як результат суспільних відносин міжвільними і формально рівними суб’єктами. Так, філософія Г. Спенсера глибоко індивідуалістична (суспільство існує для блага своїх членів, а не члени його існують заради суспільства).
Вчений запропонував закон «рівної свободи», згідно з яким всі люди повинні користуватися
таким обсягом свободи, який узгоджується з рівною свободою інших людей. Держава як вільна організація, що охороняє вільних людей, а головне її завдання – здійснення правосуддя ізабезпечення дотримання закону рівної свободи.
З іншого боку, у межах соціологічного праворозуміння того часу заперечується ідея абсолютної рівності, а натомість пропонується принцип ієрархічності для пояснення соціальної
нерівності. Це знайшло своє відображення у філософії Е. Дюркгейма (вважав, людей нерівними від природи залежно від ступеня обдарованості та зважаючи на особливості суспільного
розподілу праці. Поряд з цим, вчений відстоює ідею органічної суспільної солідарності, якаможе існувати лише на засадах формальної (правової) рівності його членів та запропонував
концепцію «справедливої нерівності»), М. Вебера (розуміння вченим соціальної нерівності
виходило з існування і взаємодії трьох типів стратифікаційних ієрархій (майно, статус, влада),які значною мірою незалежні одна від одної і на різних принципах упорядковують і стабілізують поведінку членів суспільства), П. Сорокіна (обґрунтував неминучість соціальної нерівності і пояснив її такими факторами: внутрішні біопсихічні відмінності людей; навколишнє
середовище, яке об’єктивно ставить індивідів у нерівне становище; спільне колективне життя
індивідів, яке вимагає організації відносин і поведінки і викликає розшарування суспільства накерованих і керуючих. Виділив три види соціальної нерівності: економічна, політична та професійна), Т. Парсонса (вважав, що сутністю стратифікації в будь-якому суспільстві є відносна
моральна оцінка та моральні цінності. Вчений виділив такі ознаки, що диференціюють нерівне становище людей у суспільстві: характеристики, якими володіють від народження; ознаки,пов’язані з виконанням соціальних ролей; елементи володіння), К. Девіса та У. Мура (головна
функціональна необхідність, яка пояснює універсальне існування стратифікації, пов’язана знеобхідністю розміщення індивідів і стимулювання їх усередині своєї соціальної структури).
Ідея рівності у ХХІ сторіччі продовжує розвиватись як у межах класичних типів праворозуміння, так і у посткласичному праворозумінні. У сучасних концепціях природного права вчені
концентрують свою увагу на розкритті змісту ідеї рівності у праві.
Сучасне розуміння ідеї рівності у природно-правовий концепціях істотно відрізняється відрозуміння рівності епохи антифеодальних революцій. Хоча великою мірою природно-правове
вчення базується на ідеології лібералізму, основними принципами якого є: «абсолютна цінність особистості, її людської гідності, прагнення до свободи, право на самобутність, самореалізацію, усвідомлення своєї відповідальності за власні дії перед собою і суспільством, поєднання індивідуалізму і корисних дій; прийняття невід’ємних прав людини (право на життя,свободу, власність); укладання договору між індивідом і державою, який є обов’язковим дляобох сторін (цей принцип втілено в конституціях у сучасних суспільствах; обмеження сфери
втручання держави в економічне і соціальне життя. Держава має підтримувати елементарний

276

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

порядок, створювати належні умови для свободи економічної діяльності й захищати країну відзовнішніх небезпек».1066
Поряд з цим, на противагу доктринам минулого, філософія права розглядає людину не яквідособленого індивіда, а як учасника різноманітних суспільних зв’язків. Абсолютним природним правом оголошується начало справедливості, «природним правом зі змінним змістом»,яке включає моральні і духовні цінності конкретного суспільства чи народу. Це начало почало
сприйматися як вимога справедливості й відповідного застосування права до цінностей існуючого суспільства. В даному історичному періоді існує думка про те, що не можна заперечувати
природне право, якщо бачити в ньому й критерій для права позитивного як настанови законодавцю. Крім того, вчення про природне право, розвиваючи традиції філософського осмислення права, утворило кілька філософських течій – неокантіанство, неотомізм, персоналізм та ін.,які зближуються в його трактуванні.1067
Зокрема, видатним представником неотомізму є французький філософ Жак Марітен, якийзапропонував власне розуміння природного права у своїй роботі «Природний закон». Вчений
розрізняв три елементи у природному законі: онтологічний, гносеологічний і розум Бога. Прицьому онтологічний елемент природного права полягає в тому, що існує людська природа,однакова, рівна у всіх людей. Людина прагне до визначеної нею мети, однак, будучи частиною
онтологічної структури природи, є підлеглою необхідності. Людині постійно потрібно приводити саму себе у відповідність із своєю метою, яка однакова для всіх, а обумовлений неюонтологічний порядок людських дій є неписаним законом, або природним правом, який і є тимнормальним станом функціонування, яким річ, рослина, тварина або людина, внаслідок своєї
особливої організації, «повинні» проявлятися або використовуватися. «Природний закон длялюдини – це моральний закон, тому що людина підкоряється або не підкоряється йому вільно,а не чрез необхідність й тому що поведінка людини належить до певного вищого порядку, щоне зводиться до загального порядку космосу і який прагне до кінцевої мети, вищої відносно загального блага космосу.1068 Отже, в онтологічному аспекті природний закон визначає ідеальний
порядок людських дій, що задає критерій розходження між належним та неналежним, і залежить від людської природи. При такому розумінні природне право збігається з усією сферою
природних моральних законів а його онтологія структурована таким чином, що закони повинні
відповідати природному праву.1069
Гносеологічний елемент природного права припускає, що ми ставимося до «природного
права як до пізнаваного і як оцінюючого у реальному житті практичний розум людини, що ємірилом людських дій».1070 Однак, оскільки природний закон не є писаним і люди усвідомлюють його по-різному й різною мірою, тобто постійно ризикують неправильно його зрозуміти,його пізнання є утруднене. Тому єдиним самоочевидним принципом цього природного законує знання того, що людина повинна робити добро й уникати зла. Однак добро і зло є також не докінця визначеними, тому цей принцип є всього лише передумовою природного права.
Марітен вважав, що природне право виникає із природного закону як того універсального
порядку, що визначений Творцем для Всесвіту, а «людина має право завдяки праву, що належить Богові, котрий є чиста Справедливість».1071 Орієнтація природного права на справедли1066 Вегеш М.М. Політологія // http://pidruchniki.ws/19620801/politologiya/osnovni_politichni_ideologiyi_suchasnosti
1067 Нерсесянц В.С. Общая теория государства и права. Учебник для юридических вузов и факультетов. – М.: Норма, 2001 – 552 с.
1068 Маритен Ж. Человек и государство / Ж. Маритен; пер. Т. Лифинцевой. – М.: Идея-пресс, 2000. – 196 с. – с. 84-85.
1069 Грищук О.В., Гелеш А.І. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві. – Хмельницький: Хмельницький університет управління таправа 2013. – 288 с.
1070 Маритен Ж. Человек и государство / Ж. Маритен; пер. Т. Лифинцевой. – М.: Идея-пресс, 2000. – 196 с. – с. 86.
1071 Маритен Ж. Человек и государство / Ж. Маритен; пер. Т. Лифинцевой. – М.: Идея-пресс, 2000. – 196 с. – с. 92.

277

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5вість особливо необхідна в тих випадках, коли позитивне право дає збій, і стає необхідним
створити нові юридичні норми. Про це яскраво свідчить Нюрнберзький процес, центральною
ідеєю легітимності якого було переконання в існуванні природних прав, «прав первинних і вищих стосовно писаного законодавства й угод між урядами, прав, які громадянське суспільство
повинне не дарувати людині, але визнавати й утверджувати як універсально цінних і які жодна
суспільна необхідність не може змусити нас скасувати або ігнорувати хоча б на мить».1072
За Марітеном, філософія демократичного позитивного права ґрунтується на засадах персоналізму, а демократія майбутнього має стати плюралістичною і персоналістичною. Люди, якімають різні філософські і релігійні погляди, можуть і повинні співпрацювати в ім’я загальних
цілей і загального блага, підтримуючи загальну людську віру у свободу. Марітен вважав, щодемократичне право має включати права і свободи людини та симетричні їм форми відповідальності; взаємні права та обов’язки соціальних груп і держави; управління народу, самим
народом і для народу; моральні зобов’язання влади щодо справедливих законів і Конституції;виключення можливості політичних переворотів у суспільстві; рівність людей, справедливістьу відносинах, громадянська згода та ідеал братерства, релігійна свобода, взаємна терпимість івзаємоповага, громадянська любов до Батьківщини, повага до її історії та спадщини; зобов’язання кожної особистості відносно блага політичного суспільства і зобов’язання кожних націй
відносно загального блага цивілізованого людства, необхідність усвідомлення єдності світу успівпраці народів.1073
Таким чином, за Ж. Марітеном, онтологічний елемент природного права полягає в тому, щоіснує людська природа, яка є рівною (однаковою) у всіх людей. Права людини, які відповідають
абсолютній вимозі природного закону є природними в прямому значенні цього слова, оскільки
випливають з природи людини як рівної з поміж рівних, вільної та духовної істоти. Марітен
вважав, що демократичне право має включати права і свободи людини та симетричні їм форми
відповідальності на засадах рівності людей, справедливості у відносинах, громадянської згоди, братерства, релігійної свободи, взаємної терпимості і взаємоповаги.
Пошук підстав справедливого суспільства і постановка проблеми обґрунтування моралі, виходячи з поняття раціональності, стали головною темою філософії Джона Роулза, який бажав
пояснити принципи справедливості притаманні сучасній ліберальній демократії не з принципів утилітаризму, а суспільного договору. Він писав: «Я не вірю в здатність утилітаризму забезпечити задовільне витлумачення основних прав і свобод громадян, як вільних і рівноправних
осіб… Я удався до загальнішого й абстрактнішого подання ідеї суспільного договору, виходячи на неї через ідею первісної позиції».1074
У своїй «Теорії справедливості» вчений, говорячи про справедливість, пов’язує її із формальною рівністю. «Всі первинні суспільні блага – свобода і можливості, доходи і багатства,а також умови самоповаги – мають бути розподілені порівну, якщо тільки нерівний розподіл
яких-небудь або всіх цих благ не служить благу найменш процвітаючої частки суспільства». Ізспільної концепції далі виводяться два конкретніші принципи справедливості: кожен індивід
повинен володіти рівним правом відносно спільної системи рівних основних свобод, які співвідносяться зі свободою всіх; соціальна та економічна нерівність має бути організована таким
чином, щоб вони одночасно: служили благу найменш процвітаючої частки суспільства відпо-1072 Маритен Ж. Человек и государство / Ж. Маритен; пер. Т. Лифинцевой. – М.: Идея-пресс, 2000. – 196 с. – с. 93.
1073 Шестопал С.С. Неотомістський напрямок у французькій філософії права: концепція Жака Марітена.: Автореферат дис... канд. юрд. наук:12.00.12. – Харків, 2009. – 26 с. – с. 16.
1074 Ролз, Джон Теорія справедливості / Пер. з англ. О.Мокровольський: – К: «Основи», 2001. – 822 с. – с. 12.

278КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

відно до принципу справедливих заощаджень; позиції і посади, відкриті для всіх при умові
чесної рівності можливостей.1075
Роулз пропонує також два правила пріоритету. Перше правило пріоритету стверджує, щоперший принцип справедливості має лексичний пріоритет в порівнянні з другим. Це означає, що він має бути задоволений раніше, ніж другий. Друге правило пріоритету встановлює
пріоритет між двома частками другого принципу. Принцип чесної рівності можливостей маєпріоритет в порівнянні з принципом відмінності. Перший означає, що свобода не може бутикуплена ціною добробуту. Свобода може бути обмежена тільки в ім’я самої свободи. Наприклад, свобода преси може бути обмежена для того, щоб домогтися неупередженого суду.1076
Згідно з Ролзом, ми можемо очікувати, що розумна людина, яка знаходиться у «вихідному положенні» і, відповідно, не усвідомлює свою природну обдарованість, і власні ресурси,обов’язково зробить вибір на користь ліберальних політичних прав. Ніхто при таких умовах необрав би суспільство без політичної свободи. Крім того, Ролз говорить, що розумна людина у«вихідному положенні» обрала б суспільство, де матеріально уражені індивіди ніколи не булиб віддані в жертву заради переваг людей, що живуть в кращих матеріальних умовах.1077 «Природною тут видається та відповідь, що на рівну справедливість мають право якраз моральні
особи».1078
Таким чином, Джон Ролз запропонував принцип рівної справедливості, який притаманний
сучасній ліберальній демократії, виходячи з теорії суспільного договору. На його думку всіпервинні суспільні блага мають бути першопочатково порівну розподілені між членами суспільства, а кожна людина повинна володіти рівними правами і свободами, які співвідносятьсяіз свободою інших. При цьому він підкреслював, що право на рівну справедливість мають
моральні особи, а соціальна і економічна нерівність має бути організована таким чином, щобслужити благу найменш процвітаючої частки суспільства.
Д. Роулз відносить рівність до «первинних благ», які забезпечують людині самоповагу. Розвиваючи цю ідею, вчений запровадив також принципи справедливого розподілу (вимога, щобкожна людина мала основні права і свободи та вимога рівності як рівного володіння свободоюі рівним розподілом благ, або принцип рівних можливостей, що покликаний усунути природнучи соціальну нерівність).
Захисту і оновленню ліберальних ідей, але в іншому ніж у Роулза сенсі, присвячені роботи
відомого американського філософа права Рональда Дворкіна. На противагу позитивістськимта герменевтичним філософсько-правовим концепціям, він наполягає на можливості і необхідності дати змістовне етичне обґрунтування права, яке спирається на концепцію обов’язкута належного. Дворкін розрізняє такі поняття як правила і принципи. Правила – це конкретні
норми; принципи містять в собі загальні правові положення (такі як людська гідність, справедливість і рівність). І принципи, і правила мають телеологічну структуру, тобто вони пов’язані зцілями.1079 Таким чином, філософ розглядає рівність як один із принципів права.
Рональд Дворкін запропонував оригінальну політичну концепцію ліберального егалітаризму, в системі якої поняття рівності, свободи та особистої відповідальності не знаходяться внепереборному конфлікті, а вирішують різні завдання, доповнюють і взаємозаміняють один1075 Роулз Дж. Справедливість як чесність: політична, а не метафізична // Лібералізм. Антологія. – К., 2002. – 1122 с.
1076 Барбежкина З.А. Справедливость как социально-философская категория. – М., 1983. – 203 с.
1077 Скомаровський В.О. Деякі думки до «теорії справедливості» Джона Ролза // http://www.rusnauka.com/8_NIT_2008/Tethis/Politologia/27858.
doc.html
1078 Ролз Д. Теорія справедливості / Пер. з англ. О.Мокровольський: – К: «Основи», 2001. – 822 с. – с. 682.
1079 История философии: Запад-Россия-Восток (книга четвёртая. Философия XX в.). – М.: «Греко-латинский кабинет» Ю.А. Шичалина,1999. – 448с. – с. 379.

279

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5одного. Це сполучення, засноване на принципах толерантності та плюралізму, складає фундамент сучасної ліберальної практики.1080 Філософ пише: «Головним нервом лібералізму є певна
концепція рівності, яку я називаю ліберальною».
Р. Дворкін висунув ліберальний пакет соціальних програм: «для простоти я буду називати
«лібералами» тих, хто дотримується цих позицій. У своїй економічній політиці ліберали висувають вимоги зменшити нерівність за багатством, використовуючи програми соціального
забезпечення та інші форми перерозподілу на основі прогресивного податку. Вони виступаютьза рівність між расами і схвалюють обмеження, що вводяться урядом з метою забезпечення
цієї рівності і спрямовані проти дискримінації при прийомі до навчальних закладів, наймі нароботу і у вирішенні житлових питань».1081 На думку Дворкіна, завдяки концепції рівності, щоскладає ядро сучасного лібералізму, можна здійснювати перевірку того, що ж насправді є ліберальним (твердженням, гаслом, вчинком, діяльністю). Лібералізм, на його погляд, є визнання
принципу приблизної рівності з метою надання кожному однакової частки благ, за допомогою
яких людина може реалізовувати свої прагнення.1082
Право на рівність Дворкін вважав визначальним у системі прав людини, оскільки суб’єктивні права утворюють принципи і критерії, які слід враховувати при оцінці права з точки зорусправедливості. Вчений закликав розрізняти два принципи, для яких рівність є політичним
ідеалом: перший полягає в тому, щоб уряд ставився до всіх своїх підданих як до рівних, тобто
таких, що мають право на рівну турботу і повагу; другий принцип вимагає, щоб при розподілі
певного ресурсу можливостей уряд однаково ставився до всіх своїх підданих, тобто принцип
приблизної рівності. Перший з цих принципів, стверджував Р. Дворкін, є визначальним, а другий похідним. Таким чином, ідея рівності, в розумінні вченого, є основою моралі лібералізму,яка вимагає офіційного нейтрального ставлення до уявлень про те, що є важливим у житті.1083«Уряд повинен ставитись до людей як до рівних не тому, що для політичної моралі не існуєні справедливості, ні несправедливості, а тому, що саме таке ставлення є справедливим. ...
Концепція рівності – це той принцип політичної організації, якого вимагає справедливість, ане спосіб життя окремих людей».1084
Дворкін детально відповідав на критику юристів і філософів, які дотримуються «реалістичної» позиції. Він ввів поняття «інтегральність», наполягаючи на тому, що співтовариство реально інтегрує своїх членів там і тоді, коли реально визнає їх вільними і рівними один одному.
Іншими словами, існування правової держави містить в собі доказ інтегрованості, цілісності
сфери права.1085
Слід погодитись, що теорія Рональда Дворкіна, заснована на сполученні ліберальних і соціалістичних підстав, свободи і рівності, являє собою поєднання теорії природних прав і деонтологічної концепції справедливості. В основі його ліберальної теорії лежить концепція рівності ресурсів, заснована на поєднанні ліберального і соціалістичного підходу. Теорія Дворкіна
знаходиться на просторі фундаментальних ідей ліберальної думки другої половини ХХ ст. –1080 Игнаткин О.Б. Проблема «либерального равенства» в концепции Рональда Дворкина.: Дис... канд. юрд. наук: 23.00.01. – Москва, 2005. –178 с. – с. 7.
1081 Дворкин Р. Либерализм // Современный либерализм: Ролз, Бераин, Дворкин, Кимлика, Сэндел, Тейлор, Уолдрон / Пер. с англ. Л.Б.
Макеевой. – М., 1998. – С. 52-53.
1082 Сморгунова В.Ю. Англо-американский лебирализм как основание западной модели гражданского общества: теоретико-правовой анализ
http://cyberleninka.ru/article/anglo-amerikanskiy-liberalizm-kak-osnovanie-zapadnoy-modeli-grazhdanskogo-obschestva-teoretiko-pravovoyanaliz/pdf
1083 Шульженко Ф. П. Історія політичних і правових вчень: Підручник. – К.: Юрінком Інтер, 2004. – 464 с. – с. 417.
1084 Дворкін Р. Ліберальна концепція рівності // Лібералізм. Антологія / Упоряд. О. Проценко, В. Лісовий. – К., 2002. – С. 811.
1085 История философии: Запад-Россия-Восток (книга четвёртая. Философия XX в.). – М.: «Греко-латинский кабине»’ Ю.А. Шичалина,1999. – 448с. – с. 379.

280

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

теорії ціннісного лібералізму І. Берліна, що ставить у центр плюралізм співіснування різних
цінностей (свободи та рівності) та теорії політичного лібералізму Дж. Роулза, заснованої нацентральній категорії справедливості. Концепція рівності ресурсів доповнюється також концепцією індивідуальних прав, в якій кожен індивід володіє певним рівнем свобод.1086
Таким чином, Р. Дворкін дає моральне обґрунтування принципу рівності як права на рівну
повагу, використовуючи поняття інтегральність (суспільство реально здійснює інтеграцію своїх членів лише тоді, коли визнає їх вільними і рівними). Він запропонував оригінальну концепцію ліберального егалітаризму, в межах якої ідеї рівності, свободи та особистої відповідальності доповнюють і взаємозаміняють одна одну на принципах толерантності та плюралізму. Надумку Дворкіна, завдяки концепції рівності, що складає ядро сучасного лібералізму, можливе
надання кожному однаковою частки благ, за допомогою яких людина може реалізовувати своїпрагнення.
Велике значення ідея рівності займає у філософії Мілтона Фрідмана, яке тлумачиться, зокрема через поняття негативної свободи (свободи від). Філософ називає три концепції рівності,які послідовно змінювали одна одну в західному політичному дискурсі: особиста рівність, аборівність перед Богом; рівність можливостей, яка конкретизує перший вид рівності; та рівність
результатів, яка зайняла лідируюче положення в останній третині XX сторіччя. З цих трьох
видів рівності з ідеалом свободи, на думку Фрідмена, сумісні тільки рівність перед Богом ірівність можливостей: «Рівність можливостей, як і особиста рівність не суперечить свободі:навпаки, вона представляє собою істотну складову частину свободи».1087 Різко негативно філософ оцінює рівність результатів, відповідно до якої надання свободи недостатньо, свобода
повинна бути забезпечена набором необхідних для нормального розвитку індивіда соціальних
благ.
Таким чином, суспільство, яке ставить рівність (в сенсі рівності результатів) вище свободи,в результаті втратить і рівність, і свободу. Якщо заради досягнення рівності воно вдасться досили, то це знищить свободу, а сила, застосована спочатку в ім’я найкращих цілей, виявитьсяв руках людей, що використовують її у своїх власних інтересах. На противагу цьому, суспільство, яке ставить свободу понад усе, здобуде, навіть не ставлячи перед собою це завдання, івелику свободу, і більшу рівність. І хоча більша рівність і є в цьому випадку ненавмисним
результатом свободи, його досягнення аж ніяк не випадкове. Система вільної конкуренції вивільняє енергію та здібності людей, даючи їм можливість переслідувати свої власні цілі, і прицьому захищає їх від перешкод і свавілля з боку їхніх співгромадян або влади. «Вона не створює перешкод для досягнення деякими людьми привілейованого становища, але перешкоджає
перетворенню цих привілеїв у закріплені законом або традицією виняткові права, бо, поки існує свобода, буде існувати і конкуренція з боку інших, більш здібних і цілеспрямованих людей.
Свобода це відсутність не тільки уніфікації, але й раз і назавжди встановленої ієрархії. У тих,хто сьогодні знаходиться в самому низу соціальних сходів, завжди існує перспектива завтра
піднятися на самий її верх, і в цьому процесі майже перед кожною людиною відкривається,завдяки свободі, можливість прожити більш повне і насичене життя».1088
М. Фрідман тлумачить ідею рівності через призму «свободи від» і виділяє три концепції
рівності, які послідовно змінювали одна одну в західному політичному дискурсі: особиста рівність, або рівність перед Богом; рівність можливостей, яка конкретизує перший вид рівності;та рівність результатів. Різко негативно філософ оцінює рівність результатів, відповідно до1086 Игнаткин О.Б. Проблема «либерального равенства» в концепции Рональда Дворкина.: Дис... канд. юрд. наук: 23.00.01. – Москва, 2005. –178 с. – с. 147.
1087 Фридмен М. О свободе // Фридмен Милтон, Хайек Фридрих. О свободе. –М., 2003. – С. 79.
1088 Фридман М., Хайек Ф. О свободе – http://mreadz.net/new/index.php?id=6417&pages=1281

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5якої, надання свободи є недостатнім, свобода повинна бути забезпечена соціальними благами.
На його думку, суспільство, яке ставить рівність результатів вище свободи, в результаті втратить і рівність, і свободу.
На думку Ф. фон Хайека, ліберальна вимога свободи спрямована на усунення штучних перепон індивідуальним зусиллям, але не містить претензій до держави чи суспільства з вимогою надання певних благ.1089 Вільні люди, які прагнуть досягти своїх індивідуальних цілей,повинні здійснити коригування своїх планів і вчинків, а для цього необхідно визначити сферу,повністю підвладну людині, яку вона може контролювати і упорядкувати (сфера приватного
права).
За ознакою спонтанності і організованості правопорядку Хайек ділить суспільства на номократичні (вільні) і (телеократичні) невільні. На його думку, тільки у вільних суспільствах
одночасно зі спонтанним розвитком правопорядку відбувається і розгортання принципів правління права, звернених до норм, створюваних державою. Вимоги правління права у Хайєка взагальному не оригінальні: закон повинен бути загальним, абстрактним і не допускати винятків, хоча такі норми теж обмежують свободу. Разом з тим, ці обмеження істотно відрізняютьсявід тих, які виникають з довільних, неправових наказів, бо вони в рівній мірі поширюютьсяна всіх. Оскільки ніхто не отримує привілеїв і не виключається з-під дії закону, то це цілком
сумісне із збереженням свободи – звідси випливає принцип рівності всіх перед законом. Цейпринцип, за Хайєком, навіть більш значний, ніж принцип загальності: «велика мета боротьбиза свободу – це встановлення рівності перед законом». Встановлення рівності перед законом
держави об’єктивно виникає з рівності сторін у приватноправових відносинах, де цей принцип
абсолютний.1090
Хайек різко виступав проти соціалізму, який, на його думку, витіснив лібералізм і став доктриною, якої дотримується сьогодні більшість прогресивних діячів. На його думку, демократія, будучи за своєю суттю індивідуалістичним інститутом, завжди знаходилася із соціалізмомв непримиренній суперечності. Краще за всіх зумів розгледіти це де Токвіль, який писав, щодемократія розширяє сферу індивідуальної свободи, а соціалізм її обмежує. Демократія стверджує найвищу цінність кожної людини, соціалізм перетворює людину на засіб. Демократія ісоціалізм не мають між собою нічого спільного, крім одного слова – рівність. Але якщо демократія прагне до рівності у свободі , то соціалізм – до рівності в рабстві і примусі.1091
Таким чином, Хайек розглядає ідею рівності через призму демократії і соціалізму, які, найого думку, не мають між собою нічого спільного, крім одного слова – рівність (різниця полягає в тому, що демократія прагне до рівності у волі, а соціалізм тяжіє до рівності в рабстві).
Філософ відстоює принцип рівності перед законом, який, на його думку, є метою боротьби засвободу.
Слід погодитись, що під впливом природно-правової школи ідея рівності втілилася в принцип рівноправності і зійшла на сторінки конституційних текстів, реалізувалася в діяльності судових та інших правозастосовних органів.1092 Поряд з цим, природно-правова теорія права, якавеликою мірою ґрунтувалась на ідеології лібералізму, зазнає справедливої критики. Висуваються альтернативні лібералізму стратегії правової ідеології, серед яких важливу роль відіграє
комунітаризм. «Особлива увага до комунітаризму наприкінці ХХ сторіччя зумовлена розчару1089 Хайек Ф. Либерализм // Фридмен Милтон, Хайек Фридрих. О свободе. – М., 2003. – С. 148.
1090 Козлихин И. Ю. Правопонимание Ф.А. Хайека /И.Ю. Козлихин. //Правоведение. – 1992. – № 5. – С. 67-75.
1091 Хайек Ф. Дорога к рабству. – М: Новое издательство, 2005. – 264 с. – с. 50.
1092 Бырдин Е.Н. Правовое равенство граждан и его обеспечение в Российском государстве. Диссертация на соискание ученой степени
кандидата юридических наук. Специальность 12.00.01: теория и история права и государства; история учений о праве и государстве. –Москва, 2002. – 158 c. – http://www.dslib.net/teoria-prava/pravovoe-ravenstvo-grazhdan-i-ego-obespechenie-v-rossijskom-gosudarstve.html

282

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

ванням у сучасному лібералізмі. Комунітаризм виникає як реакція на процес універсалізації
ліберальних цінностей і починається з критики ліберальної концепції індивідуалізму».1093
Сучасні дослідники фіксують потребу в новій соціальності, яка, не применшуючи особистісну і групову автономію, поєднувала б її з соціальним обов’язком і поняттям соціального блага.
Відповіддю на цю потребу стали ідеї комунітаризму, які виникли наприкінці ХХ століття наЗаході. Комунітаристські концепції пропонують ідейно-теоретичну парадигму, відповідно доякої, досліджуються можливості оздоровлення суспільства та зміцнення його стабільності. Залишаючись в цілому на позиціях ліберальної громадської думки, коммунітаристи критикуютьті її базові положення, які не відповідають потребам сучасного етапу суспільного розвитку, асаме, тези про самодостатність ринку і про необмежену індивідуальну свободу. Головною ідеєю комунітаризму є необхідність турботи про співтовариство нарівні зі свободою та рівністю.
Коммунітарісти вважають, що цінність спільноти недостатньо визнана в ліберальних теоріях
справедливості чи в суспільній культурі ліберальних суспільств.1094
Головним в ідеї рівності та соціальної справедливості комунітаристів є відмова від принципу природного відбору найсильніших і виключення з суспільного життя слабких. Один іззасновників комунітарного руху А. Етционі вважає, що справедливість і рівність полягає внаданні кожному члену спільноти допомоги в тому, щоб він міг повністю використовувати
свої здібності, виконувати відповідну соціальну роль, відчувати себе корисним суспільству іотримувати підтримку з боку останнього.1095
Комунітаристська ідея спільноти будується на моралі, на розумінні складних взаємодоповнюючих відносин держави, ринку і співтовариств. За Етционі, головною метою суспільстває здійснення моральної солідарності в її повноті. На його думку в «доброму товаристві» слідування індивідуальному інтересу як абсолюту є згубним для ринку, політики та суспільного життя. Натомість філософ підкреслює важливість відкритого вираження моральних вимог,включаючи їх дискусійність, що є кроком на шляху розуміння не тільки правової, але й моральної рівності. В «доброму товаристві» відповідальність тлумачиться не в термінах закону, ав термінах виправдання очікувань співтовариства. Коли закон тотально покриває поле відповідальності розглядається вченим як соціальна криза.1096
Таким чином, Етционі розкриває ідею рівності через моральну солідарність, яка, на йогодумку, є головною метою суспільства. Філософ підкреслює важливість відкритого вираженняу суспільстві моральних вимог, що є кроком на шляху розуміння рівності не лише правової,але й моральної. Головним в його розумінні ідеї рівності є відмова від принципу природного
відбору найсильніших і виключення з суспільного життя слабких. Рівність за Етционі полягаєу наданні кожному допомоги, щоб він міг повністю використовувати свої здібності та виконувати відповідну соціальну роль.
Комунітарна критика лібералізму виникла одразу після виходу в світ книги Джона Роулза
«Теорія справедливості». Так, Майкл Сендел у своїй книзі «Лібералізм та межі справедливості»1097 критикує два основні принципи першопочаткового стану людей, що суперечать одинодному: з одного боку, вони вимагають рівних прав для всіх, а з іншого – допускають нерівністьв умовах, створюючи преференції найменш привілейованим членам суспільства. Критикуючи
другий принцип стосовно розподілу соціальних благ, Сендел досліджує мотивацію поведінки
1093 Красноголова Ю. Дилема лібералізму і комунітаризму // Віче. – 2008. – №2. – http://www.viche.info/journal/814/
1094 Баранов Н. Политические идеологии. Коммунитаризм. – http://nicbar.narod.ru/ideologii_10.htm
1095 Etzioni A. The New Golden Rule. Community and Morality in a Democratic Society. – N.Y., 1996. – P. 41.
1096 Галкин Д.В. Этциони. Социология: Энциклопедия / Сост. А.А. Грицанов, В.Л. Абушенко, Г.М. Евелькин, Г.Н. Соколова, О.В.
Терещенко. – 2003. – http://voluntary.ru/dictionary/568/word/yetcioni-etzioni-amiatai
1097 Sandel M. Liberalism and the Limits of the Justice: Philosophical Papers. Vol. 2. – Cambridge, 1985.

283

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5людини. На його думку, готовність індивіда віддавати частину своєї власності на користь іншого й брати до уваги позицію інших людей під час прийняття рішень може бути виключнов суспільстві, якому властивий особливий кодекс цінностей. Таке суспільство, за Сенделом, ужодному випадку не може бути контекстно незалежним, яким воно видається в Роулза.1098
М. Сендел стверджує про пріоритетність справедливості над іншими соціальними цінностями, в той же час зазначаючи, що справедливість ґрунтується на індивідуальних правах, якірівні для всіх. Пріоритет справедливості означає певний моральний пріоритет, а також привілейовану форму обґрунтування. На думку філософа, право має пріоритет перед добром нетільки тому, що його вимоги йдуть попереду, а й тому, що вони мають незалежне походження. Це означає, що, на відміну від інших практичних настанов, принципи справедливості обґрунтовують у спосіб, який не залежить від того чи іншого розуміння добра. Навпаки, право,маючи незалежний статус, обмежує добро і визначає його межі. «Пріоритет справедливості
означає: цінність морального закону полягає не в тому, що він сприяє досягненню певної мети,яку вважають за добро. Навпаки, він є самодостатньою метою, якій віддають перевагу перед
усіма іншими цілями, й виконує щодо них регулятивну функцію».1099
Так, М. Сендел критикує основні принципи природного стану людей, як такі, що суперечать один одному (рівність прав всіх людей і нерівність у розподілі соціальних благ, на основі підтримки соціально незахищених членів суспільства). Готовність людини віддати частину
своєї власності на користь суспільства може відбуватися лише у такому суспільстві, де існує
особлива ієрархія цінностей. З точки зору комунітаризму, соціальна структура суспільства забезпечена суспільною мораллю і сприяє формуванню автентичності людини. Така ідентичність визначається самим суспільством, а нерівність пов’язують із суспільним уявленнями прочесть, що також виконує функцію об’єднання суспільства. Крім того, філософ визнає пріоритет справедливості над іншими цінностями, оскільки вона ґрунтується на індивідуальних
правах, які є рівними для всіх.
Серед комунітаристських концепцій також цікавою є теорія Майкла Волцера, яка ґрунтується на двох центральних тезах: тезі сфер і тезі недомінування. Теза сфер передбачає, щосоціальні блага поділяються на сфери, керовані різними дистрибутивними принципами: ціпринципи визначають прийнятну нерівність у кожній сфері. Теза недомінування стверджує,що нерівності в одній сфері не повинні визначати нерівності в інших сферах.1100
М. Волцер відстоює розподільчу систему складної рівності. «Рівність – це складне відношення між особами, що опосередковується благами, які ми створюємо, поділяємо та розділяємо між собою... рівність вимагає розмаїття розподільчих критеріїв, яке відображало б розмаїття соціальних благ… Формально кажучи, складна рівність означає, що ніякого поводження
громадянина в одній сфері чи відносно одного соціального блага не можна досягти через привілеї, пов’язані з його положенням в іншій сфері чи відносно якогось іншого блага... Жодне
соціальне благо Х не повинно розподілятись серед людей, що володіють деяким іншим благом
Y – лише через те, що вони володіють Y, безвідносно до значення Х».1101
На зміст критеріїв розподілу соціальних благ, на його думку, суттєво впливає характер розподілюваних благ і сфера їх використання. До згаданих критеріїв М. Волцер відносить принципи вільного ринку, заслуги та потреби. При цьому робиться застереження, що кожен крите1098 Красноголова Ю. Дилема лібералізму і комунітаризму // Віче. – 2008. – №2. – http://www.viche.info/journal/814/
1099 Сендел М. Моральний суб’єкт: лібералізм і межі справедливості // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – с. 256.
1100 Walzer M. Spheres of Justice. A Defence of Pluralism and Equality. – New York, 1983.
1101 Волцер М. Складна рівність / М. Волцер // Лібералізм: антологія. 2-е вид. / упоряд. О. Проценко, В. Лісовий. – К.: ВД «Простір»,«Смолоскип», 2009. – С. 934-939.

284

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

рій відповідає загальному правилу в межах власної, а не іншої, сфери. Це випливає з правила:«різні блага – різним групам чоловіків та жінок, з різних міркувань та згідно з різними процедурами».1102
У роботі «Сфери справедливості» М. Волцер критикує деякі догми «спрощеного розуміння
справедливості і рівності». Філософ висловлює незгоду з усталеними в соціальній філософії твердженнями, що: багаті і заможні верстви автоматично отримують найбільшу політичну
владу; доступ до найбільш якісної і престижної освіти неодмінно отримують люди, що мають
високий майновий і соціальний статус; люди, що володіють найкращими технічними експертними знаннями, завойовують і найбільшу політичну владу. На зміну спрощеному розумінню
справедливості, яке ставить у центр нібито автономного суб’єкта і ідеально-нормативним чином вимагає дотримуватися принципів справедливості і рівності, повинна прийти складна концепція, що враховує безліч факторів. У їх числі і фактичну нерівність людей, і неспроможність
спрощеного егалітаризму, і історичний підхід до розуміння справедливості, і те, що реальні
носії рівності – це соціальні групи, а не індивіди. У результаті соціальна філософія та етика
зобов’язані мати справу не з якимись абстрактними і нібито загальними нормами і принципами, а з плюралізмом цінностей, не підпорядкованих один одному. Завдання сучасної соціальної
науки полягає, зокрема, в тому, щоб ретельно вивчити різноманіття соціальних практик відповідних їм цінностей і норм.1103
Таким чином, на думку Волцера, концепція соціальної рівності повинна враховувати такіфактори як: фактичну нерівність людей; неспроможність спрощеного егалітаризму; історичний підхід до розуміння справедливості; реальними носіями рівності є соціальні групи, а неіндивіди. Крім того, його концепція ґрунтується на тезі сфер (соціальні блага поділяються насфери, керовані різними принципами, які визначають прийнятну нерівність у кожній сфері) ітезі недомінування (нерівності в одній сфері не повинні визначати нерівності в інших сферах).
Не менше значення для розуміння поглядів філософів права комунітаристського напрямумає теорія справедливого устрою суспільства філософа-коммунітариста А. Макінтайра. Справедливе суспільство, вважає вчений, – це суспільство, в якому справедливим вважається те, щодозволяє віддавати громадянам відповідно до їх заслуг у здійсненні загального комунального
проекту. Через поняття заслуги визначається і значення покарання в рамках спільноти.1104
На відміну від ліберально-егалітарної теорії Джона Роулза, в якій основою концепції справедливості є рівність усіх членів суспільства, коммунітарна концепція справедливості Макінтайра припускає ієрархічно організовану групу. Ієрархія членів суспільства та їх положення
визначаються на підставі оцінки їх заслуг перед групою та оцінки їх внеску в загальне благо.
Соціальні практики ієрархієзовані відповідно до їх користі для суспільства на підставі цінності тих чи інших видів діяльності і їх сприянню збільшенню загального блага.1105
Таким чином, згідно з концепцією Макінтайра, розподіл суспільних благ має визначатися
заслугами людей, а тому не може бути рівним. Справедливими соціальними інститутами визнаються ті, що направляють взаємодії між членами суспільства згідно з ціннісними орієнтирами, які вони поділяють. Справедливість розглядається як відповідність уявленням про правильний розподіл благ у суспільстві і визнається головною чеснотою соціальних інститутів,оскільки є запорукою їх легітимності та стійкості.
1102 Рабінович С.П. Природно-правові підходи в юридичному регулюванні: монографія / С.П. Рабінович. – Львів: Львівський державнийуніверситет внутрішніх справ, 2010. – 576 с. – с. 504.
1103 История философии: Запад-Россия-Восток (книга четвёртая. Философия XX в.).- М.: «Греко-латинский кабинет» Ю.А. Шичалина,1999. – 448 с. – с. 389.
1104 Макинтайр А. После добродетели: Исследования теории морали. – М., 2000.
1105 Кроль М.Теория справедливости. – http://www.cloudwatcher.ru/analytics/5/view/26/

285

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Ідея рівності досліджувалась і комунітарістом Ч. Тейлором, основною теорії якого стали
«автономія» і «визнання», які в епоху модерну визнані фундаментальними людськими потребами. Філософ також надає великого значення ідентичності, яка стає можливою в результаті визнання іншими автентичності та оригінальності особи. Його мультикультуралізм не обмежується боротьбою індивідів за визнання, але поширює вимогу визнання оригінальності,своєрідності і рівнозначності на ідентичність груп.1106
На думку Тейлора, спроби чітко висловити і посилити спільні погляди про рівність здатні
послабити буденні моральні зобов’язання і ту взаємну солідарність, з якої вони виникають.
В англомовному світі, пише він, існує сімейство теорій лібералізму, які розглядають суспільство як асоціацію індивідів, кожен з яких має власне уявлення про доброчесне і гідне життяі відповідний план життя. Функція суспільства має полягати у максимальному сприянні цимжиттєвим планам відповідно до деякого принципу рівності, тобто сприяння не повинно матидискримінаційний характер. Однак це викликає питання, чи повинно це сприяння прагнути дорівності результатів, ресурсів, можливостей, здібностей або чого-небудь ще. Більшість авторів,стверджує Тейлор, згодні в тому, що принцип рівності або відсутності дискримінації був бипорушений, якби саме суспільство підтримувало ту чи іншу концепцію доброчесного життя.
«Це було б рівнозначно дискримінації, оскільки ми допустили, що в сучасному плюралістичному суспільстві існує широкий спектр поглядів на доброчесне життя. Будь-який погляд, підтриманий суспільством в цілому, був би поглядом однієї частини громадян. У підсумку, іншігромадяни, погляди яких не користується офіційним визнанням, були б ущемлені в порівнянніз тими, хто дотримується встановлених поглядів».1107
Таким чином, на думку Ч. Тейлора, спроби чітко висловити і посилити спільні погляди прорівність здатні послабити буденні моральні зобов’язання і взаємну солідарність, з якої вонивиникають. Принцип рівності або відсутності дискримінації був би порушений, якби саме суспільство підтримувало ту чи іншу концепцію доброчесного життя, оскільки погляд, підтриманий суспільством в цілому, був би поглядом лише частини громадян.
Центральна ідея теорії У. Кімлики полягає в справедливості наявності у індивідів нерівних часток соціальних благ, якщо індивіди заслужили ці нерівності, тобто якщо ці нерівностіє результатом вибору та індивідуальних дій. Філософ також вважає, що класичні ліберальні
принципи відповідають вимогам зовнішнього захисту меншини перед рішеннями більшості всуспільстві. Кімлика обґрунтовує це тим, що класичні ліберальні погляди припускають наявність свободи всередині меншини і рівності між більшістю і меншістю.1108
У працях Кімлика зустрічаємо аргумент «інтуїтивної рівності можливостей», який зазначає,що ідеологія рівних можливостей нині видається прийнятною, оскільки визнає, що «долю людей визначає радше їхній вибір, ніж їхні життєві обставини».1109 Якщо людина досягає певних
честолюбних планів у суспільстві, де є рівність можливостей, тоді її успіх або невдача будуть
визначені ефективністю її праці, а не належністю до певної раси, класу чи статі. У суспільстві,де ніхто не має ані привілеїв, ані перешкод, зумовлених соціальними обставинами, успіх чиневдача людей буде результатом їх власного вибору та зусиль. Отже, будь-який успіх буде заробленим, заслуженим, а тому цілком справедливо, що люди мають нерівні частки соціальних

1106 Taylor Ch. Multiculturalism and the “Politics of Recognition”. – Princeton, 1992.
1107 Тейлор Ч. Пересечение целей: спор между либералами и комунитаристами. – http://kant.narod.ru/taylor.htm
1108 Волкова Т.П. Теория мультикультуризма как синтез философских концепций либерализма и комунитаризма Специальность – 09.00.03. –история философии Автореферат диссертации на соискание учёной степени кандидата философских наук. – Мурманск, 2006. – 22 с. –
с. 17.
1109 Кімлика Віл. Ліберальна рівність // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – с. 828.

286КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

благ, якщо вони заробили, заслужили цю нерівність, тобто вона є результатом їх дій та вибору.1110
Таким чином, У. Кімлика наводить аргумент інтуїтивної рівності можливостей, який означає, що ідеологія рівних можливостей нині видається прийнятною, оскільки визнає, що долюлюдей визначає їхній вибір,а не життєві обставини. Тобто справедливість полягає у володінні
нерівними частками соціальних благ, якщо індивіди заслужили ці нерівності, тобто якщо цінерівності є результатом вибору та індивідуальних дій.
Поряд з цим, слід погодитись, що сучасне суспільство, яке розвивається в умовах глобалізації, являє собою сукупність різних культур, існуючих в єдиному світовому просторі. У процесі
побудови права багатокультурного суспільства відбуваються значні зміни в його філософській
концепції. Згідно суспільних, змін трансформуються і підходи до розуміння правової реальності та ідеї рівності зокрема. Однією з нових філософських концепцій глобального суспільства,які розпочинають свій розвиток є теорія і практика мультикультуралізму, основа якої – ідеяінтеграції різних культур, що дозволяє зберегти ці культури і забезпечити їх взаємодію і взаємозбагачення в умовах рівноправного діалогу. «У філософському плані мультикультуралізм
являє собою досить широке поняття. Крім концепції визнання культурного різноманіття, мультикультуралізм – це філософська теорія, що являє собою синтез ідей лібералізму і комунітаризму. Мультикультуралізм, як філософська концепція виник в результаті тривалої дискусіїміж представниками лібералізму і комунітаризму, яка протягом багатьох десятиліть залишалася однією з основних у філософській науці».1111
Таким чином, суспільними ідеалами коммунітаристів є не свобода, як для лібералів, а справедливість і рівність. Справедливим коммунітарісти вважають такий суспільний устрій, в якому забезпечений баланс між автономією особи і соціальним порядком. При цьому комунітаристська теорія влади полягає в забезпеченні рівної участі громадян у визначенні повноважень
влади та заснована на демократичній формі правління.
Комунікативна (діалогічна) теорія права, заперечуючи суб’єкт - об’єктні відносини в праві,розглядає право як особливу форму комунікації, специфіка котрої виражається в засобах і формах, тобто в правових текстах і опосередковуючих їх нормативних правах і обов’язках учасників соціальної взаємодії. Право розглядається як таке, що представляє собою ідею і факт,норму і правовідносини, імперативно-атрибутивні переживання і соціалізовані цінності, тексті діяльність з його інтерпретації та реалізації. Фактично право виступає посередником між двома світами: світом повсякденності і світом офіційно встановлених норм належного. 1112
У моделюванні суспільних процесів важливими є ідея рівності та її передача засобами комунікації. Існування такої символічної сутності як рівність та її прояв в комунікації складає
основу для дискурсивних систем. Дискурсивну систему розглядають як ідеальну модель раціональної комунікації, яка передбачає рівних і вільних суб’єктів, раціональну дискусію і раціональні процедури ухвалення рішень.
Слід погодитись, що демократичне формування громадської думки і прийняття політичних рішень в дискурсивній моделі реалізується на теоретичних засадах етики ідеальної комунікативної ситуації в перспективі ідеальної комунікативної спільноти. «Інститут публічного
дискурсу, закладений на таких передумовах ідеальної комунікації як свобода думок, рівність
1110 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми / О. В. Грищук. – К.: Атіка, 2007. – 432 с. – с. 117.
1111 Волкова Т.П. Теория мультикультуризма как синтез философских концепций либерализма и комунитаризма Специальность – 09.00.03. –история философии Автореферат диссертации на соискание учёной степени кандидата философских наук. – Мурманск, 2006. – 22 с. – с.
3.
1112 Скоробагатов А.В. Современные концепции правопонимания: учебно-практическое пособие. – Казань, 2010. – 158 с. – с. 24.

287

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5шансів в їх висловленні, намагання бути зрозумілим та ін., в площині якого легітимуються усіінші соціальні інститути, править за метаінститут, тобто інститут інститутів. У практиці відкритого універсального громадського дискурсу передбачається подолати прірву між мораллюі політикою».1113 Так у своїй «Теорії комунікативної дії» Ю. Габермас, зокрема, захищає ідеюзгідно з якою сучасне право потребує морального обґрунтування справедливості норм на практиці, тому право не можна представляти у вигляді повністю раціоналізованого феномена.1114
Габермас пов’язує початок становлення комунікативного процесу деліберації з національною державою. У попередній період, на його думку, гору взяв захисний варіант ліберальної
демократії, який не враховував, що сучасна модель взаємин держави і громадян має вибудовуватися не за традиційним принципом суб’єкт-об’єктних відносин (керуючі-керовані), а намеханізмах «комунікативної поведінки», тобто суб’єкт-суб’єктних відносин, на принципах
визначення рівноправності як людини державної, так і людини «приватної». Головною демократичною процедурою за таких умов стає «діалогова комунікація» державної влади і вільної
громадськості, а наслідком – досягнення компромісу.1115
Габермас відстоює принцип народного суверенітету, який проявляється, на його думку, управах на комунікацію і на участь і «які забезпечують публічну автономію громадян держави,панування закону – у тих класичних основних правах, що гарантують приватну автономію
громадян суспільства. Таким чином, право легітимізується як засіб рівномірного забезпечення
приватної та публічної автономії».1116
Права людини, які роблять можливим здійснення народного суверенітету, не можуть бутинакладені на цю практику як обмеження ззовні. Однак це міркування безпосередньо очевидне
лише для політичних громадянських прав, тобто прав на політичну комунікацію і на участь уполітиці, але не для класичних прав людини, які гарантують приватну автономію громадян.
«Тут ми, в першу чергу, маємо на увазі фундаментальне право на максимально можливу мірурівних суб’єктивних свобод дій, але також і основні права, що конституюють статус громадянина держави, так само як і всеосяжну охорону індивідуальних прав. Ці права, покликані кожному гарантувати в цілому рівні шанси при здійсненні своїх життєвих цілей, мають внутрішню
цінність, яка в будь-якому разі не зводиться до їх інструментальної цінності для формування
демократичної волі».1117
Великого значення Габермас надає ідеї рівності через призму демократії, яка розглядаєтьсяна рівні з політичною самоорганізацією суспільства. На його думку, громадяни суспільства
свідомо, з власної волі утворюють асоціацію вільних носіїв прав. Права громадян держави научасть у політичному житті набувають форми позитивних свобод, завдяки чому вони можуть
брати участь в управлінні суспільством та стають відповідальними суб’єктами суспільства.
При цьому перебіг демократичного волевиявлення відбувається у формі етично-політичного
саморозуміння. Тобто Габермас підкреслює, що в республіканській моделі демократії держава
виконує іншу функцію, ніж згідно з ліберальною концепцією.1118 «Виправдання існування держави полягає передусім не в оберіганні рівних суб’єктивних прав, а в забезпеченні відкритого
1113 Буруковська Н.В. Теорія суспільства крізь призму комунікативної етики // Вісник академії адвокатури України – 2009. – число 1 (14). – с.
26-31. – с. 27.
1114 Скоробагатов А.В. Современные концепции правопонимания: учебно-практическое пособие. – Казань, 2010. – 158 с. – с. 24.
1115 Колодій А. Процес деліберації як складова демократичного врядування // Демократичні стандарти врядування й публічного
адміністрування. Матеріали науково-практичної конференції. ЛРІДУ НАДУ при Президентові України, 4 квітня 2008 р. – Львів, 2008. –С. 106-110.
1116 Габермас Ю. Залучення іншого. Нариси політичної теорії. – http://lib.chdu.edu.ua/pdf/posibnuku/307/24.pdf
1117 Габермас Ю. Залучення іншого. Нариси політичної теорії. – http://lib.chdu.edu.ua/pdf/posibnuku/307/24.pdf
1118 Щетініна І.М. Концепт деліберативної політики Юргена Габермаса // Мультиверсум. Філософський альманах. – К.: Центр духовної
культури. – 2004. – № 40. – /http://www.filosof.com.ua/Jornel/M_40/Shtchetin.htm

288

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІдля всіх процесу формування суспільної думки та волі, в ході якого вільні та рівні громадяни
досягають взаєморозуміння стосовно того, які цілі та норми становлять спільний для всіх інтерес. Тим самим від громадянина республіканської держави вимагається більше, аніж постійна
орієнтація на власний інтерес»1119.
На думку Габермаса, діалектика розмежування лібералізму і радикальної демократії впирається в питання, як можливо поєднати рівність зі свободою, єдність з плюралізмом, множинністю або права більшості з правами меншості. Ліберали починають з того, що інституціоналізуєв правовому відношенні рівні свободи для всіх і розуміють ці свободи як суб’єктивні права.
Для них права людини володіють нормативним пріоритетом перед демократією, а Конституціямає перевагу перед волею демократичного законодавця. З іншого боку, прибічники егалітаризму розуміють колективну практику вільних і рівних людей як формування суверенної волі. Дляних права людини виникають з суверенної волі народу, а конституція, яка розділяє різні форми
влади, зобов’язана своїм походженням освіченій волі демократичного законодавця.1120
Крім того, дискурс про свободу і рівність, на думку Габермаса, триває і на іншому рівні всуперечці соціалізму з лібералізмом, де критика суспільної нерівності спрямована проти соціальних наслідків політичної нерівності. З часом місце політичної нерівності зайняла іншанерівність, яка розвинулася разом з приватно-правовою інституционалізацією рівних свобод.
«Мова тепер йде про соціальні наслідки нерівного розподілу такої влади, яка здійснюється неполітично, а економічно. Аргументи, за допомогою яких Маркс і Енгельс викривали буржуазний правопорядок як юридичне вираження несправедливих виробничих відносин, були запозичені ними з політичної економії... У світлі зміни перспективи виявилося можливим побачити
функціональну залежність між класовою структурою і правовою системою. А це, у свою чергу, зробило можливим критику правового формалізму, тобто змістовної нерівності таких прав,які формально, тобто за буквою закону, рівні.1121
Таким чином, на думку Ю. Габермаса, головною демократичною процедурою у сучасному
світі має бути діалогова комунікація державної влади і вільної громадськості, яка має вибудовуватися на механізмах комунікативної поведінки, тобто суб’єкт-суб’єктних відносин та визначення рівноправності людини державної і людини приватної. Поряд з цим, потреба в існуванні
держави пояснюється не забезпеченням рівних суб’єктивних прав, а забезпеченням відкритогодля всіх процесу формування суспільної волі, в ході якого вільні та рівні громадяни досягають
взаєморозуміння стосовно спільних цілей та норм. Крім того, філософ виступає з критикою
правового формалізму, тобто змістовної нерівності таких прав, які формально (відповідно дозакону) рівні.
Марк ван Хук вважає, що соціальні моделі легітимації, засновані на соціологічній необхідності або потребі у праві, вказуючи два важливі аспекти легітимації: прийняття базового
принципу рівності всіх людей як учасників процесу легітимації і визнання того, що легітимація є соціальним конструктом. Крім того, навіть процедурні норми права з необхідністю мають
підставу в змістовних принципах, таких як рівність, справедливість, розумність, а право безформи, яка включає змістовні принципи, за визначенням, не можливе. Більше того, на рівні
змістовної легітимації закону необхідно також визнати цінності, принципи та їх сумісність іззаконом.1122
1119 Хабермас Ю. Вовлечение другого. Очерки политической теории. – СПб., 2001. – с. 385.
1120 Хабермас Ю. Философский спор вокруг идеи демократии. – // http://kant.narod.ru/habermas.htm
1121 Хабермас Ю. Философский спор вокруг идеи демократии. – // http://kant.narod.ru/habermas.htm
1122 Марк ван Хук Право как коммуникация / Пер. с англ. М.В. Антонова и А.В. Полякова. – СПб.: Издательский дом С.-Петерб. гос. ун-та,ООО «Университетский издательский консорциум», 2012. – 288 с. – с. 266.

289

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Марк ван Хук велике значення у встановленні справедливості судом (конкретизованої справедливості) відводить коммунікативній аргументації, що веде до встановлення конкретизованої справедливості. Така справедливість враховує специфічні характеристики конкретного
випадку, а не загальної справедливості, яка дає широкі і завжди однакові визначення у всіх випадках, підтримуючи «рівність» і «юридичну визначеність». Тут і «рівність», і «юридична визначеність» мають, на його думку, різне значення. Рівність розглядається з позиції не формального, а змістовного підходу (наприклад, позитивна дискримінація). Відповідно, відкидається
традиційна опозиція між рівністю і загальною справедливістю, а також між індівідуальною
справедливістю і конкретизуючою справедливістю.1123 Тобто вибір між волею законодавця іадекватним рішенням конкретної справи також пов’язаний з вибором між двома видами справедливості: загальною справедливістю і індивідуальною справедливістю. Трактувати ідентичні справи однаково є виразом принципу рівності, або принципом недискримінації, який записаний в багатьох конституціях і в деяких міжнародних договорах з прав людини. Відхиленнявід даного принципу рівності у конкретній справі, на думку ван Хука, наражає на небезпеку
принцип загальної справедливості. Разом з тим, індивідуальна справедливість визнається нимважливою правовою цінністю, яка націлена на належний результат судовою справи, не беручидо уваги інші справи. Тому індивідуальна справедливість може іноді не збігатися із загальною
справедливістю.
Таким чином, на думку Марка ван Хука соціальні моделі легітимації, засновані на соціологічній необхідності або потребі у праві через прийняття базового принципу рівності всіхлюдей як учасників процесу легітимації. Ним відкидається традиційна опозиція між рівністюі загальною справедливістю. Виразом принципу рівності (принципу недискримінації) під чассудового розгляду є тлумачення ідентичних справ однаково, який записаний в багатьох конституціях і в деяких міжнародних договорах з прав людини.
На думку А.В. Полякова, ейдетично (сутнісно) рівність у праві може мати значення тількияк формальна рівність. Це проявляється у тому, що суб’єкти у праві рівні остільки, оскільки вони є правовими суб’єктами, учасниками певного правопорядку, носіями взаємних праві обов’язків. Формальна рівність, на його думку, має місце також там, де одні й ті ж суб’єктипідпадають під дію одних і тих же правових норм, але в цьому значенні формальна рівністьне розглядається як цінність, оскільки є логічною умовою дії права. У цьому аспекті рівністьє у будь-який правовій системі, навіть у такій, яка заснована на соціальній нерівності, однак
суб’єктами такої рівності є тільки члени одного класу, стану або касти.
Інше значення ідея правової рівності отримує у разі її ідеологічної інтерпретації як необхідності наділення всіх людей рівною правосуб’єктністю, тобто рівними правами і обов’язками.
«Така вимога ґрунтується на ціннісному світогляді, відповідно до якого всі люди рівні міжсобою, тому що всі вони, наприклад, як тварі Божі, рівноцінні. Ця ідея лежить в основі всієї
західноєвропейської культури, що формувалася не без впливу християнства, але вона можебути чужою іншим системам культури. Наприклад, якщо звернутися до іншого джерела тієї жзахідноєвропейської цивілізації – стародавніх Греції та Риму – то легко переконатися, що тамдомінувала ідея природної нерівності людей, в силу якого тільки греки (римляни) могли володіти правами, але аж ніяк не варвари, незнайомі з полісної життям».1124
Таким чином, А.В. Поляков виділяє ейдетичну (сутнісну) та ідеологічну рівність у праві.
Ейдична рівність може мати значення тільки як формальна рівність, яка проявляється у рівності правових суб’єктів, учасників правопорядку, носіїв взаємних прав і обов’язків. Формальна
1123 Марк ван Хук. Право как коммуникация / Пер. с англ. М.В. Антонова и А.В. Полякова. – СПб.: Издательский дом С.-Петерб. гос. ун-та,ООО «Университетский издательский консорциум», 2012. – 288 с. – с. 279.
1124 А.В. Поляков Введение в общую теорию права и государства. – http://ex-jure.ru/law/news.php?newsid=101290КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

рівність, на його думку, має місце також там, де одні й ті ж суб’єкти підпадають під дію однихі тих же правових норм, але в цьому значенні формальна рівність не розглядається як цінність,оскільки є логічною умовою дії права. Ідеологічна рівність розглядається ним як необхідність
наділення всіх людей рівною правосуб’єктністю, тобто рівними правами і обов’язками.
На думку А.С. Токарської, комунікація – це складний і багатоаспектний феномен, який управі асоціюється на рівні таких понять, як свобода, мораль, рівність, справедливість, автономність, совість. «Це не лише атрибут забезпечення прав і свобод людини. Тому доволі актуальною виявляється не лише суто інтеракційна її «місія», але й її переважна зорієнтованість направову раціоналізацію суспільного буття».1125
У природно-цивільних відносинах через комунікативний акт має відбуватися «встановлення,підтримання та відновлення балансу інтересів, благ та взаємодій». Такі відносини є водночасі природно-приватними, і якщо вони істотно не зачіпають цінностей та інтересів суспільства,то як і природно-цивільні спрямовані на досягнення синергетичної рівноваги у комунікативних діях і правовому дискурсі. Якщо ж такі відносини попереджають завдання шкоди чи порушення прав іншості і забезпечують охорону інтересів усього суспільства, то комунікативнідії не можуть (як і самі відносини) вважатися приватними. Основи рівності на суттєвому рівні знаходяться у так званій «метафізичній площині». Засади рівноправності сформовані як«всезагальними зобов’язаннями» незалежних автономних індивідів, так і соціально-рольовими відносинами (у цивільному праві), основою яких є власне координаційний тип інтеракцій.
Проте рівноправність у цих відносинах не означає дозволеність вседозволеності, у тому числіі у зв’язку із нерівністю індивідів, що навпаки, зобов’язує їх до «взаємоузгодженої свободи»,як природної основи цивільно-правової рівності.1126
Таким чином, на думку А.С. Токарської, комунікація розглядається як складний і багатоаспектний феномен, який у праві асоціюється з формальною рівністю (рівністю прав). Засади
рівноправності у праві сформовані всезагальними зобов’язаннями незалежних автономних індивідів та соціально-рольовими відносинами, основою яких є координаційний тип інтеракцій.
Проте рівноправність у цих відносинах не означає дозволеність вседозволеності, у тому числіі у зв’язку із нерівністю індивідів, що навпаки, зобов’язує їх до взаємоузгодженої свободи, якприродної основи цивільно-правової рівності.
Отже, представники комунікативного типу праворозуміння наполягають на інтерсуб’єктивній сутності права, яка проявляється у комунікації (діалозі) формально-рівноправних суб’єктів.
При цьому деонтологічний зміст права не виводиться з природи людини, оскільки вона розглядається як суб’єкт вільного вибору способу самостворення чи саморуйнації власної природи.
Важливим етапом у посткласичному розвитку ідеї рівності в праві стала лібертатно-юридична концепція права. Так, на думку засновника цієї концепції В.С. Нерсесянца, в основі
різних ціннісних підходів до права лежать різні типи розуміння і трактування права як особливого соціального регулятора, його значення в суспільному житті. Саме тип праворозуміння визначає парадигму, принцип і зразок пізнання права, а також його ціннісної оцінки. Визначальна роль типу праворозуміння обумовлена науково-пізнавальним статусом і значенням
поняття права в рамках послідовної, систематично обгрунтованої теорії. Вчений виділяє тритипи праворозуміння та відповідного правового розуміння держави: легістський (позитивіст-1125 Токарська А.С. Правова комунікація в контексті посткласичного праворозуміння Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора
юридичних наук за спеціальністю 12.00.12 – філософія права. – К: Київський університет внутрішніх справ, 2008. – 514 с. – с. 31.
1126 Токарська А.С. Правова комунікація в контексті посткласичного праворозуміння Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора
юридичних наук за спеціальністю 12.00.12 – філософія права. – К: Київський університет внутрішніх справ, 2008. – 514 с. – с. 177.

291

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5ський), природно-правовий та лібертарно-юридичний1127 (авторський, в основу якого покладений принцип формальної рівності).
Поняття «рівність» за В.С. Нерсесянцем, являє собою певну абстракцію, тобто розглядається як результат свідомого, (розумового) абстрагування від тих відмінностей, які притаманні
зрівнюваним об’єктам. Врівноваження припускає відмінність зрівнюваних об’єктів і неістотність даних відмінностей (тобто можливість і необхідність абстрагуватися від таких розходжень) з точки зору підстави (критерія) зрівнювання. Підставою і критерієм правового зрівнювання різних людей, на його думку, є свобода індивіда в суспільних відносинах, визнана ізатверджена у формі його правоздатності і правосуб’єктності.
Правова рівність у свободі як рівна міра свободи означає, на думу вченого, і вимогу відповідності, еквівалента у відносинах між вільними індивідами як суб’єктами права. Правова
рівність розглядається ним як рівність вільних і незалежних один від одного суб’єктів права зазагальним для всіх масштабом, єдиною нормою, рівною мірою. Правова рівність тлумачиться
також як рівність вільних і рівність у свободі, загальний масштаб і рівна міра свободи індивідів. «Право говорить і діє мовою і засобами такої рівності і завдяки цьому виступає як загальнаі необхідна форма буття, вираження і здійснення свободи в спільному житті людей. У цьому
сенсі можна сказати, що право – математика свᴏбоди».1128
Під сутністю права В.С. Нерсесянц розуміє принцип формальної рівності, який являє собою
єдність трьох взаємозалежних сутнісних властивостей права – загальної рівної міри регулювання, свободи і справедливості. Така триєдність сутнісних властивостей права (три компоненти принципу формальної рівності) розглядаються ним як три модуси єдиної субстанції,оскільки властива праву загальна рівна міра – це саме рівна міра свободи і справедливості, асвобода і справедливість неможливі поза і без рівності (загальною рівної міри).
Взаємозв’язок і смислова єдність цих трьох компонентів принципу формальної рівності,за В.С. Нерсесянцем, полягають у тому, що правовий тип взаємовідносин людей – «це відносини, що регулюються за єдиним абстрактно-загальним масштабом і рівною мірою (нормою)дозволів, заборон, відплати і т.д. Цей тип (форма) взаємовідносин людей включає в себе: 1)формальну рівність учасників (суб’єктів) даного типу (форми) взаємовідносин (фактично різні
люди зрівняні єдиною мірою і загальною формою ); 2) їх формальну свободу (формальну незалежність один від одного і разом з тим підпорядкування єдиній рівній мірі, дія за єдиною загальніою формою); 3) формальну справедливість у їхніх взаєминах (абстрактно-загальна, однаково рівна для всіх міра і форма дозволів, заборон і т.д., що виключає будь-чиї привілеї).»1129
За В.С. Нерсесянцем, рівність, свобода і справедливість як властивості правової сутності таскладові принципу формальної рівності мають формально-змістовний характер і є формально-правовими категоріями, які входять у поняття права. Компоненти принципу формальної
рівності (рівна міра, свобода і справедливість) відносяться ним до сфери права, а не до сфери
моралі чи релігії, оскільки неправові сфери і властиві їм форми регулювання мають обмежений характер, неформалізований зміст і позбавлені властивої лише праву абстрактно-загальної
формалізованої форми, в якій тільки й можна висловити їх зміст. Це дозволяє характеризувати

1127 Нерсесянц В.С. Право как необходимая форма равенства, свободы и справедливости // Социологические исследования. – 2001. – №10. –с. 3-15.
1128 Нерсесянц В.С. Философия права: Учебник для вузов. – М.: Норма, 2005. – 656 с. – с. 17.
1129 Нерсесянц В.С. Право как необходимая форма равенства, свободы и справедливости // Социологические исследования. – 2001. – №10. –с. 3-15.

292

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

право як загальну, необхідну і єдину форму буття і вираження рівності, свободи і справедливості в соціальному житті .1130
Таким чином, під сутністю права В.С. Нерсесянц розуміє принцип формальної рівності,який являє собою єдність трьох взаємозалежних сутнісних властивостей права – загальної рівної міри регулювання, свободи і справедливості. Рівність, свобода і справедливість як властивості правової сутності та складові принципу формальної рівності мають формально-змістовний характер і є формально-правовими категоріями, які входять у поняття права. Правова
рівність розглядається ним як рівність вільних і незалежних один від одного суб’єктів права зазагальним для всіх масштабом, єдиною нормою та рівною мірою.
Послідовницею цих ідей стала В.В. Лапаєва, яка вважає, що ідея формальної рівності якневід’ємної ознаки права, тою чи іншою мірою притаманна всім основним типам праворозуміння. Так, легізм визнає рівність суб’єктів права перед законом і судом. В основі системи
природних прав людини лежить уявлення про те, що люди народжуються вільними і рівними усвоїй гідності та правах. Всі серйозні концепції соціологічного та антропологічного праворозуміння також включають у свої теоретичні конструкції принцип рівності. Однак, не вважаючи
рівність сутнісною ознакою права, ці підходи до розуміння права демонструють, на її думку,обмеженість своїх можливостей у справі захисту права.1131
В.В. Лапаєва вважає, що вироблений в рамках лібертарного праворозуміння критерій правового начала (принцип формальної рівності) є тим принципом, на основі якого можна діалектично «зняти» суперечності між різними концепціями праворозуміння. З позиції даного критерія як позитивне право (у трактуванні легістів), так і природне право (у трактуванні
юснатуралістів) – це право остільки й тою мірою, оскільки і якою мірою вони відповідають
критеріям правового закону. Аналогічним чином і живе право, і соціальне право, і порядок
суспільних відносин, і психічні переживання імперативно-атрибутивного характеру є правом
лише остільки, оскільки відповідають принципу формальної рівності.1132
Коли ми говоримо про рівність, на думку В.В. Лапаєвої, мова йде про теоретичну абстракцію, яка в чистому вигляді не існує в реальності, оскільки явища фізичного чи соціального
світу не можуть бути тотожні нічому іншому, крім самих себе. Рівність – це логіко-математичне поняття, яке відповідає найвищому рівню теоретичної абстракції і відноситься не доконкретного цілого, а лише до певних аспектів його зовнішнього вираження (форми). Колимова йде про людину як про соціальну істоту, то можна зрівнювати людей лише за певною їххарактеристикою, абстрагуючись при цьому від інших її якостей і отримати рівність за обраним параметром.
За В.В. Лапаєвою формальна рівність як сутність права – це не задана раз і назавжди «чиста» рівність між діянням і відплатою, а набагато складніша, історично мінлива модель рівності, зміст якої уточнюється в міру правового розвитку людства. На даному етапі такий підхід
дозволяє поєднати поняття правової і соціальної держави, позначивши кордони правової природи сучасної соціальної держави, в рамках яких воно постає не як суб’єкт благодійності, аяк гарант формальної правової рівності в його більш глибокому розумінні. Одним із завдань
юридичної науки є наповнення правового принципу формальної рівності адекватним даному
історичному контексту соціальним змістом.
1130 Нерсесянц В.С. Право как необходимая форма равенства, свободы и справедливости // Социологические исследования. – 2001. – №10. –с. 3-15.
1131 Лапаева В.В. Различные типы правопонимания: анализ научно-практического потенциала // Законодательство и экономика. – 2006. – №
4.
1132 Лапаева В.В. Правовой принцип формального равенства // Журнал российского права. – 2008. – №2. – http://teoria-prava.hse.ru/library/41article/63-lapayeva-the-legal-principle-of-formal-equality293ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Таким чином, В.В. Лапаєва вважає, що ідея формальної рівності як невід’ємної ознаки права, притаманна всім основним типам праворозуміння. Формальна рівність, як сутність права,розглядається не як задана раз і назавжди рівність між діянням і відплатою, а як історично
мінлива модель рівності, зміст якої уточнюється в міру правового розвитку людства.
Важливе питання, яке постає у зв’язку з проблемою правової рівності, полягає не в тому,чи є рівність теоретичною абстракцією чи фактом реального життя, тобто розуміння абстрактного принципу формальної рівності в частині рівної міри. Тут зустрічаємо розбіжності міжзасновником лібертарної концепції права В.С. Нерсесянцем та його послідовником В.А. Четверніним, який виходить з того, що правова рівність завжди є рівність людей перед єдиною длявсіх нормою, не відкоректована з урахуванням їх соціальних і біологічних відмінностей. З цихпозицій він вважає, що сутністю соціального законодавства є привілеї, пільги і переваги, аботак звана позитивна дискримінація.1133
На дуку В.А. Четверніна, «соціальна система, яка була б побудована виключно за принципом формальної рівності, неможлива логічно і ніколи не існувала історично. Правове регулювання ... завжди доповнюється неправовим – зрівняльно-перерозподільним. Зокрема, в умовах
західного соціал-капіталізму, з одного боку, люди визнаються рівними у свободі самореалізації, з іншого – домінуюча ідеологія проголошує кожну людину гідною мати якийсь мінімум соціальних благ – навіть у тому випадку, коли людина не в змозі отримати її власними зусиллямив умовах рівної для всіх свободи; його розмір є величиною невизначеною і невизначуваною –будь-яке його визначення є довільним. Це ідеологія зрівняльно-перерозподільна: незаможні
отримують мінімум соціальних благ за рахунок заможних, тобто мають споживчі привілеї; але,оскільки ця ідеологія виникла в контексті правової культури, її риторика маскується під правову... У підсумку перерозподіл стає функцією публічної влади, поряд з функцією забезпечення
правової свободи, з правовими інститутами держави конкурують інститути перерозподільні,тобто силові».1134
На думку В.А. Четрверніна, права людини є інструментальними щодо задоволення потреб,а правова свобода визнається необхідною, але не достатньою умовою придбання соціальних
благ і є цінністю більш високою, ніж споживче благополуччя кожної людини. Навпаки, егалітаризм, що використовує юридичну риторику, що не заявляє відкрито про пріоритет споживчого
благополуччя для всіх, але вважає за краще говорити про соціальну справедливість. Лібертаризм вказує, що перерозподільна функція передбачає цілий клас бюрократії і уряд, що володіє
такими силовими ресурсами, що державні інститути вже не гарантуватимуть свободу, хоча ніколи правлячі групи не дбали про соціально слабких всупереч інтересам соціально сильних.1135
Таким чином, за В.А. Четверніним лібертаризм являє собою культуру, в якій свобода є вищою цінністю, що відрізняє його від егалітаризму, ідеології зрівнювання фактичних можливостей використання рівних прав. Юридичний лібертаризм визначає право як необхідну форму
свободи (рівність у свободі, або формальну рівність). Формальна рівність означає визнання
людей рівними, тобто такими, що мають формально рівні можливості вільної самореалізації всуспільстві і державі, незважаючи на фактичні відмінності між ними.
Лібертатну теорію у літературі часто порівнюють з правовою аксіологією природно-правової концепці. Це зумовлено тим, що в обох теоріях в основу правової дійсності покладено
1133 Четвернин В.А. Лекции по теории права. Вып. 1. – М., 2000. – С. 48.
1134 Четвернин В.А. Исторический прогресс правовой свободы и цивилизационно-историческая типология. – http://www.teoria-prava.hse.ru/
nersesyants-conferece/3/57-chetvernin-abstracts
1135 Четвернин В.А. Исторический прогресс правовой свободы и цивилизационно-историческая типология. – http://www.teoria-prava.hse.ru/
nersesyants-conferece/3/57-chetvernin-abstracts294КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

певні цінності, що відрізняє їх від методологічних установок наукового позитивізму та соціологістських концепцій праворозуміння. Проте між ним є суттєві відмінності:1) природно-правова традиції до XIX ст. не ставила питання про те, є та чи інша цінність
правовою чи моральною, релігійною і т.д. У лібертарному підході основний акцент зробленона виділенні виключно правових цінностей;2) розуміння природи цінностей. У природно-правовому підході цінності, які визначають
сутність права, розглядаються як об’єктивно існуючі, тобто природне право діє об’єктивно,незалежно від волі і свідомості людей. У лібертарному підході цінності правові. щоб почати
діяти, мають бути закріплені в позитивному законі, тобто не можуть діяти об’єктивно, без участі законодавця, вони повинні стати частиною чинного закону;3) природно-правові цінності побудовані на вірі в можливість досягнення абсолютної
справедливості, а природне право сприймається як досконале і здатне вирішити всі проблеми
суспільства. Лібертарно-юридичний підхід говорить не про абсолютну рівність, а про рівністьу юридичних можливостях, при цьому досконалість регулювання суспільних відносин є недосяжною;4) природно-правова філософія розглядає правові цінності в статиці, тобто вони сприймаються як даність природи, що не змінюється. У лібертарно-юридичному підході стверджується, що цінності формальної рівності, свободи та справедливості історично змінюються усвоєму масштабі.1136
Важливим етапом у посткласичному розвитку ідеї рівності в праві стала лібертатно-юридична концеція права, яка ґрунтується на розмежуванні права і закону, а також тлумаченні
права як рівної міри свободи. Під сутністю права представники даної концепції (В.С. Нерсесянц, В.В. Лапаева, В.А. Четвернін) розуміють формальну рівність, яка тлумачиться ними якєдність трьох складових: всезагальної рівної міри регулювання суспільних відносин, свободиі справедливості.
Великого значення ідея рівності набула у феміністичному (ґендерному) підході до права.
Феміністична юриспруденція є складовою юриспруденції, яка базується на ідеї політичної,економічної, соціальної рівності статей, що виникла у США у 1960-х рр. Феміністична юриспруденція визначила ґендерні компоненти та ґендерні наслідки законодавства і юридичної
практики з питань працевлаштування, розлучення, репродуктивних прав, зґвалтування, побутового насильства, сексуальних домагань та ін. Американська феміністична юриспруденція
обертається навколо двох центральних проблем: співвідношення лібералізму та його принципів з проблемами фемінізму та ґендерна експертиза чинного законодавства, яке, як вважається,слабко відповідає потребам жінок, і повинне бути змінене.1137
Сфера досліджень феміністської школи в юриспруденції різноманітна. Однак у феміністокє деякі загальні установки і погляди: у політичному відношенні вони виступають за рівністьміж чоловіком і жінкою; з аналітичної точки зору вони вважають стать категорією аналізу зметою перебудови юридичної практики, яка виключає інтереси жінок; методологічно вони використовують жіночий досвід для опису світу з тим, щоб намітити необхідні перетворення.1138

1136 Михайлов А. Либертатно-юридическая аксиология. – http://blog.pravo.ru/blog/theory/29228.html
1137 Завальнюк В.В. Феміністична та ґендерна юриспруденція як складові юридичної антропології // Правове життя сучасної України.
Матеріали Міжнародної наукової конференції професорсько-викладацького складу, присвяченої 15-річчю Національного університету
«Одеська юридична академія» та 165-річчю Одеської школи права – Том 1. – Одеса: Фенікс, 2012. – с. 42.
1138 Феминистская юриспруденция.– http://education.gender-az.org/Files/4.8.2rus.pdf

295ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5На думку Беббіт Ф., існує багато людей доброї волі, які вважають, що фемінізм – позитивний рух, що бореться за рівні права для жінок і викорінення дискримінації. Словникові
визначення фемінізму – це «віра в рівні права для жінок» і відчуття, що кожен, хто вірить вдемократію, міг би називати себе феміністом. Прототипом феміністок були суфражистки, якіборолися за право голосу і право розпоряджатися власністю. Проте сучасний фемінізм пішов
далеко від відстоювання рівних прав та більше стурбований тим, як рівність має бути досягнута. Рівність визначається не просто як права, рівні можливості або рівний доступ, але визначається в рівних результатах, тобто результати в різних областях життя чоловіків і жінок повинні
бути однаковими.
Ідеологія феміністської юриспруденції, на її думку, сьогодні йде далеко позаду ліквідації
легальних бар’єрів, які, можливо, в минулому перешкоджали жінкам досягненню рівних можливостей. Сучасний фемінізм вважає, що переважаюча культура є «патріархальною», тобто
структурою в якій домінують чоловіки, і тому феміністське завдання дня полягає не в досягненні рівності для всіх, а в перерозподілі влади від домінуючого класу чоловіків до підлеглого
класу жінок.1139
Існують три основні школи феміністичної юриспруденції:- традиційний (ліберальний) фемінізм стверджує, що жінки настільки ж раціональні, якчоловіки, і тому їм мають бути надані рівні можливості, щоб зробити свій вибір. У царині юридичної практики визначне місце належить судді Верховного Суду США Дж. Р. Гінзбург, якаоформила думку більшості суддів Верховного Суду у справі «США проти штату Вірджинія»(1996), яким практика зарахування до Вірджинського військового інституту тільки чоловіків
була визнана неконституційною;- інша школа феміністичної правової думки фокусується на відмінностях між чоловікамиі жінками і вітає ці відмінності. Після дослідження психолога К. Гілліган, ця група мислителів
стверджує, що жінки підкреслюють важливість відносин, контекст і примирення суперечливих міжособистісних позицій, тоді як чоловіки підкреслюють абстрактні принципи права ілогіки. Метою цієї школи у правовій сфері є рівне визнання думки жінок щодо громадських
цінностей;- радикальний або домінуючий фемінізм фокусується на нерівності. Представники цієїшколи стверджують, що чоловіки, як клас, домінували над жінками, як класом, створюючи
ґендерну нерівність. Для радикального фемінізму ґендер є питанням про владу. Радикальні
феміністки стверджують, що рівність статей має бути побудована на основі відмінностей міжжінкою та чоловіком, а не бути просто пристосуванням до цієї різниці.1140
У вітчизняній філософії права мова йде не стільки про феміністичну, скільки про ґендерну
юриспруденцію. При цьому ґендерна рівність розглядається як така, що передбачає однакове
справедливе ставлення до жінок і чоловіків. Знищення будь-якого типу дискримінації, включаючи соціальну, економічну, політичну й культурну, є обов’язковою передумовою забезпечення
прав людини і сприяння підвищенню добробуту кожного громадянина.1141
Т. Мельник під рівністю чоловічої та жіночої соціальних статей розуміє «рівність їх соціального статусу, загальну участь у всіх сферах суспільного, державного та особистого життя
1139 Беббит Ф. Теория права по феминизму – http://menalmanah.narod.ru/fvf/legal.html
1140 Завальнюк В.В. Феміністична та ґендерна юриспруденція як складові юридичної антропології // Правове життя сучасної України
Матеріали Міжнародної наукової конференції професорсько-викладацького складу, присвяченої 15-річчю Національного університету
«Одеська юридична академія» та 165-річчю Одеської школи права – Том 1. – Одеса: Фенікс, 2012. – с. 43.
1141 Крочук М.І. Філософсько-правовий вимір ґендерної рівності. Дис… канд. юрд. наук. Спеціальність 12.00.12. – філософія права. – Львів:Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. – 175 с. – с. 43.

296КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІна основі самоусвідомлення особистісних потреб і інтересів, подолання ієрархічності, відповідно до якої історично чоловіки вважалися як істоти вищі, а їх діяльність і її результати –більш суспільно значущі, аніж дії та їх результати, що виконували жінки».1142
Лазар І.Г. розглядає ґендерну рівність як процес справедливого ставлення до жінок і чоловіків, як рівні права та рівні можливості для жінок і чоловіків у суспільстві, рівні умови дляреалізації прав людини, участі в національному, політичному, економічному, соціальному такультурному розвитку; отримання рівних винагород.1143
Левченко К. тлумачить ґендерну рівність як рівні права і рівні можливості для жінок і чоловіків у суспільстві, рівні умови для реалізації прав людини, участь в національному, політичному, економічному, соціальному та культурному розвитку, отримання рівних винагород зарезультатами участі.1144
В цілому ґендерна рівність у контексті суспільних перетворень розглядається як умова рівності перед законом, рівних можливостей щодо вираження своїх інтересів незалежно від статі
людини. В даному контексті рівність передбачає, що чоловіки й жінки мають свободу обирати
соціальні ролі і кінцеві результати відповідно до своїх намірів, цілей, бажань та переваг.1145
Підкреслено, що правове вирішення проблеми ґендерної рівності спрямоване на можливість
створити такі суспільні структури, які б забезпечували збалансованість владних, управлінських та інших суспільних відносин між жінками та чоловіками, долали соціальну ієрархіюміж ними, сприяли б конструюванню нових форм взаємовідносин.1146
Завадська Л. визначає у ґендерній рівності такі параметри:1) права людини як універсальний стандарт політичних, громадянських, економічних, соціальних і культурних прав і свобод для жінок і чоловіків, що визнаються основоположним
принципом політики;2) права людини як права жінок. Визнання цих прав пов’язане з порушенням рівності,його ідеології та практики реалізації у звичайному житті;3) права, свободи, обов’язки, відповідальність, за допомогою яких вимірюється стандарт
рівності як у позитивному праві;4) рівні можливості як основний елемент ґендерної рівності, що відображає ступінь реалізації та ступінь гарантованості стандарту рівності, який міститься у законодавстві.1147
На думку М.І. Крочук, ґендерна рівність як філософсько-правова категорія охоплює багато
структурних компонентів, а саме: рівність прав – законодавче наділення однаковими правами
осіб чоловічої та жіночої статей у всіх сферах життя; рівність можливостей – забезпечення
(гарантії) на практиці рівних умов щодо рівного розподілу, використання політичних, економічних, соціальних та культурних цінностей, які виключають дискримінацію та обмеження
будь-якої статі, що негативно впливають на життєдіяльність і самовираження; забезпечення
рівних умов для реалізації прав та можливостей; ґендерна симетрія – стан, при якому принцип
1142 Мельник Т.М. Міжнародний досвід ґендерних перетворень. – К.: Логос, 2004. – 320 с. – с. 273.
1143 Лазар І.Г. Ґендерна політика: поняття, визначення, управлінські підходи: словник-довідник. – Львів: Ліга-Прес, 2005. – 142 с. – с. 15.
1144 Левченко К.Б. Ґендерна політика в Україні: визначення, формування, управління: монографія / К.Б. Левченко. – Х.: Вид-во Нац. ун-тувнутр. справ, 2003. – 344 с. – с. 306.
1145 Ґендерний паритет в умовах розбудови сучасного українського суспільства. – 2-е вид., допов., уточ. – К.: Український інститут соціальних
досліджень, 2003. – 129 с. – с. 6
1146 Международный опыт государственного обеспечения равенства женщин и мужчин: материалы междунар. конф. (30 июня – 1 июля 2003
г.). – Киев, 2004. – 298 с. – с. 274.
1147 Завадская Л. Опыт проведения гендерной экспертизы законодательства России // Рівність жінок і чоловіків в Україні: правові аспекти:матеріали Міжнар. наук.-практ. конф. (20-21 листоп. 2000 р., м. Київ). – К., 2001. – С. 61–79.

297ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5рівних прав і можливостей для жінок і чоловіків реалізований на практиці; ґендерна мобільність – здійснення дій, спрямованих на вирівнювання соціального статусу людини, не погіршуючи при цьому чинного становища жінок і чоловіків; ґендерна адекватність – забезпечення
адекватного ставлення суспільства до природних особливостей чоловіка і жінки.1148
Т.І. Фулей виділяє цілі, що ведуть до утвердження ґендерної рівності, серед яких: розвиток іполіпшення представницької демократії, яка не може собі дозволити бути «ґендерно сліпою».
Жінки і чоловіки, беручи рівномірну участь у прийнятті всіх рішень у суспільстві, залучалиб відмінний життєвий досвід, що є важливим для стійкого розвитку суспільства загалом; індивідуальна економічна незалежність, яка призводить до закріплення рівної оплати, рівного
доступу до кредитів, рівних умов на ринку праці, а також до рівного розподілу майна; освіта,яка впливає на способи трансформації суспільних норм, знань і вмінь; визнання необхідності
усунення розбалансованості в суспільстві та спільна відповідальність чоловіків і жінок за їїдосягнення.1149
Отже, представники феміністичного (ґендерного) підхіду до ідеї рівності відстоюють рівність чоловіка і жінки як представників статі, взаємне проникнення обох статей у традиційно
закріплені за іншою статтю сфери діяльності, а також вимагають рівного представництва чоловіків і жінок у політичному управлінні.1150
Підсумовуючи, зауважимо, що ідея рівності через призму посткласичного праворорзуміння досліджується в межах комунітарного, комунікативного, лібертатного, та феміністичного
підходів. Зокрема, комунітарний підхід щодо ідеї рівності виникає як критика ліберальної індивідуалістичної концепції, що знайшло своє відображення у працях А. Етционі, М. Сендела,М. Волцера, А. Макінтайра, Ч. Тейлора, У. Кімліки та ін. Таким чином, суспільними ідеалами
коммунітарістів є не свобода, як для лібералів, а справедливість і рівність.
Представники комунікативного типу праворозуміння наполягають на інтерсуб’єктивній
сутності права, яка проявляється у комунікації (діалозі) формально-рівноправних суб’єктів.
При цьому деонтологічний зміст права не виводиться з природи людини, оскільки вона розглядається як суб’єкт вільного вибору способу самостворення чи саморуйнації власної природи
(Ю. Габермас, Марк ван Хук, А.В. Поляков, А.С. Токарська).
Лібертатно-юридична концепція права ґрунтується на розумінні права як рівної міри свободи. Під сутністю права представники даної концепції (В.С. Нерсесянц, В.В. Лапаева, В.А. Четвернін) розуміють формальну рівність, яка тлумачиться ними як єдність трьох складових: всезагальної рівної міри регулювання суспільних відносин, свободи і справедливості.
Феміністичний (ґендерний) підхід до ідеї рівності є особливо розробленим у філософії
права, оскільки тлумачить цю проблему через рівноправність статей (Ф. Беббіт, К. Гілліган,Дж. Р. Гінзбург, Л. Завадська, В. Завальнюк, М. Крочук, К. Левченко, І. Лазар, Т. Мельник
Т. Фулей та ін.). Представники цього напрямку відстоюють рівність чоловіка і жінки як представників статі, взаємне проникнення обох статей у традиційно закріплені за іншою статтю
сфери діяльності, а також вимагають рівного представництва чоловіків і жінок e політичному
управлінні. Як наслідок, все частіше норми про ґендерну рівність чоловіка і жінки стають
частиною позитивного права.

1148 Крочук М.І. Філософсько-правовий вимір ґендерної рівності. Дис… канд. юрд. наук. Спеціальність 12.00.12. – філософія права. – Львів:Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. – 175 с. – с. 152.
1149 Фулей Т.І. Основи ґендерної рівності: навчально-методичний посібник для суддів. – К.: Тютюкін, 2010. – 240 с. – с. 27.
1150 Грищук О.В., Бокало Н.І. Генеза ідеї рівності у класичних та некласичних типах праворозуміння. – Хмельницький, 2018. – 200 с.

298КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

5.2.3. Регламентація ідеї рівності у позитивно-правовому виміріУ західній культурі ідея рівності присутня з часів античності і протягом сторіч вона поступово збагачувалась новим змістом, однак лише у ХХ ст. виникли передумови, щоб констатувати виникнення цієї ідеї на міжнародному рівні. Специфіка розвитку міжнародного права
полягає в тому, що його норми створюються шляхом узгодження позицій різних держав, причому жодна держава світу не може самостійно створити норми міжнародного права, які виражають загальну позицію держав. Оскільки в міжнародних відносинах беруть участь державиз різним соціальним устроєм, рівнем економічного розвитку, національними та історичними
традиціями, то всі ці фактори впливають на формування міжнародного права.1151
Крім того, як правильно зазначає професор Е.А. Лукашева, в процесі створення міжнародних принципів і норм визначальний вплив має внутрішнє право держав. Учасники міжнародних відносин не можуть, як правило, піти на узгодження і прийняття таких норм, які бсуперечили їх конституціям і іншим основоположним законодавчим актам, що закріплюють
принципи їх економічного і політичного ладу, права і свободи громадян».1152
Особливе місце в розвитку прав і свобод людини займає міжнародне право. Ідеї непорушності прав і свобод, їх рівності та невід’ємності відображають прагнення людства до співіснування, заснованого на принципах справедливості, гуманізму, рівності та демократизму. Проте існує проблема стосовно встановлення природи даних прав та їх змісту, що зумовлюється
думкою про те, що держави із різним соціально-економічними системами не в змозі виробити
універсальне поняття прав та свобод людини у зв’язку з існуванням відмінностей в соціальних
умовах та деформацією в ході історичного розвитку.1153
Внутрішнє право визначає поведінку держави в міжнародних відносинах та характер розвитку міжнародного права. Тому цей процес, як правило, займає довгий час і характеризується
значною складністю та суперечністю, проте «створює умови для забезпечення і розвитку стійких та стабільних міждержавних відносин».1154 Саме в ХХ ст. держави узгодили і закріпили направовому рівні багато нових принципів і норм, які визнають рівність невід’ємною характеристикою відносин між людьми, яка необхідна для нормального розвитку суспільства.
Одним із перших кроків на шляху юридичної регламентації ідеї рівності було прийняття
Статуту ООН, «котрий заклав її правове та концептуальне підґрунтя».1155 Вже у преамбулі Статуту йдеться про рішуче прагнення народів Об’єднаних Націй утвердити віру в основні права
людини, гідність і цінність особи, рівноправність чоловіків і жінок та рівність прав великих імалих націй. Ст. 1 визначає мету ООН здійснювати міжнародне співробітництво у розв’язанні
міжнародних проблем економічного, соціального, культурного та гуманітарного характеру тав сприянні і розвитку поваги до прав та основних свобод людини незалежно від її раси, статі,релігійних переконань, мовних ознак.
Зміст принципу рівності, як випливає з названих вище документів, включає такі основні положення: рівність – це рівність у правах; держава зобов’язана забезпечувати на засадах рівності фундаментальні права всім, хто знаходиться під її юрисдикцією; закон має бути однаковимдля всіх; усі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний захист їхперед законом; держава зобов’язана надати людині засоби дієвого захисту проти будь-якої дис1151 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: монографія / О.В. Грищук. – Л.: ЛьвДУВС, 2007. – 428 с. – с. 227.
1152 Общая теория прав человека / под ред Е.А.Лукашевой – М.: Издательство НОРМА, 1996. – 509 с. – с. 127.
1153 Грищук О. Принципи співвідношення міжнародного та внутрідержавного права щодо прав людини // Вісник Львівського університету. –Випуск 42: Серія юридична. – 2006. – С.3-9.
1154 Права человека как фактор стратегии устойчивого развития. человека / под ред Е.А.Лукашевой – М.: Издательство НОРМА, 2000. –320 с. - с. 262.
1155 Антонович М. Міжнародне публічне право. – Київ: Видавництво «Алерта», 2003. – 307 с. – С. 110.

299

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5кримінації; при здійсненні прав і свобод людини держава встановлює законом такі обмеження,які мають забезпечити належне визнання і повагу прав і свобод інших, а також справедливих
вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві; права, проголошені в пактах, мають здійснюватися без будь-якої дискримінації щодо раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політ. чи інших переконань, нац. чи соціального походження,майн. стану, народження чи інших обставин.1156
Розвиток ідеї рівності відбувається через визнання принципу недискримінації, який гарантує однакове ставлення до людей, незалежно від їхньої національності, статі, расової належності чи етнічного походження, релігії або вірувань, фізичних вад, віку чи сексуальної орієнтації. Загальновизнано, що принцип недискримінації означає заборону необґрунтованого
відмінного ставлення, встановлення розрізнень, винятків, обмежень чи переваг до осіб, якізнаходяться в однаковій ситуації чи однакового підходу до осіб, які знаходяться в різних ситуаціях. Оскільки дискримінація призводить до обмеження або унеможливлення в користуваннічи здійсненні прав і свобод усіма людьми на рівних підставах, то її заборона розглядається якодин із шляхів забезпечення рівності всіх людей. Право на захист від дискримінації є одниміз фундаментальних прав людини, яке визнане міжнародним правом і має бути забезпечене
сучасними державами.
Термін «дискримінація» означає також неправомірне проведення відмінностей за тією абоіншою ознакою, тобто різне поводження з людьми, групами людей або організаціями, що знаходяться в рівному становищі, але відрізняються певною характеристикою.1157
Одним із проявів дискримінації є ксенофобія (з грецької нав’язливий страх перед чужими;неприязнь, нетерпимість до представників іншої культури, віри, раси або до чужого, незнайомого). Ксенофобію розуміють, як негативне емоційно насичене, ірраціональне за своєю природою (але таке, що прикривається псевдораціональним обґрунтуванням) ставлення суб’єктадо певних людських спільнот та до їх окремих представників (чужинців, інших, не наших).1158
Проявляється ксенофобія в конкретних соціальних установках суб’єкта, стереотипах, а також у світогляді у цілому. У свідомості індивіда формується стійкий образ ворога, який длянього є джерелом небезпеки. Ксенофобію можна розглядати на індивідуальному, груповому тазагальносуспільному рівнях, і це стосується як суб’єкта, так і об’єкта. Провідну роль у формуванні даної характеристики відіграють ідеологія, звичаї, традиції, соціально-економічні, політичні процеси, демографічна ситуація та позиція суспільно-політичних лідерів та засобів
масової інформації.1159
Дискримінація за ознакою раси, релігії, ґендеру, етнічної приналежності, походження, національності, сексуальної орієнтації заборонена у багатьох міжнародних документах, а також
національному законодавстві України. Зокрема, у Конвенції ООН про ліквідацію всіх формдискримінації щодо жінок та про ліквідацію всіх форм расової дискримінації, Конвенції МОПпро дискримінацію в галузі найму і праці, 1958 р., Конвенції ООН про запобігання дискримінації в галузі освіти, 1960 р. та ін.
Поряд із загальною системою міжнародних механізмів, що регламентують принцип рівності, функціонують і регіональні системи, які відображають особливості культури, правової сві1156 Євінтов В.І. Принцип рівності та недискримінації. – http://zakony.com.ua/juridical.html?catid=44188
1157 Осипов А.Г. Этническая дискриминация: профили и практика (пример Ставропольского края)// Россия и современный мир. – 2009. – №
4. – С. 62-76.
1158 Кроз М.В., Ратинова Н.А. Социально-психологические и правовые еаспекты ксенофобии.– М.: Academia, 2007. – 52 с.
1159 Калмикова О.С. Деякі питання участі ЄС у боротьбі з дискримінацією – http://archive.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/Yurystukr/2012_3/13Kalm.
pdf

300

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

домості, регіональної ідентифікації, що впливає на координацію і розвиток державних інститутів у певному регіоні1160, зокрема у європейському регіоні. На думку Т. Присяжнюк, ефективнадія регіональних механізмів зумовлена тим, що в них беруть участь держави з близькими історичними, культурними традиціями, з приблизно однаковим рівнем економічного і політичного
розвитку.1161 Тому за допомогою цих регіональних процедур захист ідеї і принципу рівності
здійснюється більш ефективно, ніж у всесвітньому просторі.
Однією з таких організацій є Рада Європи, яка також регламентує принцип рівності. Так
ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. забороняє дискримінацію за будь-якою ознакою при користуванні визнаними в ній правами та свободами. Зокрема вказано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бутизабезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою – статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії,політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності донаціональних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Визначальне місце в механізмі захисту ідеї рівності в межах Ради Європи займає Європейський суд з прав людини (далі Суд), який є особливим наднаціональним юрисдикційним органом, який забезпечує конкретну реалізацію прав, передбачених Конвенцією та застосування її
норм.1162
Тут слід підкреслити, що згода суверенних держав дозволити наднаціональному суду здійснювати перегляд рішень національних судів та зобов’язання держав виконувати рішення цього
суду є історичним і безпрецедентним кроком у міжнародному праві.1163 Особливо при цьому
слід враховувати ризик того, що держава може бути поставлена перед необхідністю змінити своє законодавство та виплатити відшкодування. Рішення Суду є обов’язковими для держав-учасниць, а за їх виконанням наглядає Комітет міністрів Ради Європи. Тому створений
механізм є своєрідною «наднаціональною владою. Її заснування вимагає від держав-учасниць
Ради Європи відмовитись від стереотипів, що склалися, а також від абсолютизації державного
суверенітету».1164
Практика Суду вказує на те, що стаття 14 Конвенції не діє окремо від інших її норм. Однак
вона може відігравати важливу автономну роль, доповнюючи і уточнюючи їх, надаючи особам
гарантії від будь-якого роду дискримінації при здійсненні ними своїх прав і свобод, викладених у інших статтях Конвенції. Дія, яка має несумісний зі статтею 14 дискримінаційний характер, порушує тим самим відразу дві статті Конвенції, взяті разом. Іншими словами, стаття 14складає невід’ємну частину будь-якої юридичної норми, що забезпечує права і свободи (рішення від 23 липня 1968 по справі «Про мови в Бельгії», а також рішення у справі Національної
профспілки поліції Бельгії від 27 жовтня 1975 р.). Згідно із судовою практикою Суду, відмінності мають дискримінаційний характер, якщо «відсутня мета і розумне виправдання» їх існування, тобто якщо такі відмінності не пояснюються «правомірними цілями» або якщо відсутна
«розумна співмірність між використовуваними засобами і метою, яку необхідно досягти».1165
Стаття 14 Конвенції стосується усіх прав, передбачених самою Конвенцією або протоколами до неї, однак на неї не можна посилатися з приводу того чи іншого права, яке визнане
1160 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты. – М.: Юркнига, 2003. – 288 с. – с. 242.
1161 Присяжнюк Т. Система Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини – унікальний інструмент захисту порушених
прав //Право України. – 2001. – № 6. – С. 33-35. – С.34.
1162 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: монографія / О.В. Грищук. – Л.: ЛьвДУВС, 2007. – 428 с. – с. 291.
1163 Бюлетень центру інформації та документації Ради Європи в Україні. – К: Центр інформації та документації Ради Європи в Україні,1998. – 63 с. – с. 14.
1164 Общая теория прав человека / под. ред. Е.А.Лукашевой. – Москва: НОРМА, 1996. – 520 с. – с. 481.
1165 Справа Маркс проти Бельгії. – http://www.echr.ru/documents/doc/2461417/2461417.htm

301ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Конвенцією і щодо якого відповідна держава внесла застереження або стосовно того чи іншого
права, яке надається протоколом, що не був ратифікований відповідною державою. Положення
ст. 14 Конвенції не надає захисту щодо права, не визнаного Конвенцією. Для того, щоб ст. 14
Конвенція могла діяти, необхідно, щоб оскаржувані факти належали до сфери гарантованого
права або до сфери дозволених заходів, яких вживають для обмеження того чи іншого права.
Тому перш ніж з’ясувати, чи відмінне поводження було свавільним, необхідно спочатку визначити, чи підпадає питання щодо вияву такої відмінності під дію права, визнаного Конвенцією.1166
З іншого боку, Суд також визнав автономність ст. 14 Конвенції у Бельгійській мовній справі (рішення від 23.07.196 р.). Він установив, що рішення національного органу, яке саме пособі відповідає вимогам статті Конвенції, що закріплює право, може, однак, порушувати цюстаттю у поєднанні зі ст. 14 Конвенції через його дискримінаційний характер. Тому може матимісце порушення ст. 14 Конвенції без порушення іншої статті Конвенції. Крім того, заявник
може скаржитися на дискримінацію, не посилаючись при цьому на порушення того чи іншого
гарантованого права. Проте Суд може як констатувати спільне порушення ст. 14 та статті, щогарантує відповідне матеріальне право, так і утриматися від констатування порушеного права,взятого окремо. Також Суд визнавав у своїй практиці наявність дискримінації щодо права, якепрямо не гарантується, але яке можна імпліцитно вивести з тексту Конвенції. Передумовою
повної автономізації ст. 14 Конвенції стало те, що Суд інколи констатував наявність дискримінації щодо здійснення прав, які не гарантуються Конвенцією, а закріплюються іншими актами
Ради Європи, зокрема, Європейською соціальною хартією.1167
У Протоколі № 12 до Європейської Конвенції встановлюється загальна заборона дискримінації (ст. 1): «держави-члени Ради Європи, які підписали цей Протокол, беручи до уваги основоположний принцип, відповідно до якого, всі особи є рівними перед законом і мають правона рівний захист за законом; будучи сповненими рішучості вжити подальших заходів для сприяння рівності всіх осіб шляхом колективного застосування загальної заборони дискримінаціїза допомогою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі4 листопада 1950 р. домовилися», що «здійснення будь-якого передбаченого законом права
забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад, за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою
ознакою [та що] ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади забудь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті».1168
Європейський суд з прав людини при розгляді спорів про дискримінацію досліджує питання: про наявність дійсної відмінності в ставленні за аналогічної ситуації; про виправданість
відмінності в ставленні до осіб, що знаходяться в аналогічній ситуації. Виходячи із практики
Суду відмінність у ставленні повинна мати об’єктивне і розумне обґрунтування, тобто матилегітимну мету; про дотримання розумної співмірності між засобами, що використовуються, і метою, що досягається. Ця вимога випливає з принципу пропорційності та передбачає
справедливий баланс між захистом публічного інтересу і повагою до основних прав людини.
Відповідь на ці питання дозволяє відокремити розрізнення, які є правомірними, від тих, які єнеприйнятними, і таким чином констатувати наявність чи відсутність дискримінації.
1166 Дудаш Т.І. Практика Європейського суду з прав людини: навч.-практ. посібник / Т.І. Дудаш. – К: Алерта, 2013. – 368 с. – с. 279.
1167 Дудаш Т.І. Практика Європейського суду з прав людини: навч.-практ. посібник / Т.І. Дудаш. – К: Алерта, 2013. – 368 с. – с. 298.
1168 Протокол № 12 до Європейської конвенції про основні права людини та основоположні свободи. – Електронний режим доступу: zakon.
rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=994_537

302КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІУ практиці Європейського суду з прав людини ідея рівності повязується також із ідеєю верховенства права. Зокрема, у постанові в справі «Партія благоденства («Рефах») проти Туреччини» Європейський суд зазначив, що верховенство права означає, що всі люди рівні перед
законом, як у своїх правах, так і у своїх обов’язках. Проте законодавство повинне враховувати
розходження між людьми й ситуаціями за умови, що такі розходження мають об’єктивну йрозумну підставу, переслідують правомірну мету, погоджуються із принципами, яких зазвичай дотримуються демократичні суспільства, і пропорційні цим принципам. Однак не можна
сказати, що у світському суспільстві забезпечується верховенство права, коли групи осіб піддаються дискримінації тільки за те, що вони належать до іншої статі або мають інші політичнічи релігійні погляди. Суспільство не дотримується верховенства права й тоді, коли для таких
груп створюються зовсім інші правові системи.
Сьогодні європейська інтеграція та вступ до Європейського Союзу України є офіційним
політичний вибором нашої держави. Основними цінностями Європейського Союзу є повагадо людської гідності, прав, свобод, демократії, рівності та верховенство права. Зокрема Хартія
Європейського Союзу про основні права 1961 р. (3 глава) включає в себе низку статей, об’єднаних спільним завданням забезпечення рівності, і підпорядкована логіці закріплення загальних
складових принципу рівності: рівність перед законом (ст. 20), неприпустимість дискримінації
(ст. 21 – з подальшою конкретизацією його проявів у праві на культурне, релігійне і мовне розмаїття (ст. 22), у рівності чоловіків і жінок (ст. 23). Хартія особливо виділяє таких специфічних
адресатів цього принципу як діти (ст. 24), люди похилого віку (ст. 25) та інваліди (ст. 26). Уцій главі рівність розглядається як загальний основоположний принцип, що пронизує кожне
право або свободу і сприяє забезпеченню всього комплексу прав і свобод, а з іншого боку – якмеханізм створення умов для реалізації прав і свобод менш «самостійних верств суспільства,які нездатні своїми силами здійснити свої права в повному обсязі».
У праві Європейського Союзу закріплено і принцип недискримінації. Так, ще до підписання Амстердамського договору, який доповнив Договір про заснування Європейського Співтовариства, зазначений принцип було закріплено щодо таких відносин: недискримінації за національною ознакою; рівноправності чоловіків та жінок; недискримінації між виробникамита споживачами сільськогосподарської продукції. Опосередковано передбачала застосування
принципу недискримінації ст. 90 Договору, яка заборонила встановлювати додаткові податки
щодо імпортованих товарів і тим самим спричиняти дискримінацію між національними та закордонними виробниками.1169
Стаття 13 Договору, що засновує Європейське співтовариство, передбачає вжиття заходів,потрібних для боротьби проти дискримінації на підставі статі, раси, етнічного походження,релігії чи віри, психічних чи фізичних вад, віку, сексуальної орієнтації. Відповідно до ст. 13
Договору, в ЄС було запроваджено стратегію боротьби з дискримінацією, яка, зокрема, відображена в: Директиві Ради Європейського Союзу 2000/43/ЄС від 29 червня 2000 р., яка імплементує принцип рівного ставлення до людей незалежно від расового або етнічного походження; Директиві Ради Європейського Союзу 2000/78/ЄС від 27 листопада 2000 р., яка встановлює
загальні засади рівного ставлення у сфері зайнятості та професійної діяльності; Директиві
Ради Європейського Союзу 2004/113/ЄС від 13 грудня 2004 р. про імплементацію принципу
рівного ставлення до чоловіків і жінок у питаннях доступу до товарів і послуг та їх надання;Директиві Європейського парламенту і Ради 2006/54/ЄС від 5 липня 2006 р. про імплементацію
принципу рівних можливостей і рівного ставлення до чоловіків і жінок у питаннях зайнятостіта професійної діяльності; Рамковій стратегії Спільноти щодо ґендерної рівності (2001-2005) і«Дорожній карті» для досягнення рівності між жінками і чоловіками 2006-2010, прийнятій Єв1169 Гарет Дейвис. Право внутреннего рынка Европейского Союза: Учеб. пособ. – К., 2004. – с. 233

303

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5ропейською комісією 1 березня 2006 р.; Програмі дій Спільноти на 2001-2006 роки по боротьбіз дискримінацією на всіх підставах, перелічених у ст. 13.
Слід погодитись, що перелік підстав, на основі яких заборонено дискримінацію, не є вичерпним. «Застосовувати обмеження можна, але тільки на основі закону і тільки з підстав,прийнятних у демократичному суспільстві. Адже необмежене застосування принципу рівності
може призвести до створення ситуацій несправедливості. Рівність і свобода особи – два важливі компоненти демократії, їх треба органічно поєднувати».1170
Таким чином, принцип недискримінації є важливою частиною сучасного права, а рівність
можливостей є необхідною основою ефективного функціонування права. На сучасному етапіу демократичному суспільстві визнається за необхідне існування норм права, які передбачають
ефективні гарантії проти дискримінації, що є важливим кроком на шляху розвитку ідеї рівності в праві.
Знайшла свої відображення ідея рівності і у Конституції України, яка у ст. 24 встановлює,що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можебути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання,за мовними або іншими ознаками.
У рішеннях Конституйійного Суду України також закріплена ідея рівності. Як вірно зазначив В.І. Темченко, Конституційний Суд визначив теоретичну конструкцію інтегративного праворозуміння, що потребує впровадження у теорію і практику. «Право легітимоване суспільством – джерелом права є суспільство, а закон лише одна із його форм існування, що роз’яснює,зокрема, положення статті 5 Конституції. Сутнісні (якісні) характеристики права зумовлені
ідеологією справедливості, свободи, рівності (ідеї права). Зміст права – єдність верховенства
права у правотворчій та правозастосовній діяльності. Іншими словами, – єдність писаного інеписаного права. Форма права – право поряд із законодавством (одна із форм) включає і іншісоціальні регулятори (форми): мораль, звичаї, традиції тощо».1171
Зокрема у Рішенні Конституційного Суду України у справі про при значення судом більш
м’якого покарання від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 міститься визначення поняття
«верховенство права», яке розглядається як панування права в суспільстві. «Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема,у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті, передусім, ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо». Таким чином, Конституційний Суд України визнає рівність
поряд із свободою і справедливістю як змістоутворюючу ідею права.
Наступним етапом утвердження ідеї рівності у праві України стало прийняття Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі – Закон № 3477-IV), у ст. 17 якого визначено обов’язоксудів України при розгляді справ застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду якджерело права.
Важливим кроком запобігання дискримінації в Україні стало прийняття Закону України
«Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»,1172 визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей
щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина. Зазначено, що законодавство України
1170 Євінтов В.І. Принцип рівності та недискримінації. – http://zakony.com.ua/juridical.html?catid=44188
1171 Темченко В.І. Верховенство права у практиці Євросуду та Конституційного Суду України. – http://archive.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum./naukma/law/2007_64/03_temchenko_vi.pdf
1172 Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» // Відомості Верховної Ради (ВВР). – 2013. – № 32. – ст. 412.

304КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає, незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осібта/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.
Зазначено, що дискримінація – це рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеженняабо привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі –певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав ісвобод людини та громадянина.
Відповідальність за дискримінацію передбачена також Кримінальним кодексом України.
Стаття 161 цього Кодексу «Порушення рівноправності громадян залежно від їх расової, національної належності або ставлення до релігії» як одну з форм цього злочину передбачає
пряме чи непряме обмеження прав або встановлення прямих чи непрямих привілеїв громадянза ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічногота соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Кримінальна відповідальність передбачена за умисні дії, що полягають у прямому чи непрямому обмеженні прав або встановленні прямих чи непрямих привілеїв громадян залежновід ознак, що згадуються. Проте висловлюються міркування, що ця кримінально-правова норма має переважно декларативний характер, її застосування на практиці фактично відсутнє.1173
Таким чином, позитивно-правовий вимір ідеї рівності пов’язаний із утворенням та діяльністю міжнародних організацій (ООН, Ради Європи, Європейського Суду з прав людини), атакож юридичною регламентацією у законодавстві України. Розвиток ідеї рівності у позитивному праві сьогодні відбувається через визнання принципу недискримінації, який забезпечує
однакове ставлення до людей, незалежно від їхніх фізичних чи соціальних особливостей. Ідеярівності пов’язується також із ідеєю верховенство права, що означає, що всі люди рівні перед
законом, як у своїх правах, так і в обов’язках.

1173 Левченко К.Б. – Дискримінація: правове визначення поняття. –http://archive.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/Nashp/2011_2_1/Levchenk.pdf

305ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5

5.3.

Свобода як конституційна цінність через призму відповідальності

5.3.1. Антропо-соціальні засади зародження і розвитку ідеї свободи у праві
Вихідною точку в дослідженні свободи як конституційної цінності у філософсько-правовому аспекті є вирішення питання про співвідношення свободи і відповідальності, свободи і необхідності, оскільки вони є невіддільними і найбільш універсальними регуляторами поведінки
людини. Свобода виражається в пануванні людини над природою, суспільством, над самою
собою та знаходить свій вияв в можливості людини приймати різні рішення, котрі оцінюютьсяі порівнюють через призму необхідності, певних умов, потреб та інтересів. Стосовно людини,свобода означає не просто можливість вибору вольового, усвідомленого, а, головне, відповідального варіанту поведінки.1174 В правовій сфері свобода і відповідальність, поряд із справедливістю, виступають основними елементами вирівнювання, оскільки виражають найбільш
значущі правові цінності для людини і суспільства.1175
З цього приводу розгорнулась дискусія, оскільки одні вчені вважають, що філософський
аналіз відповідальності особи, який не йде далі взаємозв’язку категорій свободи і відповідальності є малоефективним, оскільки не досліджується об’єктивний механізм і соціальна природа
відповідальності. Дослідники, котрі розвивають цю ідею, стверджують, що для наукового пізнання актуальність може мати, в першу чергу, не категорія свободи, а відносини залежності,надаючи категоріального значення поняттю відповідальна залежність.1176
Однак ми підтримуємо точку зору А.Н. Данилова, що відповідальність є функцією свободи,а не залежності, а прогресивна лінія історичного розвитку йшла і сьогодні йде шляхом подолання залежності через досягнення незалежності й утвердження взаємозалежності.1177 Подібної точки зору дотримується А.І. Ореховський, який вважає, що свобода і відповідальність
органічно пов’язані категорії, оскільки відповідальність суб’єкта за дії передбачає реальну
свободу вибору серед можливих варіантів поведінки. «Відповідальність як система взаємних
вимог найтісніше переплетена із свободою суб’єкта. Питання співвідношення свободи і необхідності є кардинальними в системі соціального регулювання. Один із найважливіших критеріїв відповідальності – це міра реалізації своєї свободи суб’єктом».1178
Розгляд відповідальності поза свободою, на думку Г.І. Іконнікової, В.П. Ляшенко, робить
біднішим розуміння цього феномену, оскільки відповідальність є нерозривною зі свободою
людини як творчого суб’єкта. Людина, а також інші соціальні суб’єкти, діє не інстинктивно,а свідомо, тобто розум, в тому числі юридично оформлений, не дозволяє людині робити щозавгодно. Свобода є можливістю вибирати спосіб життя в межах, що допустимі соціальними
нормами, тобто вибирати між добром і злом, справедливим і несправедливим, моральним іаморальним, реалізувати себе як особу і відповідати за такий вибір перед суспільством і самим
собою. Тому філософсько-правовий розгляд відповідальності дозволяє «глибше розкрити сутність юридичної відповідальності як правовідносини (суб’єктно-суб’єктні відносини), в яких1174 Більш детально про це: Грищук О.В., Романинець М.Р. Формування та розвиток ідеї відповідальності людини в праві: [монографія]. /Грищук О.В., Романинець М.Р. – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. – 268 с.
1175 Лазарев В.М., Федорова В.Г. Принцип правового равенства и юридическая ответственность (проблемы методологи и теории взаимосвязи)[Текст]: [монография]/ В.М. Лазарев, В.Г.Федорова; МОУ «Волжский інститут экономики, педагогіки и права». – Волгоград: Изд-во«Волга», 2005. – 132 с.
1176 Мусиенко С.Г. Концептуализация понятия политической ответственности. // Проблемы управления: Академия управления припризиденте республики Бєларусь. – 2007. –№4 (25). – С. 221-224. – С. 221.
1177 Данилов А.Н. Социология власти: теория и практика глобализма / А.Н.Данилов. – Минск, Университетское, 2001. – 447 с. – с. 44.
1178 Ореховский А.И. Ответственность и ее социальная природа: методологический аспект. – Томск, 1978. – с. 30.

306КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

кожна із сторін зобов’язана відповідати за дії перед іншою стороною, а, в кінцевому рахунку,перед державою і суспільством».1179
В історії філософії категорія свободи розглядалась в контексті свободи волі, як метафізично-антропологічного атрибуту людини, що зумовлює її здатність бути першопричиною, аутодетермінантою своїх соціальних дій та моральних вчинків. На думку В.А. Бачініна, особа,котра наділена свободою волі, може здійснювати вибір між добром і злом, легальною і кримінальною поведінкою, приймаючи на себе всю відповідальність за наслідки свого вибору.
Проблема свободи волі передбачала різні концептуальні підходи: Демокріт, Гоббс, Спіноза,Гольбах, Маркс вважали, що природа людини виключає свободу волі, оскільки на неї тиснуть
природні і соціальні детермінанти; Фіхте, Штирнер, Ніцше, Сартр, Камю вважали, що людинав силу своєї природи наділена свободою волі, що складає її сутність; Кант вважав, що людинає унікальною істотою, котра існує одночасно у світі жорстких причинових залежностей природно-фізичного характеру і в просторі моральної свободи.1180
Філософсько-правові дослідження свободи сягають ще античності, проте не втратили своєї
актуальності і сьогодні. Хоча й сучасна наука не може дати відповідь на питання, коли людина
відчула необхідність свідомо контролювати свої дії. Висловлюються припущення, що об’єктивні умови існування первісного суспільства створили жорстку детермінацію поведінки, щоне допускає відхилень: дії, вчинки окремої людини зумовлювались колективною волею та природними потребами.1181
Завдяки давньогрецьким мислителям було зроблено перехід до раціонально-логічного способу пізнання і пояснення навколишнього світу та суспільних явищ. У багатоманітності формфілософсько-правових уявлень давньогрецьких мислителів, можна прослідкувати всі ідеї, якіпізніше розвиваються і стають визначальними у сучасній філософії права. Особливо велика цінність античної філософії права полягала у тому, що вона оформилася і розвивалася, якідеологія вільних людей. Свобода була фундаментальною цінністю, головною метою зусильі стержневою ідеєю всього давньогрецького права. Хоча античне розуміння свободи не поширювалося на всіх людей і всі суспільні відносини. Так, виробничо-трудова і сімейні сфери
знаходилися, згідно з тодішніми уявленнями, поза сферою свободи і, відповідно, поза політикою, як відносинами свободи. Відносини рабовласника і раба, глави сім’ї та інших її членів,будучи відносинами панування і підпорядкування, трактувалися як неполітичні відносини. Вцей період формується також ідея протиставлення свободи і деспотизму, при чому уособленням ідеї свободи був поліс, еллінське політичне життя, а як приклад несвободи розглядалось
життя «варварів».1182
Сучасні дослідження філософії свободи і відповідальності людини тісно пов’язані з політико-етичним вченням Аристотеля, який прагнув теоретично обґрунтувати ідеал філософського
знання шляхом критичного переосмислення ідейно-міфологічного розуміння світу, розробленого Платоном. У розробці етико-політичної теорії орієнтувався на історично сформовану державу, одним з головних завдань якої є виховання вільного громадянина і моральної доброчинності.1183

1179 Философия права: учебник / Г.И. Иконникова, В.П. Ляшенко. – 2-е узд., перераб. и доп. – М.: Издательство Юрайт, 2010. – 315 с. – с. 254.
1180 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридически центр Пресс», 2006. – 1093 с. – с. 776.
1181 Сперанский В.И. Основания ответственности: методологический и праксиологический аспекты. – Новосибирск: Изд. СибГУТИ, 2003. –69 с. – с. 5.
1182 Грищук О.В., Романинець М.Р. Формування та розвиток ідеї відповідальності людини в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Романинець
М.Р. – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. – 268 с.
1183 Аристотель. Соч. в 4-х томах. – т.4. – М.: Мысль, 1967. –– 830 с. – С. 85-95

307ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Філософ вважав змістом і ціллю людського буття не чуттєві насолоди і пристрасті, що руйнують саму людину і цивілізоване середовище навколо неї, а доброчесне і законослухняне
існування. Бути доброчесним означає слідувати не поклику пристрастей, а вимогам просвітленого і вихованого розуму. Згідно з Аристотелем, три фактори роблять людей доброчесними:природа як можливість народитися з необхідними тілесними і духовними якостями; звички якздатність розвинути природжені якості в кращий бік, та надійно закріпити їх в способі життя і соціальної поведінки; розум, як здатність підпорядковуватися його голосу, а не поклику
почуттів, бажань і пристрастей. 1184 Свобода, за Аристотелем, є передумовою вияву чеснот ідосягнення блага.1185 Він вважав, що існують варвари і раби «за природою». Кожен, хто нездатен контролювати себе, сам приречений бути під контролем інших і належати до рабів «заприродою», тобто бути рабом невідання та пристрастей. Люди ж стають такими, якими вони єзавдяки «трьом чинникам: природі, звичаям, розуму». Водночас звичаї здатні змінювати людську природу, і люди «часто чинять всупереч набутим звичкам і природі, прислухаючись самедо розуму».1186
Ідея свободи Аристотеля набуває соціального і громадянського втілення в сенсі набуття
людиною низки чеснот-цінностей, взаємно поділених суспільно. Свобода – це стан, якого людина набуває за умов громадянської соціальності, хоча природа людини вже розглядається яктака, що надається «для внутрішньої зміни характеру».1187 Таким чином, свобода, моральна
відповідальність, справедливість і праця розглядаються Аристотелем у політичній площині яксамостійні цінності. Еллінська філософська думка звертає увагу на те, що розуміння окремими
людьми полісу свободи і моральної відповідальності залежить значною мірою від усвідомлення корисного, потрібного для людського життя. Тлумачення Аристотелем свободи і моральної
відповідальності ґрунтується на їх тісній єдності з доброчинністю. Ідеї свободи і моральної
відповідальності не існують самі по собі, вони «не частина доброчинності, а доброчинність вцілому».1188
У грецькій філософії після Аристотеля моральність людини відривається від її громадянського, політичного життя, що відповідним чином відбивається на розумінні відповідальності
людини перед суспільством і перед власним сумлінням. «В етичних системах скептицизму,стоїцизму та епікуреїзму індивіду надається самоцільне значення, він розкриває свої можливості і досягає блаженного стану не інакше як через протиставлення, заперечення, відсутність
інтересу до дійсного світу. Вони прагнуть довести, що особа може знайти щастя лише у внутрішньому спокої».1189
Ці процеси знайшли своє відображення у вченні Епікура, котрий великого значення надавав
проблемі індивідуальної свободи людини. На його думку, свобода людини – це її відповідальність за розумний вибір свого способу життя. Свобода визначається в результаті з’ясування
того, що залежить від людини і не підлягає плануванню. Вона є поза необхідністю, оскільки
«необхідність не підлягає відповідальності. Необхідність є нещастя, але немає ніякої необхідності жити з необхідністю».1190
1184 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридически центр Пресс», 2006. – 1093 с. – с. 92.
1185 Макінтайр Е. Після чесноти: дослідження з теорії моралі / Пер. з анг. – К.: Дух і літера, 2002. – 436 с. – с. 278.
1186 Арістотель. Політика. – К.: Основи, 2000. – 239 с. – с. 201.
1187 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с.- с. 13.
1188 Климончук С. Суспільно-політична думка стародавньої Греції про свободу і моральну відповідальність – http://www.nbuv.gov.ua/portal/
natural/Nvuu/PSF/2009_12/Klymonchuk.pdf
1189 Гусейнов А.А. Введение в етику. – М., 1985. – с. 62.
1190 Материалисты Древней Греции. – М.: Наука, 1955. – с.219.

308

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Епікур вперше увів категорію випадковості для обґрунтування свободи людини. Визнаючи
необхідність, і випадковість, Епікур у загальних законах природи вбачав підставу свободи йщастя. Філософ вважав, що лише ідучи за природою, людина стає вільною. Навпаки, стоїки
(Сенека, Марк Аврелій), як послідовні детерміністи, вважали, що в природі немає нічого, крімнеобхідності. Отже, людина не вільна ні в чому, крім свого ставлення до законів і сил, які їївизначають.1191 Стоїки одні з перших висунули формулу: «свобода є пізнана необхідність». Ів цьому питанні вони вже різко розійшлися з кініками, для яких свобода означала потурання
своєму «я», своїм амбіціям і гордині. Разом з тим, таке розуміння свободи за умови, що від доліне втечеш, обертається повною покірністю обставинам, які людина змінити не може. Таким
чином, таке ставлення до свободи обертається своєю протилежністю – фаталізмом.1192
У цілому, античні мислителі вбачали соціальну цінність людини в тому, що вона народжується вільною, що, у свою чергу, означало можливості користування привілеями громадянства,тобто брати участь у зборах, служити загальному благу. При цьому свобода громадянина означала його відповідальність, адже громадянин не лише міг, але й зобов’язаний був здійснювати свої права. Саме у філософії античності віддзеркалювалось двоєдине розуміння свободи:по-перше, як проблема громадянської свідомості, відповідальності індивіда за свої вчинки;по-друге, – як проблема створення соціально-політичних інституцій (зокрема правосуддя), якізмогли б оборонити її від зазіхань тиранії. Крім того, «античне поняття свободи спиралось наантичний політеїзм, який не вбачав в кожній людині неповторної індивідуальності. Це буласвобода абстрактна, споглядальна, слабко зорієнтована на природні інтереси людини, на її самозахист, на пізнання нею сенсу життя».1193
Розуміння античними філософами свободи набуває нового глибинного змісту у контексті християнської духовності, згідно з якою, життя людини лише тоді є буттям, коли свобода
складає її сутність. Тому з принципів єдиного буття, котре розуміється як абсолютне добро,повинна бути виділена система умов і форм буття людської свободи.1194 Ці ідеї отримали закріплення у Новому Заповіті, де було трансформовано та інтегровано «уявлення щодо правлюдини, поєднавши їх із релігійно-моральними цінностями. Вимагалося поважати кожну людину як творіння Бога за його образом і подобою. Таке походження людей зумовлювало, згідноіз християнським вчення, принципову рівність і свободу кожного у духовному вимірі – перед
Богом (однак ще не поміж собою)».1195
Християнство вчинило переворот у ставленні до людини, проголосивши рівність людей перед єдиним Богом, незалежно від соціального положення і національності. Поворотним пунктом у християнстві, що вплинув на західну правову традицію, була в ХI-ХII ст.ст. григоріанська
реформація. Вона породила «нове канонічне право», в якому відбулося, як вважає англійський
правознавець Г.Дж. Берман, з’єднання іудейської теології, старогрецької філософії і римського
приватного права. Наслідками були відділення канонічного права від теології, посилення рецепції римського права, розробка формально-логічних інститутів схоластики, систематизація
релігійних і правових текстів, уточнення ієрархії текстів і джерел права. У політичній сфері
зміцнилися позиції папства і дуалізм духовної і світської властей, обмежувалася роль імператорів. Багато в чому, завдяки цьому перевороту, каноністика і діяльність церкви сприяли
1191 Донченко О.П. Свобода як категорія права. Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук. Спеціальність
12.00.12 – філософія права. – Одеса: Одеська національна юридична академія. – 193 с. – с. 15.
1192 Мареев С.Н., Мареева Е.В. История философии (общий курс): Учебное пособие. – М.: Академический Проект, 2004. – 880 с. – с. 143.
1193 Донченко О.П. Свобода як категорія права. Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук. Спеціальність
12.00.12 – філософія права. – Одеса: Одеська Національна юридична академія. – 193 с. – с. 16.
1194 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2007. – 428 с.с. 21.
1195 Рабінович П.М., Хавронюк М.І. Права людини і громадянина. – К.: Атіка, 2004. – 464 с. – с. 24.

309

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5усвідомленню людиною своєї свободи і прав, а також обмеженню свавілля світської влади
стосовно підданих.1196
Слід погодитись, що християнська дійсність поряд з грецькою та римською належить донайвпливовішого чинника, що історично визначив (спроектував) зміст свободи та прав людини. Саме «християнська інтерпретація свободи виводить її осягнення поза чисто політичну ідержавну сфери. Утримання від політичної активності і кар’єри визнаються передумовою длянабуття правдивої свободи, що є безпосередньою умовою спасіння від гріховності людини».1197
Зокрема свобода розглядалась через призму вищої Божої справедливості у творах Аврелія
Августина. Головною ідеєю його релігійної філософії є пізнання Бога і Божої любові як метиі змісту людського духу. Свободу Августин інтерпретує як основу і початок самої людини таджерело блага в суспільстві. Особливо наголошується, що людина повинна мати сумління,функціональне призначення якого «контролювати людську поведінку зсередини, а отже, бутисвоєрідним моральним законом, який Бог викарбував у людському серці».1198 На думку філософа, кожна істота є добра в своїй основі. «Все, що існує – добре, а зло, джерела якого я шукав, – це не субстанція, бо коли б воно було субстанцією, то було б добром».1199 Причинами злає слабкість волі людини, її хибний духовний вибір.
Основною проблемою середньовічної морально-релігійної філософії була суперечність міжідеєю божественного провидіння та принципом свободи волі людини, яка обмежує свободу
волі Бога. Однак якщо божественна воля є абсолютною, то тоді люди є маріонетками, а Бог євідповідальним за їх думки, емоції, поведінку. Августин вирішував цю суперечність тим, щовизнав за людиною можливість порушення божих заповідей, що тягнуло за собою її відповідальність. При цьому найвищим призначенням людини визнавалось спасіння, яке неможливе без релігійної моралі. Логічним наслідком такої християнської філософії стала одна знайважливіших рис процесу формування середньовічної людини, що полягала у відмові від
себе. «Людина, яка у процесі самопізнання усвідомлювала себе особистістю, спрямовувала
свої внутрішні сили на применшення власної індивідуальності. Натомість слід було виявлятив собі типове, стандартне, чим наближатись до Абсолюту. Це перетворило прагнення загальної
схожості на масовий процес, який набував ознак масової епідемії. У випадку порушення цихвимог, людина підлягала не лише зовнішнім жорстоким тортурам, які здійснювала церква, алей внутрішнім випробуванням, яких вона зазнавала, усвідомлюючи свою унікальність та неповторність».1200 Людина середніх віків мала свободу лише в любові до Бога, що проявляласяу гіпертрофованій відповідальності, аж до ігнорування самої себе. Це пояснювалося тим, щодва гради створені двома родами любові: земний – любов’ю до себе, доведеною до презирствадо Бога, а небесний – любов’ю до Бога, доведеною до презирства до себе.1201
Тома Аквінський найбільш очевидною ознакою суспільного статусу особи вважав свободу,яка має бути підпорядкована чесноті і не повинна існувати лише сама для себе, оскільки цевело б людину хибним шляхом безвідповідальності і вседозволеності.1202 Свобода витікає з
1196 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – с. 75.
1197 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. – с. 29.
1198 Сливка С.С. Природне та надприродне право: У 3-х частинах. – Ч.1: Природне право: історико-філософський погляд. – К.: Атака, 2005. –224 с. – с. 85.
1199 Святий Августин. Сповідь/ Пер. з латини. – К.: Основи, 1996. – 319 с. – С. 118.
1200 Омельчук О.М. Особливості поєднання віри і розуму у концепції правової поведінки доби Середньовіччя // Науковий вісник
Хмельницького інституту регіонального управління і права. – Хмельницький, 2011.
1201 Писарєв В.Г. Розуміння маргінальної особистості у філософській думці Стародавнього світу // Львівський державний університет
внутрішніх справ. – 2009. – №3. – С. 1-10. – С. 8.
1202 Котусенко В. Тома Аквінський і його філософія. Передмова // Тома Аквінський. Коментарі до Арістотелевої «Політики» / Пер. з латини. –К.: Основи, 2000. – 794 с. – с. 22.

310КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

раціональності, котра притаманна людині «за природою». Щоб досягти спільного блага, людина повинна йти за задумом власної розумної природи, котра обумовлює її свободу волі. Прицьому людина мусить керуватись предвічним законом, ідеєю божественної премудрості, котра
призначена для управління усіма діями і рухами. Предвічний закон не може бут пізнаний у всіййого повноті людиною, вона може пізнати лише його випромінювання. Тому природний законє відбитком предвічного закону в людині. Всі істоти несуть на собі цей відбиток, але різним
чином. Відбиток вічного закону на людині є глибшим і більш явним, ніж на інших створіннях
природи – тому людина є причасна до предвічного закону не зовнішнім, а внутрішнім чином.
Людина не лише керується цим законом, але і сама управляє, сама передбачає свою долю.1203
Ансельм Кентерберійський вважав, що пізнання для християнина починається з акту віри,оскільки факти, які він хоче зрозуміти, дані йому в Одкровенні. На цій тезі засноване йоготлумачення свободи волі: слід не розуміти, щоб вірити, а вірити, щоб розуміти. «Будь-яка розумна істота прагне або до корисного, або до справедливого. Перше прагнення невіддільне відволі: все корисне бажане, друге віддільне. Справедливість – це правильний (справжній, тобто
належний) напрямок волі, який зберігається заради нього самого, а не чогось іншого, скажімо, користі. Правильний напрямок волі полягає в тому, щоб бажати тільки того, чого бажає
Бог. Поки людина зберігає правильний напрямок волі, вона вільна, інакше кажучи, свобода єсвобода від гріха. Як істота розумна людина має здатність вибору. Вибір гріха (при гріхопадінні) означає втрату свободи, яка може бути відновлена тільки з допомогою благодаті».1204
Кентерберійський ставить питання, як узгоджуються людська свобода і божественне всевідання, зумовленість і вільна воля, благодать та особисті заслуги, а також де місце відповідальності людини в її волі в контексті всезнання і всемогутності Бога. У своїй роботі «Про згод»»,філософ відповідає на них так: «Якщо якась подія трапляється без необхідності, то Бог, якийзнає наперед будь-яку подію майбутнього, знає і це. Значить, необхідно, щоб щось сталося безнеобхідності». Таке пояснення допомагає філософу зробити перехід до думки про два плани
божественного призначення: у вічності, де ніщо не проходить; і в часі, де можливо випадкове,однак можлива і відповідальна поведінка людини. Його не може припинити навіть Всевишнійбез того, щоб не анулювати. Мета, заради якої була створена людина, і її перевага над усімствореним. Все вищесказане не означає, що людина самодостатня і може досягти мети без допомоги Бога.1205 Головним залишається божественний дар, однак вірність цьому залежить відлюдини, від її сили, що утримує людину від падіння. Оскільки благодать і свобода знаходятьсяв злагоді, то звідси необхідність згоди, висхідного руху душі.
Таким чином, у Середньовіччі людина вперше розглядалась як особистість, котра наділена
свободою волі, оскільки вона створена за образом та подобою Бога і їй дарована здатність розумного пізнання Бога. Зміст свободи волі пов’язувався не з підпорядкуванням необхідності,а з детермінацією поведінки людини її сумлінням.1206 Морально-правова свідомість того часупідготувала перехід до епохи Нового часу, яка стала епохою свободи людського духу і розуму. Характерною особливістю розуміння ідеї свободи стала моральна реабілітація людини,обґрунтування її суверенності як морального суб’єкта і утвердження її права на задоволення
своїх потреб. Ця епоха «опускає моральність на землю, включає її в сукупність мотивів живого
1203 Алексеев Н.Н. Основы философии права. – СПб.: Издательство «Лань», 1999. – 256 с. – с. 37.
1204 Столяров А.А. Ансельм Кентерберийский. Доказательства бытия Бога./История философии. Запад-Россия-Восток. Книга первая.
Философия древности и средневековья. – М.:Греко-латинский кабинет, 1995 – С. 360-362. – http://filosof.historic.ru/books/item/f00/s00/
z0000004/st122.shtml
1205 Грищук О.В., Романинець М.Р. Формування та розвиток ідеї відповідальності людини в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Романинець
М.Р. – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. – 268 с.
1206 Філософія: навч. посібник для студентів і курсантів вищих навчальних закладів МВС України / авт. кол.; за ред. М.П. Гетьманчука. –Львів: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2010. – 344 с. – с. 76.

311

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5індивіда, намагається пов’язати в один вузол, з одного боку, індивідуальні вимоги, потреби,прагнення до щастя, а з іншого – суспільні зобов’язання, обов’язок».1207
Переломним періодом у розвитку ідеї свободи у праві виявилась епоха Відродження, духовною основою якої став гуманізм. Саме тоді відбулось повернення до античного розуміння
людини, ідей самоцінності людини. Епоху відродження характеризують соціокультурні зміни,серед яких: зміна моделі всесвіту з середньовічної картини кінцевого всесвіту на модель нескінченного космосу; зміна моделей культури, людина стає центром світобудови, теоцентризм
змінюється антропоцентризом; з’явився новий тип особи, яка до самореалізації та самоствердження; розширився простір соціальної свободи.1208 В той час було закладено основи сучасного розуміння прав людини як норм взаємовідносин особи та влади, ідеї про те, що держава
спирається на природні закони.1209
Реформація була знаковим етапом переходу від теологічно-корпоративної спрямованості
права до його доктринального розуміння, формування юридичного світогляду і першим масовим проривом у правосвідомості. Декларована реформаторами свобода віри спричинила появу
нових принципів свободи людини на нових моральних і соціальних орієнтирах. Реформатори
проголошували нові теологічні постулати, серед яких: особисте ставлення кожної людини доБога; можливість індивідуальних пошуків віри; священство всіх віруючих; заперечення станового відокремлення священнослужителів від мирян. Було проголошено невідчужуваність праві свобод людини, котрі сприймалися не через призму антично-римської правової традиції чиідеологію хартій і вольностей, а через релігійний рух, який був спрямований проти авторитаризму феодалів та католицької церкви.1210
На людину епохи Нового часу великий вплив мав християнський та стоїчний індивідуалізм,тому велике значення мало природне право як таке, що тлумачило людину не як соціальну
істоту, а як індивіда. Індивідуалізм передбачав наявність рівності і свободи, а людина, котра
створена за образом і подобою Бога, вважалась діяльним вмістилищем розуму. Природний
стан виявлявся логічно передуючим свідомому і політичному життю, в яких розглядалася окрема людина. Держава більш не виводилась у вигляді часткового цілого з гармонії загального
цілого як така, що дарувала Богом. Державу тлумачать виходячи не з людської сукупності, аяк суверенну, індивідуальну самодостатню Державу, яка ґрунтується на впорядкованому задопомогою природного права об’єднанні індивідуальних людей в общину, наділену верховною
владою.1211 Взаємовідносини людини і суспільства залишились базуватись на принципі підпорядкування, однак це підпорядкування розглядалось як розумне та діяльне.
Висловлюються міркування, що у Новий час було створено модель, що побудована на «дихотомії» природного і громадянського станів, при чому засобом переходу від одного стану доіншого був суспільний договір. Теоретичний задум цієї моделі вчиняв реальний вплив на свідомість і поведінку людей, людина, перебуваючи під враженням нової дійсності і надихаючись
цією картиною, своїми вчинками змінює соціальний світ, користуючись при цьому символамиі категоріями проекту. Так і природно-правове мислення перетворило політико-філософську
систему, докорінно змінило практику державно-правового життя.1212 Це проявилось у «Білліпро права», «Декларації прав людини і громадянина» та «Конституції США», котрі відображають ці ідеї. Більшість прогресивних мислителів цієї доби виступають з ідеєю невідчужуваних
1207 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировозрению: Учеб.п. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – с. 122.
1208 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридически центр Пресс», 2006. – 1093 с. – С. 716.
1209 Рабінович П.М., Хавронюк М.І. Права людини і громадянина. – К.: Атіка, 2004. – 464 с. – с. 26.
1210 Копієвська О.Р. Право як культурно-історичний феномен. – ttp://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Vdakk/2010_4/31.pdf
1211 Дюмон Л. Эссе об индивидуализме. – Дубна: Изд. Центр «Феникс», 1997. – С. 94.
1212 Максимов С. Природно-правове мислення // Вісник Академії правових наук України. – 2000. – №4 (27). – с. 158.

312КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

прав і свобод особистості, правової організації державної влади. Поряд з цим, правове мислення було спрямоване на захист і ствердження юридичного праворозуміння, відповідно до якого
людина-атом повинна мати державу і закони, які служать їй, тобто правову державу і правові
закони.1213
У філософії Нового Часу сформувалися два підходи до рішення питання про свободу танеобхідність: детермінізм і лібертаризм. З’ясування природи свободи, обмежень, причин, зовнішніх і внутрішніх меж поведінки людини в суспільстві вимагало дослідження соціальної
необхідності, детермінізму. Соціальна відповідальність розглядалася як засіб необхідного обмеження вільної волі людини, накладення – ззовні або зсередини – меж, умов, що перешкоджають безконтрольному прояву її волі. Для прибічників крайнього детермінізму було очевидним,що недоліком теорії було виправдання злочинності: якщо людина не могла вчинити інакше, тонемає підстав притягувати її до відповідальності за скоєне. Для найбільш крайнього напряму
лібертаризму, який проголошував абсолютність свободи, було очевидним, що свобода обмежується практикою конкретного соціального життя.1214
Основною метою, яка найповніше відповідала інтересам буржуазії, яка приходила до владив той час, було ослаблення залежності від станової держави, посилення самостійності окремої
людини, розпорядження нею своїми здібностями та майном.1215 Ця мета була відображена впрацях філософів, зокрема Томаса Гоббса, який вважав, що особисті здатності людини, а не заслуги предків, не захист общини повинні стати мірилом цінності людини. Визначальним мотивом людської поведінки, за Т. Гоббсом, є корисливість, що регулюється бажаннями і розумом,а «всі великі і вільні людські суспільства мають своїм джерелом не взаємну доброзичливість, авзаємний страх людей».1216 Саме взаємний страх визначає природну рівність людей. Свобода жрозглядається у співвідношенні з необхідністю, оскільки все у світі взаємопов’язане. Філософ
вважав, що воля є необхідною причиною добровільних дій, проте через її пов’язаність з іншими речами всі добровільні дії обумовлені необхідними причинами і є вимушеними.1217
Тому свобода – це не відсутність необхідності, а відсутність будь-яких перешкод для дії,оскільки вони перебувають у природі і внутрішніх якостях людини. Найповнішу свободу людина може отримати у державі, без неї свобода не дає користі, бо «всі потерпають від того,що кожному прийде на гадку. Коли ж виникає держава, кожен громадянин зберігає за собою
стільки свободи, скільки потрібно для спокійного і благодатного життя, відбираючи в інших їїлише стільки, аби їх не боятися».1218 В той же час філософ визначає природне право як свободу
будь-якої людини використовувати свої сили на власний розсуд для збереження своєї природи,тобто як свободу робити все, що для цієї мети прийнятне.
Джон Локк, як це зробив до нього Гоббс і після нього Ж.-Ж. Руссо, припускає природний
стан, в якому жили люди, не знаючи ні законів, ні суспільних установ. Однак цей природний
стан не є станом боротьби, як це уявляв Гоббс, і не дикий стан, як його уявляв Руссо, – це стансвободи, котра не обмежена нічим, і дякуючи цій свободі – стан абсолютної рівності між людьми. Свобода розглядається Локком як природний стан, оскільки людина народжується істотою
вільною, так само як вона народжується й істотою розумною. Отже, свобода є однаковою для
1213 Братасюк В.М. Інтелектуальний консенсус епохи і розвиток правового мислення. – http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/
Pfp/2003_1/116%20Bratasiuk.pdf
1214 Парамонова И.М. Социальная ответственность: генезис, сущность, структура и стратегия развития (Системный анализ) [Электронный
ресурс]: Дис. ... канд. филос. наук: 09.00.11 – М.: РГБ, 2005 (Из фондов Российской государственной библиотеки) – 110 с. – с. 31
1215 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2007. – 428 с. –
с. 33.
1216 Гоббс Т. Сочинения в 2т. Т.1 / Пер. с лат. и англ. – М.: Мысль, 1989. – 685. – с. 287.
1217 Гоббс Т. О свободе и необходимости / Гоббс Т. Сочинения в 2т. Т.1 / Пер. с лат. и англ. – М.: Мысль, 1989. – с. 574-612. – с. 582.
1218 Гоббс Т. О свободе и необходимости / Гоббс Т. Сочинения в 2т. Т.1 / Пер. с лат. и англ. – М.: Мысль, 1989. – с. 574-612. – с. 373.

313

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5всіх, вона існує чи не існує тому, що немає законів, які обмежують її та встановлюють правила
користування нею. З цього випливає істотний висновок – якщо люди за своєю природою є вільними, то всі люди за природою рівні між собою: рівні за правом, хоча можуть бути і не рівніза силою. На його думку, свобода і рівність є умовами, на яких ґрунтуються права людини.1219
Локк вважав, що стан, який притаманний усім людям за природою, – це стан повної свободи в керуванні своїми діями, порядкуванні власним майном та особою так, як вони вважаютьза потрібне в межах закону природи. Природний стан повної свободи Локк розглядає як станрівності, з якого виводяться принципи справедливості та милосердя і стан взаємної любові.
Станові природи притаманний закон природи, а розум, який є цим законом, навчає людство
дотримуватися закону природи, що полягає в збереженні миру і безпеки людини і людства.1220
Розмежування природної свободи і свободи людини в суспільстві полягає в тому, що в першому випадку особа є вільною від будь-якої влади людини, тоді як в другому – вона повинна
визнавати ту законодавчу владу, що встановлена за згодою всіх.1221
Свобода в суспільстві відповідає створеному спільно законодавству, це свобода чинити завласною волею в усіх діях, коли це не суперечить загально встановленим правилам добровільності і визнання гідності особи. Визнання гідності Локк пов’язує зі схильністю шукати спілкування й товаришувати з іншими, вважаючи її першою причиною об’єднання людей у політичні
суспільства. Свобода людини і свобода діяти згідно зі своєю волею ґрунтується на тому, щолюдина має розум, що здатен навчити її закону, яким вона повинна керуватись, й примусити їїзрозуміти, якої мірою в неї залишається свобода на власну волю. Надати людині необмежену
свободу перш ніж вона матиме розум, здатний керувати нею, не означає надати їй привілей
бути вільною за своєю природою. Таким чином, свобода є сила діяти чи не діяти, згідно з приписами розуму. Сила спрямовувати здібності до дії в одних випадках на те, щоб викликати рух,а в інших спокій називається воля. Локк наголошує, що оскільки «люди за своєю природоювсі вільні, рівні й незалежні, то нікого не можна вивести з цього стану й підкорити політичній
владі іншого без його на те згоди».1222
Тривалий час у науковій літературі свободу пов’язували з дією об’єктивної необхідностіта її пізнанням відповідно до започаткованої Бенедиктом Спінозою традиції, яку в подальшому підтримали Г. Гегель і Ф. Енгельс. Раціоналізм Спінози базувався на тезі, що все існуюче
пов’язане логічною необхідністю. Дійсність у всіх формах її проявів, у тому числі соціальна,на думку філософа, є розумною і невипадковою, оскільки якщо у світі існує випадковість,тоді неможливо вести мову про закономірності. Вчений стверджував, що в такому логічно
впорядкованому світі Бог прирівнюється до природи, тим самим проповідуючи пантеїстичний
світогляд. Спіноза прагнув по-новому тлумачити людську свободу, висуваючи на перший плансвободу від пристрастей, оскільки, на його думку, в міру поглиблення пізнання речей пристрасті втрачають силу.1223
На думку Спінози, право на існування з формального боку означає лише свободу застосування належної індивіду могутності на збереження власного існування, а з матеріального
боку – воно може набувати будь-якого змісту залежно від того, наскільки могутнім є конкретний індивід та його здібності. Перехід від природного до позитивного права філософ пояснює
1219 Франк А.Д. Философия уголовного права в популярном изложении // Философия уголовного права. / Под. Ред. Проф. Ю.В.Голика. –СПб.: «Юридический центр Пресс», 2004. – 348 с. – с. 79.
1220 Лок Дж. Два трактати про врядування. – К.: Основи, 2001. – 265 с. – с. 135.
1221 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. – с. 71.
1222 Лок Дж. Два трактати про врядування. – К.: Основи, 2001. – 265 с. – с. 180.
1223 Філософія права. Навч. посібник./ О.Г. Данільян, Л.Д. Байрачна, С.І. Максимов та ін., за заг. ред. О.Г. Данільяна. – К.: Юрінком Інтер,2002. – 272 с. – с. 79.

314КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІза допомогою моделі внутрішньої ґенези самого права, яке, крім індивідуального, набуває ще йколективного виміру. В цьому процесі відбувається: конкретизація змісту формально визначеного природного права на існування, яка спричиняє виникнення системи прав людини (правона життя, право на свободу думки, право на власність тощо); юридична формалізація права всистемі державних законів.1224
Спіноза вважав, що «свобода – це усвідомлена необхідність», яка виражається через пізнання закономірностей існування життєвого світу для узгодження дій людини з об’єктивними
законами природи і суспільства. Спіноза показав відрив між уявленням про те, що зазвичай
називають свободою і тим яка вона є насправді. Філософ зробив центральним і домінуючимв онтологічному плані питання про свободу волі, нерозривно пов’язуючи його з принципом
детермінізму і категорією необхідності.1225
Продовжуючи цю думку, Жан-Жак Руссо писав: «відмовитися від своєї свободи – значить,відмовитися від своєї людської гідності, від прав людини, навіть від обов’язків... такий підхід
несумісний з людською природою».1226 Філософ критикував сучасні йому суспільні порядки,що не відповідали принципам рівності, справедливості. Руссо вважав можливою і необхідною
зміну людини, шляхом зміни суспільного середовища. При цьому в його поглядах поєднувалося визнання природних прав людини з можливістю впливати на неї ззовні з метою її поліпшення.1227 Згідно з вченням Руссо, через суспільний договір людина втрачає свою природну свободу та необмежене право на все, що її приваблює і чого вона спроможна досягнути, замість чоговона отримує громадянську свободу та право власності. Загальна свобода є наслідком людської
природи, з якої випливає турбота про самозбереження «і як тільки людина досягає розумного
віку, вона стає єдиним суддею засобів, придатних для її самозбереження».1228
Поль Анрі Гольбах визначав свободу як можливість робити для свого щастя все, що допускає природа людини, яка живе у суспільстві. Соціальну необхідність, яка пронизує свободу
кожного індивіда, він вбачав у вихованні, законі та суспільній думці, що є причинами, які повинні змінювати людей, впливати на їх волю, примушуючи сприяти загальному благу. На думку Гольбаха, коли говорять, що природа створює всіх людей вільними, цим зовсім не хочуть
сказати, що люди народжуються незалежними один від одного. Як тільки між людьми встановлюються певні взаємини, вони підкоряються твердим нормам або регламентації; все своєжиття вони підвладні законам, що наказують їм природою і розумом; нарешті, на них поширюються закони суспільства, які, якщо вони справедливі, є не чим іншим як вірним тлумаченням
законів природи і розуму. Коли ці закони справедливі, вони представляють громадянам можливість насолоджуватися настільки повною свободою, наскільки це можуть допустити природаі розум відповідно до потреб і умов життя суспільства. Таким чином, свобода – це можливість
робити для свого щастя все, що допускає природа людини, котра живе в суспільстві. Це визначення дозволяє, на думку філософа, відрізняти дійсну свободу від тієї повної, але нездійсненної незалежності, яка не була долею людини; воно показує наскільки свобода відрізняєтьсявід безрозсудного свавілля, прояв якого може принести лише шкоду.1229 Раціональний сенс цихміркувань полягає в спробі довести, що свобода неможлива без усвідомлення необхідності,1224 Прокопов Д.Є. Природне право як предмет аналізу в європейській новочасній філософсько-правовій думці. – http://www.nbuv.gov.ua/
portal/natural/vknu/FP/2010_100/p_039_044.pdf
1225 Донченко О.П. Свобода як категорія права. Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук. Спеціальність
12.00.12 – філософія права. – Одеса: Одеська Національна юридична академія. – 193 с. – с. 17.
1226 Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты: Учебное пособие. – М.: ИКФ «ЭКМОС», 2003. – 288 с. – с. 91.
1227 Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировозрению: Учеб. пособие. – М.: Юрайт, 1998. – 336 с. – с. 129.
1228 Руссо Ж. Ж. Об общественном договоре: трактаты / Ж. Ж. Руссо; пер. с фр. А. Хаютина, В. Алексеева-Попова; послесл. А. Филиппова;коммент. В. Алексеева-Попова, Л. Борщевского. – М.: ТЕРРА-Книжный клуб; КАНОН-пресс-Ц, 2000. – 544 с. – с. 137.
1229 Гольбах П.А. О свободе/ П.А. Гольбах// Избранные произведения в 2-х т./ П.А. Гольбах.; [пер. с фр.] – М.: Соцэкгиз, 1963. – Т. 2. – 1963. –С. 337-379. – С. 339.

315ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5однак Гольбах не просто обмежив суть свободи лише підпорядкуванням необхідності, але йпідкреслив її творчу особливість.
Таким чином, слід погодитись, що Гоббс, Локк, Спіноза дотримувалися точки зору, що детермінація в суспільстві і в природі тотожні, вони не заперечували свободи взагалі, але вважали, що свобода полягає лише в здатності розумно діяти відповідно до необхідності. Збігсвободи і необхідності в поглядах матеріалістів принципово відрізняється від учення стоїків: встоїків природна необхідність відповідає об’єктивним законам, які потрібно пізнати; в матеріалістів природна необхідність ототожнювалась з долею.1230
Таким чином, з розвитком суспільних відносин і філософської думки складається виразне
розмежування понять громадянської чи зовнішньої і моральної чи внутрішньої свободи. Однак
головним досягненням розвитку філософсько-правової думки Нового часу було визнання того,що в обох випадках єдиним суб’єктом свободи є людина. «Визнавалася громадянська рівністьза кожною людиною у суспільстві в прагненні зберегти свою свободу, щоб, стикаючись, вонимінімально заважали один одному, всі в рівній мірі відмовлялися від своєї свободи на користь
суспільства. Це було єдиним, задовільним поясненням вторгнення суспільства в справи індивіда і називалося теорією суспільного договору».1231
Німецька класична філософія пов’язана з новим теоретичним обґрунтуванням, запропонованим Гегелем, Гете, Кантом, Фейєрбахом, Фіхте, Шеллінгом, Шопенгауером, котрі прямо чиопосередковано досліджували категорію свободи в розрізі необхідності. Свобода, розглянута
поза рамками необхідності, розглядалась як така, що породжує свавілля, уседозволеність, волюнтаризм.
Для Канта характерним є ствердження свободи людини, дії якої звіряються з вищою моральною вимогою – категоричним імперативом. Така моральна вимога містить приписи щодовчинку, який виступає засобом для досягнення результату як цілі і є продуктом здатності людини до свободи дії на основі вищих безумовних принципів. «Що ж це за закон, уявленняпро який, навіть безвідносно до очікуваного від нього результату, має визначити волю, щобостання могла вважатися неодмінно і безумовно доброю?» – запитує Кант і відповідає: «цезначить: я завжди повинен діяти тільки так, щоб я також міг бажати перетворення моєї максими в загальний закон»1232. Це є об’єктивним принципом та імперативом як формою відповіднодо якої повинна діяти людина. Уявлення про об’єктивний принцип, який розглядається Кантомяк примусовий для волі, називається велінням розуму, а формула веління – імперативом. «Всіімперативи виражені через обов’язок і цим визначають відношення об’єктивного закону розуму до такої волі, яка за своїм суб’єктивним характером не визначається цим з необхідністю
(примусом)».1233
Кант розумів волю, як здатність визначати саму себе до здійснення вчинків відповідно зуявленнями про ті чи інші закони. Вільна свобода волі опосередкована категоричним імперативом є моральною свободою, свободою доброї волі. «Автономія волі є єдиний принцип всіхморальних законів… Автономія волі є така якість волі, завдяки якій вона для себе закон (неза-1230 Парамонова И.М. Социальная ответственность: генезис, сущность, структура и стратегия развития (Системный анализ) [Электронный
ресурс]: Дис. ... канд. филос. наук: 09.00.11 – М.: РГБ, 2005 (Из фондов Российской Государственной Библиотеки) – 110 с. – с. 33.
1231 Парамонова И.М. Социальная ответственность: генезис, сущность, структура и стратегия развития (Системный анализ) [Электронный
ресурс]: Дис. ... канд. филос. наук: 09.00.11 – М.: РГБ, 2005 (Из фондов Российской Государственной Библиотеки) – 110 с. – с. 42.
1232 Кант И. Основы метафизики нравственности // Сочинения в 6-ти т. – Т. 4. Ч. 1. / Под общ. ред. В.Ф. Асмуса, В. Гулыги, Т.И. Ойзермана. –М.: Мысль, 1965. – 544 с. – с. 238.
1233 Кант И. Основы метафизики нравственности // Сочинения в 6-ти т. – Т. 4. Ч. 1. / Под общ. ред. В.Ф. Асмуса, В. Гулыги, Т.И. Ойзермана. –М.: Мысль, 1965. – 544 с. – с. 251.

316

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

лежно від будь-яких властивостей предметів веління)»1234. Якщо воля шукає закон, який її будевизначати, то це спричиняє гетерономію. Воля в цьому випадку не сама дає собі закон, а її даєоб’єкт через своє ставлення до волі. Моральний закон, вважав І Кант, виражає не що інше, якавтономію чистого практичного розуму, тобто свободи, що сама є формальною умовою всіхмаксим, лише за якої максими й можуть бути відповідні вищому практичному закону.1235
Моральна свобода людини полягає в усвідомленні і виконанні обов’язку перед собою й іншими людьми, коли існують свобода волі і воля, підпорядкована моральним законам.1236 Кантвважав, що для того, хто звик до свободи, немає більшого нещастя, ніж бути відданим у владу
такої ж істоти, що може примусити людину відмовитися від своєї волі. Автономія людини
визначається у свободі від зовнішнього примусу, насильства, неволі чи маніпуляції та від внутрішніх мотивацій, спонуканих бажаннями, пристрастями чи упередженнями. Свобода є відсутністю зумовленості як такої, що діє в природі як форма детерміністичних взаємозв’язків чизаконів. Вільна людина вчиняє дії, що є наслідком її вибору, основою якого є розум.1237
Слід погодитись, що визначення свободи Канта має подвійний характер. З одного боку – цевизнання прагнення людини до самовияву і самореалізації, з іншого – це певний ідеал чи принцип, з яким повинні узгоджуватися вчинки особи. Однак самі вчинки набувають «ознак необхідності або ж належності до правильного вибору», тобто свобода як повинність залишається
лише формальним виявом людської здатності до неї. Якщо формально свобода виявляється уформі прав людини, то реально вона може бути реалізована чи здійснена лише будучи пов’язаною практичними діями та правовою відповідальністю перед іншими.1238
До ідей Канта співзвучні філософсько-правові погляди Й.Г. Фіхте, який вважав, що люди неможуть існувати разом, доки кожен з них не обмежить свою свободу свободою інших людей.
Якщо збирається разом мільйон людей, то кожна окрема особистість може побажати для себестільки свободи, скільки це взагалі можливо. Проте людина об’єднує волю всіх в одному понятті, і сума можливих свобод ділиться на рівні частини. Тобто щоб вільними були всі разом,свобода кожного була обмежена автономією всіх інших людей. Саме це обмеження, завдяки
якому реалізується єдина воля всіх, здійснюється за допомогою юридичних норм.1239
Далі своїх попередників пішов Г. В. Ф. Гегель, який вважав, що одиничне підкоряється загальному, інтереси особи підкоряються інтересам суспільства. Людина може бути лише тодівільною, коли й інша людина також вільна і визнається нею вільною. «Ця свобода одного віншому з’єднує людей внутрішнім чином: тоді як, навпаки, потреба і необхідність зводить їхразом тільки зовнішньо. Тому люди повинні прагнути до того, щоб найти себе один в одному.
Однак це не може статись до того часу, доки вони залишаються під владою своєї безпосередності, своєї природності, оскільки ця остання є якраз тим, що роз’єднує їх і перешкоджає їм бутиодин стосовного іншого вільними».1240
Гегель виходить з того, що людина повинна бути більш ніж щасливою, вона повинна бутивільною. Свобода відноситься філософом до сутнісних основ буття людини, вона має більш
важливе значення навіть ніж щастя, оскільки щасливою особа може бути або не бути, прагнути
1234 Кант И. Основы метафизики нравственности // Сочинения в 6-ти т. – Т. 4. Ч. 1. / Под общ. ред. В.Ф. Асмуса, В. Гулыги, Т.И. Ойзермана. –М.: Мысль, 1965. – 544 с. – с. 283.
1235 Бакштановский В.И., Согомонов Ю.В. Социология морали: нормативно-ценностные системы // Социол. исслед. – 2003. – № 5.– С. 351.
1236 Общая теория прав человека. / Под. ред. Лукашевой Е.А. – М.: НОРМА, 1996. – 520 с. – С. 55.
1237 Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних інтерпретаціях: Монографія. – Київ; Львів, 2003. –520 с. –с. 150.
1238 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2007. – 428 с.–
с. 44.
1239 Гайденко П. П. Парадоксы свободы в учении Фихте / П.П. Гайденко. – М.: Наука, 1990. – 129 с.
1240 Гегель Г. Энциклопедия философских наук. Часть 3. Философия духа // Сочинения. – М., 1974. – Т.3. – с. 241.

317

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5до нього чи ні, а от позбутися свободи вона може лише разом із своєю сутністю. У визначенні
свободи Гегеля, важливим є не просто можливість чогось бажати і отримувати бажане, а те нащо це бажання направлене, що воно собою стверджує. Свобода є не просто нічим не утиснута
свобода волі, а і змістом бажання, те, що воно несе у собі. Якщо свавілля є теж нічим не утиснуте воління, але воно несе у собі хибний зміст, є не розумним, порушує свободу і права іншихі тому свободою не є. Інакше кажучи, свобода – це не лише форма, а й зміст, який повинен бутирозумним. Для Гегеля важливим є не тільки зміст свободи, а й його форма, оскільки людина
повинна не лише мислити як вільна особа, а й діяти у відповідності до свободи, проявляти цейзміст у зовні, тільки поєднання форми і змісту становить справжню свободу. Справжня свобода волі виражається не тільки у свободі бажання, а і в розумному самообмеженні. Свобода
волі особи може як відмовитися від всяких меж, так і їх встановити, – і перше, і друге будепроявом свободи. Свобода волі повинна увесь час співвідносити свою суб’єктивність із загальним, тільки у їх гармонійному поєднанні може бути свобода взагалі. Таке співвідношення
виражає самоконтроль, самооцінка особи щодо своїх бажань та прагнень, щодо відповідності
своєї суб’єктивної волі загальній. 1241
Висловлюються міркування, що у філософії Гегеля право, мораль, традиція, соціальна і державна організація є наукою про свободу волі. Усвідомлення свободи формується у переходахвід права до моралі, а від неї – до конкретної моралі, і, нарешті, до держави. Важливим тутє ствердження, що тільки свобода волі може задовольнятися, усвідомивши, що вона шукає ізавжди знаходить свободу у загальній і розумній організації свободи. Свобода є позитивною ідіє тільки у тій мірі, у якій об’єктивно вона розумна, тобто є загальною: конкретна свобода – цене свавілля індивіда, яке неможливо усвідомити, неможливо здійснити, і людина вільна в тіймірі, в якій вона бажає свободи людини у вільній спільноті.1242 Свобода – це закон у тій мірі, вякій закон є розумним, у тій мірі, у якій він виражає зміст індивідуальної розумної волі, у тіймірі, у якій, він постає як осмислений принцип, який, відповідно, може визнаватися і признається громадянами.
У моральності свобода набуває своєї загальності, а індивідуальна воля визнає її існуванняі цінність. Гегель зазначає, що якби воля не була загальною, то не існувало б ніяких дійсних
законів, нічого, що могло б дійсно зобов’язувати всіх. Кожен міг би чинити так, як йому заманеться, і не звертати увагу на свободу інших. Те, що воля є загальною, витікає з поняття їїсвободи. Свобода як раз і є у невизначеності волі, інакше кажучи, у тому, що воля не має всередині себе ніякої природної визначеності. Воля сама по собі відповідно є загальна воля.1243 Самезавдяки усвідомленню цінності загальної волі стає можливим зобов’язання і відповідальність,оскільки загальність волі включена до її поняття.
Суб’єктивна розумна воля людини не виступає як дещо протилежне загальній волі або свободі, вона теж складає її зміст. Таке взаємне визнання суб’єктивної і загальної волі набуває
особливого значення щодо найважливіших питань суспільного життя. Ці питання регулює
право, тому гармонійне поєднання суб’єктивної і загальної волі має місце і необхідне саме управі, оскільки у ньому діють формально визначені зобов’язання. Свобода виступає як сутність людини, вище її право, однак вона також є частиною загальної свободи і процесу її розвитку у навколишньому світі та як розвитку об’єктивного духу. Свобода може бути пізнана нечерез свою абстракцію, а через конкретні об’єктивні форми свого прояву. На прикладі людини
свобода може бути втіленою у її вчинках, на прикладі розвитку об’єктивного духу – у праві, яке
1241 Павлова Т.С. Сфера права як сфера свободи у філософії Гегеля. – http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2010_39/Gileya39/F16_
doc.pdf
1242 Вейль Э. Гегель и государство / Э. Вейль. – СПб. : «Русский Миръ», «Владимир Даль», 2009. – 283 с. – С. 61-63.
1243 Гегель Г. В. Ф. Работы разных лет: в 2 т. Т. 2 / Г. В. Ф. Гегель. – М.: Мысль, 1971. – 630 с. - с. 27–28.

318КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІі є реалізованою свободою. Завдяки своїй універсальності, воно відноситься до всіх, хто йомупідпорядкований, і у той же час може застосовуватися до кожного окремого випадку. Гегель
зазначає, що істина робить дух вільним, а свобода робить його істинним.1244 Свобода виступає
необхідною умовою істинності духу, у свободі проявляється його сутність.
Право, яке Гегель називає свободою, постає як система підпорядкування. Свобода є знанням і усвідомленням такого підпорядкування. При цьому Гегель виділяє три основні форми
конкретизації поняття свободи і права: абстрактне право, мораль і моральність. У сфері абстрактного права воля безпосередня, це право абстрактно вільної особи для себе. Визначеність
свободи волі постає тут як самосвідомість про себе в якості абстрактного і вільного «я». Такаодинична воля є особливою. Абстрактне право має своїм змістом те, що в основі права лежить
свобода окремої людини. За Гегелем основна заповідь права є такою: «будь особою і поважай
інших як осіб».1245
Ф.В. Шеллінг паралельно з Гегелем опускає свободу на землю, переводить її в конкретну
історичну площину і ставить питання її реалізації. Детальний аналіз співвідношення свободиі необхідності філософ здійснює через діалектику свідомого і безсвідомого. Необхідність, навідміну від свободи, на думку Шеллінга, є безсвідомим виявом абсолюту, тоді як свобода – цесвідомий акт розуму. Безсвідоме не можна звести до некерованого розумом зрізу свідомості
окремої людини, який проявляється в інстинктах та афектах. Безсвідоме виявляється об’єктивною закономірністю, яка є основою свободи – суб’єктивного прояву сваволі. Суб’єктивність
свободи обумовлюється ще й тим, що її не можна пояснити за допомогою об’єктивних законів.
Гармонію між необхідним і вільним забезпечує вище начало, яке є загальним джерелом розумуі свободи.1246
Шеллінг розробив «філософію тотожності» у якій, на відміну від дуалізму Канта і Фіхте,зосереджує увагу на діалектичному характері взаємозв’язку свободи і необхідності, розкриваючи не лише умови їх протилежності, але й можливість і важливість їх гармонії. Свобода існує
«виключно як внутрішнє явище, тому ми і стаємо такими, проникаємося внутрішнім переконанням, в тому, що нам дана свобода, незважаючи на те, що свобода наша в її здатності проявлятися, тобто в тій мірі, в якій вона стає частиною об’єктивного світу, так само підкоряється
законам природи, як і будь-яка інша подія».1247 Шеллінг стверджує, що кожний окремий вчинок
людини випливає з внутрішньої сутності як вільної істоти, а тому людина сама виявляється необхідністю. У ній здійснюється ототожнення абсолютної свободи з абсолютною необхідністю,оскільки лише те має свободу, що діє лише відповідно до законів своєї власної сутності і невизначається нічим іншим, ні зовнішнім, ні внутрішнім.1248
Підсумовуючи дослідження ідеї свободи в Німецькій класичній філософії слід погодитись,що питання про свободу залишається відкритим, якщо навіть соціальне мислення кожної людини буде «клоноване» правовою діалектикою (за Гегелем), що зв’язує поняття свободи з ієрархією моральних соціальних цінностей шляхом самого розуму (за Кантом), необхідність
присутності та реалізації якого також генерує уявлення про «зв’язаність» людини, людської
спільності фундаментальною ідеальною якістю. Отже, питання про свободу є питанням пропричину (для одних природно, а для інших штучно) порушеної цілісності самого суб’єкта соціального запитування, про можливості та наслідки міжсуб’єктної взаємодії в контексті почат1244 Гегель Г.В.Ф. Энциклопедия философских наук: в 3 т. Т. 3 : Философия духа / Г.В.Ф. Гегель. – М.: Мысль, 1977. – 471 с. – с. 25.
1245 Гегель. Сочинения. В восьми томах. – Т. 7. – М-Л., 1934. – с.65.
1246 Швейцер А. Культура и этика /А. Швейцер. – М.: Прогресс, 1973. – 343 с.
1247 Шеллинг Система трансцендентального идеализма. – М., 1936. – С. 355-356.
1248 Наконечна О.П., Приходько І.В. Проблема свободи: сучасний контекст – http://www.nbuv.gov.ua/portal/Chem_Biol/Vnuvgp/2009_3_3/
v47182.pdf

319

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5кової невпевненості кожного з суб’єктів у стихії власного дискретного існування, що повністюне зникає навіть тоді, коли самі індивіди в своїй сукупності з іншими усе ж таки визначаютьдля себе правила гри з назвою свобода.1249
Німецький класичний ідеалізм активізував питання про свободу як про постулат морально-творчої відповідальності. У цей час поняттю свободи надається особливого значення,загальноприйнятною стає думка, що у проблемі свободи фокусуються усі інші філософські
проблеми. Експлікативний простір свободи позначений з’ясуванням таких концептуально важливих понять як свобода, необхідність, фаталізм, причина, випадковість, свобода волі, сваволята ін. Метафізична традиція підкреслює думку, що людина створює світ, у якому все детерміновано, усе розвивається за необхідними законами, але саме цей світ і є світом її свободи. Свобода не перекреслює сферу необхідного, не діє всупереч законам природи. 1250 Це обґрунтовує
думку про межі свободи, оскільки свобода реалізує себе у сфері можливого. Природна необхідність не диктує людині свої умови, а людина створює власний порядок у світі необхідностіна основі реалізації свободи. Суперечлива сутність свободи знаходить свій вияв у протистоянні негативної та позитивної свободи, що означені як свобода «від» і свобода «для». Однак, попри усі намагання класичної філософії зберегти раціональні межі реалізації людської свободи,метафізичний дискурс виявився неспроможним експлікувати певні позиції, що окреслилися вмежах класичної раціональності.
У ХIХ ст. європейське суспільство епохи класичного капіталізму пережило декілька глибоких криз. Вони змусили філософів по-новому осмислити людину, її можливості, місце вприроді і соціумі, а також подальші шляхи розвитку цивілізації. В цей час на основі основних
напрямів класичної філософії склалися нові школи і концепції, які в одних питаннях виявилися
схожими, а в інших зайняли протилежні, взаємовиключні позиції. Цей період характеризується
виникненням гострої полеміки між двома протилежними способами розуміння світу – раціоналізмом та ірраціоналізмом.1251
У цей час виникає певна обмеженість розуміння свободи як усвідомленої необхідності. Індустріальне суспільство та капіталістичний спосіб виробництва «суттєво змінили характер фізичної та інтелектуальної праці, похоронивши надію на гармонійний розвиток людини з орієнтиром на рівновагу між її внутрішнім світом і зовнішнім світом її існування».1252 Розвиток ідеїсвободи у цей час пов’язують із іменами таких вчених, як: Д. Бентам, Д.С. Мілль, Г. Спенсер,Ф. Енгельс, К. Маркс, К.О. Неволін, В.С. Соловйов, П.І. Новгородцев, С. К’єркегор, Е. Гуссерль, М. Хайдеггер, Г. Марсель, А. Камю та ін.
Так думку Д.С. Мілля, у сфері, що стосується самої людини, її свобода, за правом, є абсолютною. Тому свобода включає в себе: внутрішні володіння свідомості, що вимагають свободи
совісті, свободи думки й почуттів, абсолютної свободи міркувань та ставлення щодо будь-якихпредметів – практичних чи теоретичних, наукових, моральних чи теологічних; свободу смаківі занять, свободу формувати плани свого життя, що відповідає характеру людину, свободу робити те, що людина хоче і приймати можливі наслідки без жодних перешкод з боку інших людей, доки це не заподіює їм шкоди, «навіть якщо така поведінка здається їм дурною, збоченоючи хибною»; свободу сукупності індивідів, тобто свободу об’єднуватися з будь-якою метою,що не завдає шкоди іншим.
1249 Костенко О.Б. Свобода як евристичний принцип право розуміння // Проблеми філософії права. – 2006-2007. – Том IV-V.- С. 93-97. –С. 93.
1250 Бойко В.І. Сутність феномена «свобода» у філософсько-культурологічній традиції. – http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/
Gileya/2010_39/Gileya39/F2_doc.pdf
1251 Орлов С.В. История философии. – СПб.: Питер, 2009. – 192 с. – С. 119.
1252 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 26.

320

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Жодне суспільство, за Міллем, де немає цих свобод загалом, не є вільним, хоча би якоюй не була його форма правління; і не є повністю вільним суспільство, де вони не існують вабсолютній і безумовній формі. «Свобода заслуговує на своє ім’я лише тоді, коли досягнення
нашого блага відбувається у наш власний спосіб – доки ми не намагаємось позбавити інших
людей їхніх благ або перешкодити їхнім зусиллям тих благ досягти».1253 Таким чином, людинане повинна звітувати перед суспільством за свої власні дії, доки вони не стосуються інтересів
інших. При цьому суспільство може виражати своє незадоволення поведінкою людини через
поради, переконання та ін. «За дії, що шкодять інтересам інших, індивід несе відповідальністьі може зазнати соціального чи судового покарання, якщо суспільство вважає, що воно повинне
вжити для власного захисту перше чи друге».1254
Г. Спенсер розкрив поняття свободи через концепцію справедливості, яку побудував, базуючись на етичних позиціях утилітаризму, що оцінює поведінку людей з точки зору індивідуальної та суспільної корисності. Для вченого основа справедливості і права полягає в корисності, що розуміється ним як прилаштування внутрішніх умов організму до зовнішніх умовіснування. Саме право є найбільш повним виразом цієї біологічної рівноваги, що повільно
досягається шляхом еволюції. Мета права у своїй сутності є утилітарною і полягає у підтримці
оптимальних умов для вільної діяльності людей, а метою правової норми є індивідуальна свобода. В праві Спенсер виділяє дві частини: позитивну, що включає права будь-якого індивідана вільний розвиток особи, на вільну діяльність і на користування її результатами; негативну,що включає обмеження цих прав, які встановлені через повагу до свободи інших.1255
На думку Спенсера, справедливість можна виразити формулою «кожен вільний робити
все, що хоче, припускаючи, що він не порушує такої ж свободи іншого».1256 Запропонована
формула «повинна об’єднати позитивний елемент з негативним. Вона повинна бути позитивною, оскільки в ній стверджується стосовно кожної особи, що їй слід надати можливість діяти,адже кожен повинен зазнати добро і зло, що витікає з його дій. Формула має бути негативною,оскільки в ній розуміється, що кожному слід дозволити діяти не інакше як при обмеженнях,що покладає на нього присутність інших осіб, які мають такі ж претензії на діяльність».1257
Обмеження свободи філософ пов’язує з правами людини, які «є наслідком із закону рівної
свободи».1258
До 40-х років XIX століття відбулися буржуазні революції в Нідерландах, Англії, Франції,Північній Америці, що підготували ґрунт для швидкого розвитку капіталізму в цих країнах,який супроводили економічні кризи та загострення класової боротьби. У 30-х роках розвернувся потужний рух чартистів в Англії, загострилася класова боротьба у Франції і Німеччині.
На цьому соціально-політичному фоні виникає марксизм як ідеологія міжнародного пролетаріату. Марксистське вчення про право з’явилося як наступник революційних течій, що розвивалися до нього і втілило у собі мрію про свободу, рівність та соціальну справедливість.1259
1253 Мілль Д. Стюарт Індивідуальна свобода і межі суверенності індивіда // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 426.
1254 Міл Джон Стюарт Про свободу: Есе / Пер. з англ. – К: «Основи», 2001. – 463 с. – С. 106.
1255 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2007. – 428 с. –
С. 125.
1256 Спенсер Г. Опыты научные, философские, политические // Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. III. Европа. Америка: XVII-XX
вв. / Под ред. Г.Ю.Семигина. – М.: Мысль, 1999. – 829 с. – С. 476.
1257 Спенсер Г. Опыты научные, философские, политические // Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. III. Европа. Америка: XVII-XX
вв. / Под ред. Г.Ю.Семигина. – М.: Мысль, 1999. – 829 с. – С. 475.
1258 Спенсер Г. Опыты научные, философские, политические // Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. III. Европа. Америка: XVII-XX
вв. / Под ред. Г.Ю.Семигина. – М.: Мысль, 1999. – 829 с. – С. 478.
1259 Цыбульская М.В. История политических и правовых учений:. /Московский международный институт эконометрики, информатики,финансов и права. – М., 2003. – 111 с.- С. 71.

321

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5У філософії марксизму необхідність не вичерпує уявлення про свободу, оскільки йдетьсяне просто про пізнання необхідності, а про практичну діяльність на базі такого пізнання іпро «здатність приймати рішення із знанням справи». Отже, навіть виходячи з традиційних
марксистських уявлень, пізнання й усвідомлення необхідності є лише передумовою людської
свободи і в жодному разі не вичерпують її власну сутність. Пізнання потрібне на практиці
саме для того, щоб позбутися рабської залежності від тих чи інших речей або явищ і навчитися
використовувати їх у власних цілях Таким чином, усвідомлення необхідності розкриває свійсправжній сенс лише в перспективі набуття людиною свободи дії – свободи реалізувати своїнаміри, досягати власної мети, використовуючи потрібні для цього знаряддя та засоби. До свободи дії примикає свобода творчості – право людини втілювати свої мрії й задуми, створювати
щось нове, підвладне лише власним законам. Свобода самореалізації постає своєрідним спільним знаменником обох зазначених різновидів свободи. Можливість бути собою, реалізувати
своє життєве призначення становить основу невід’ємних прав людини.1260
Поряд з цим, свобода розглядалася як шлях до вивільнення особи через подолання правом
індивідуалізму. Ф. Енгельс у роботі «Анти-Дюрінг» розглядав свободу як продукт історичного
розвитку і як умову відокремлення людини з тваринного світу. На його думку свобода полягає в заснованому на пізнанні необхідності природи пануванні над людьми і над зовнішньою
природою, тому вона є необхідним продуктом історичного розвитку. «Люди, які першими відокремились з тваринного царства, були такі ж невільні як і тварини, але кожен крок вперед нашляху культури був кроком до свободи».1261
К. Маркс вважав, що свобода реалізується в цілому як звільнення людини від усіх видів
експлуатації та пригнічення, тобто розглядалась виключно в соціальному вимірі. Людина стаєвільною по мірі того, як вона вчиться володіти як силами природи, так і закономірностями суспільного розвитку. «Не в уявній незалежності від законів природи полягає свобода, а в пізнанніцих законів і в можливості, що ґрунтується на цьому знанні, планомірно спрямовувати закони
природи діяти для досягнення певних цілей».1262
З іншого боку, якби людина в процесі своєї життєдіяльності не замикалась на суспільстві,то її свобода була б лише виразом її волі і дорівнювала б сваволі. Поєднання волі, свободи тасваволі є небезпечним для людського співжиття, де свобода однієї людини передбачає свободу
інших людей. У межах суспільства свобода проявляється не лише як самовизначення, хочаіснує думка, що саме воно ототожнює свободу з самокерованістю, тобто «з реальним здійсненням керівництва над своїм життям».1263 Значною мірою свобода проявляється і як міра відповідальності за таке самовизначення. Саме у співвідношенні «самовизначення і відповідальності
проявляється парадокс феномена свободи. Свобода одночасно вимагає самоствердження і самообмеження».1264
XIX ст. характеризується також появою нової парадигми, що тлумачить людину через відмінність від самої себе, яка отримала назву екзистенціалізм – філософія існування людини, їїбуття на межі, буття в пограничних станах. Витоки екзистенціалізму слід шукати в антрополого-персоналістичному підході. Найбільший вплив на виникнення та розвиток екзистенціалізму мали праці датського релігійного філософа середини XIX ст. С. К’єркегора. Філософ, намагаючись прояснити шляхи людини до Бога, висуває екзистенціальну діалектику – діалектику
1260 Малахов В. А. Етика: Курс лекцій: Навч. посібник. – 6-те вид. – К.: Либідь, 2006. – 384 с. – С. 261.
1261 Энгельс Ф. Анти-Дюринг: переворот в науке, произведенный господином Евгением Дюрингом / Ф. Энгельс; [пер. с нем.] – М.:Политиздат, 1988. – 482 с. – С. 112.
1262 Маркс К., Енгельс Ф. Соч. – Т. 20. – С. 116.
1263 Тейлор Ч. Що негаразд із негативною свободою // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 605.
1264 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 27.

322

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

людського існування, діалектику свободи, основний сенс якої полягає у розв’язанні сумнівів
людини і породженні віри. Ввівши категорію страху у філософію, Керкегор пояснює його якстан людини, яка підійшла до своїх меж і готується вийти за ці межі, що є провісником змін вїї душевному і тілесному бутті.1265 Філософ розуміє свободу як передумову і чинник духовного
самореалізації людини, оскільки як тільки почуття стає абсолютно позаособистісним, відтворюючим можливе, людина віддаляється від свого Я, ризикуючи втратити його остаточно. Томусвобода і характеризується ним як «відображення можливості і тремтіння співучасті у всьому
творінні людської істоти».1266
На думку Керкегора, дух людської істоти і її майбутнє виявляється як страх. Оскільки можливе цілком відповідає майбутньому, то для свободи можливе є майбутнє, а для часу майбутнєє можливе. В індивідуальному житті їм обом відповідає страх, який визначається філософомяк самовияв свободи в можливості, коли предметом страху є дещо визначене. Осягнення свободи в межах екзистенціального за допомогою феноменів страху, провини має у своєму підґрунті реальні підвалини людської психології та гносеологічні особливості. Сутність останніх
полягає у тому, що самоспостереження, яке виступає основою психометафізики С. К’єркегора,потребує інших методів, ніж спостереження (пізнання) зовнішнього світу. В даному випадку
філософ реалізував тезу Платона, який стверджував, що для пізнання внутрішнього світу людської істоти потрібно «розкрити очі душі». З іншого боку, свобода тлумачилась філософом як«жива можливість», негативні наслідки якої передбачаються у страху, а позитивні – в надії.1267
Концепція самоактуалізації стала організаційним ядром, яке об’єднало зусилля екзистенціальних філософів щодо нового виміру свободи людини постіндустріальної доби, яка дає простір для втілення свободи, проте не вказує шляху, як до неї дійти. Гуманістична філософія
наголошує на наявності і бажаності людської свободи тому, що кожна історична доба базуєтьсяна певному наборі цінностей. Для сучасної доби такими цінностями, на думку екзистенціальних філософів, є цінності, які несе в собі концепція самоактуалізації. Позитивна роль екзистенціальної філософії в тому, що вона несе в собі потужний стимул до самоусвідомлення,особистісного росту, вчить не зупинятися на досягнутому. Важливим є також такий аспект
цієї концепції, що вона дієво втілюється на практиці, зокрема в новому підході до розуміння
свободи.
Розвиток філософсько-правової думки XX століття відбувався під впливом суперечливих
соціально-політичних процесів: людство пережило дві світові війни, соціальні революції, протистояння політичних систем, світова цивілізація позбавилася колоніалізму, мільйони людей
пережили тоталітаризм, наполегливо відстоювали свої права і свободи як найвищі цінності
буття. Тому слід погодитись, що в оцінці філософсько-правової думки цього періоду необхідно застосовувати конкретно-історичний підхід, що дає можливість розширити тематику філософсько-правових досліджень, стимулювати нові пошуки у сфері права. Намагаючись датиретроспективну оцінку філософії права XX ст., слід підкреслити, що вона, «з одного боку,продовжила розробку ряду плідних ідей у сфері права, поставлених попередньою філософською думкою, якби випередивши подальший розвиток на Заході цілого ряду ідей і напрямків,з іншого боку, висунула безліч сміливих і нових ідей, що вдало конкурують із старою «класичною» філософською системою». 1268
1265 Хамітов Н.В., Гармаш Л.Н., Крилова С.А. Історія філософії. Проблема людини та її меж. – К.: Наукова думка, 2000. – 272 с. – С.158-162.
1266 Кьеркегор С. Страх и трепет. – М., 1993. – 384 с.
1267 Шевченко С.Л. Поняття свободи як визначального чинника людського буття у філософії датського мислителя Сьорена Керкегора. –http://www.newacropolis.org.ua/ru/study/conference/?thesis=4658
1268 Философия права: Учебник / О.Г. Данильян, Л.Д. Байрачная, С.И. Максимов и др., Под ред. О.Г. Данильяна. – М.: Изд-во Эксмо, 2005. –416 с. – С. 144.

323

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Утвердженням особистісного начала, творчої ролі людини через визнання її свободи (атворча сила людини, згідно з цим принципом, розвертається не лише по детерміністичному
сценарію і людині складно передбачити наслідки своїх рішень і вчинків) спричинило те, щосоціальна відповідальність виступає стримуючою і направляючою силою для суб’єкта свободи.1269
Австрійський філософ А. Адлер виокремив три значення свободи: ситуативна свобода самореалізації як вибір того, що хоче людина; набута свобода як спроможність людини виборуна ціннісній основі; природна свобода, базована на відповідальності перед іншими. При цьому
«свобода вимагає відповідальності не лише перед собою, суспільством, державою, а й перед
усім світом, в якому живе людина».1270 Крім того, Адлер запропонував концепцію творчого Я,згідно з якою визначальним є стиль життя людини, який формується під впливом творчих здібностей людини. Кожна людина має можливість вільно створювати свій власний стиль життя,будучи при цьому відповідальною за те, ким вона стає і як себе поводить. Творча сила відповідає за стиль життя людини, визначає методи досягнення цілей і сприяє розвитку соціального
інтересу, а також робить людину вільною.1271
С.Л. Франк пов’язував свободу, відповідальність і творчість людини з її життєвим внутрішнім досвідом, що розуміється як «досвід спілкування з людьми», «моральний досвід», «релігійний досвід», «естетичний досвід», «досвід спілкування з Богом». Співвідношення свободиі відповідальності розглядається через призму гріха. Під гріхом розуміється дещо неналежне,від чого слід утриматись, при вчиненні чого людина відсуває вину. Гріх, свобода і відповідальність, на думку вченого, є однією проблемою, оскільки «грішити здатна лише істота, наділена
свободою, – в якомусь загальному сенсі здатна і утриматись від гріха».1272 Однак, і в такому
розумінні, свобода являє собою вибір між добром і злом, вибір цілі і засобів її досягнення. Яктворець людина повинна бути вільною і відповідальною. Багато мислителів підкреслювало,що творчість передбачає висунення певних вимог до її результатів, тобто є відповідальноюза природою. Якщо людина не є творцем, вона не вільна, а відповідальність за свої дії прагне
покласти на інших людей.1273
Екзистенціалісти пов’язують справжнє існування світу з визнанням свободи іншого поряд звласною свободою, яка розуміється як свобода вибору. При цьому детермінізм відкидається, яктакий, що знімає відповідальність людини за свою поведінку. Важливим принципом філософії
екзистенціалізму є те, що людина робить, формує себе сама і ніяка зовнішня сила не несе за цевідповідальності. Кожна людина сама будує свою мораль, а моральний вибір розглядається якакт вільної творчості. Однак свобода означає також і відповідальність перед своїм Я, що можепровокувати страх, песимізм, вибір неналежного існування, котрі часто є характерними длялюдства з позицій екзистенціалізму.1274
Свобода, на думку визначного німецького філософа-екзистенціаліста Е. Фромма, є перемогою людини особисто над собою, це шлях боротьби з будь-яким проявом зла. Вчений вважав,що свобода є важливою передумовою для розвитку любові до життя. При чому «свобода від»політичних оков не є достатньою передумовою. Повинна мати місце «свобода для», свобода
1269 Родионова Е.В. Юридическая ответственность как разновидность социальной ответственности: современные проблемы [Электронный
ресурс]: дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01. – М.: РГБ, 2007. (Из фондов Российской Государственной Библиотеки). – 188 с. – С. 17.
1270 Етика та естетика: навч. посіб / авт. колектив; під заг. ред. проф. М.П. Гетьманчука. – Львів: ЛьвДУВС, 2010. – 320 с. – С. 54.
1271 Хьелл Л., Зиглер Д. Теории личности: основные положения, исследования, применение. – http://psylib.org.ua/books/hjelz01/index.htm
1272 Франк С.Л. Реальность и человек. – М., 1997. – С. 225
1273 Философия права: учебник / Г.И. Иконникова, В.П. Ляшенко. – 2-е узд., перераб. и доп. – М.: Издательство Юрайт, 2010. – 315 с. – С. 254.
1274 Зав’ялова Г.И. Экзистенциальные трансформации свободы// Вестник Оренбургского государственного университета. – 2005. – №7. –С.98-104. – С. 98.

324

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

творити і будувати, дивуватися і на щось відважитися. «Така свобода передбачає, що індивідє активним і повним усвідомлення відповідальності, що він не є рабом чи добре змазаною
деталлю в машині».1275 Свобода означає здатність слідувати голосу розуму, здоров’я, благополуччя і сумління проти голосу ірраціональних пристрастей.
Свобода не є константним атрибутом, котрий людина має чи не має, оскільки свободи неіснує в тому сенсі як існує річ. Свобода є абстрактно, натомість існує лише одна реальність –акт самозвільнення в процесі рішення. В цьому процесі обсяг здатності людини обирати постійно залежить від її життєвої практики. «Кожний крок, що укріплює мою самовпевненість,цілісність, мужність і переконаність, укріплює також мою здатність обирати бажану альтернативу, при чому мені все тяжче помилитися в моєму рішенні. Крім того, якщо я проявлю своюпокірність і страх, я стаю все слабшим, це, в свою чергу, відкриває дорогу наступним діям зістраху, поки на кінець я не втрачу свою свободу».1276 Обсяг свободи рішення змінюється в ходіжиттєвої практики щомоментно. Якщо людина Володіє високою мірою свободи робити вибірна користь добра, то цей вибір вартує менше зусиль. Якщо ступінь свободи незначний, то цевимагає значних зусиль, допомоги оточуючих і сприятливих обставин.
Свобода одночасно є даром і тягарем, людина може прийняти її чи відмовитись від неї.
Кожна людина сама вирішує питання про ступінь своєї свободи, роблячи власний вибір: діяти
вільно, тобто раціонально, чи відмовитись від свободи. Багато хто втікає від свободи, вибираючи шлях найменшого опору. Це відбувається не одразу, а поступово визначаючи цілісну
структуру характеру, в котру кожен вибір робить свій внесок. У результаті такого процесу,одні люди стають вільними, а інші залежними. Слід погодитись, що в цих ідеях закладене подвійне тлумачення свободи. «Перше значення свободи – це вихідна свобода вибору, свобода
вирішувати, приймати свободу у другому значенні чи відмовитись від неї. Свобода у другому
значенні – це структура характеру, що виражається в здатності діяти на основі розуму. Іншими
словами, щоб обрати свободу, людина вже повинна володіти вихідною свободою і здатністю
зробити цей вибір розумним чином».1277
Фромм підкреслює, що свобода є динамічним станом, за якого лише чітке усвідомлення
всіх аспектів ситуації вибору допомагає зробити оптимальний вибір. Вчений виділяє основні
аспекти, що вимагають усвідомлення: що добре, а що погано; спосіб поведінки в даній ситуації, що призведе до досягнення цілі; власні неусвідомлені бажання; реальні можливості в конкретній ситуації; наслідки кожного з можливих рішень, недостатність усвідомлення, бажання
діяти всупереч очікуваним негативним наслідкам. Таким чином, свобода розглядається як «дія,що витікає із усвідомлення альтернатив та їх наслідків, розмежування реальних та примарних
альтернатив».1278
Великий вплив на розвиток екзистенціональних уявлень про свободу і відповідальність
мала творчість Ж.П. Сартра, який стверджував, що людина завжди є вільною, оскільки свобода пронизує всю людську діяльність, думки і надії. Свобода виражає розрив з необхідністю,оскільки людина сама обирає своє майбутнє, а отже, несе відповідальність за нього. Людина
«засуджена бути вільною», при чому абсолютна свобода повертається відповідальністю перед
самою собою. Людина може впасти у відчай і тоді світ для неї буде безпристрасним, таким,що нічого не виражає. Вийти з такого стану можна лише у випадку, якщо людина відважиться
1275 Фром Э. Душа человека. – М.: Республика, 1992. – С. 13-108.
1276 Фром Э. Душа человека. – М.: Республика, 1992. – С. 13-108.
1277 Леонтьев Д.А. Психология свободы: к постановке проблемы самодетерминации личности. Психологический журнал. – Том 21. – 2000. –№1. – http://www.psylib.ukrweb.net/books/_leond01.htm
1278 Леонтьев Д.А. Психология свободы: к постановке проблемы самодетерминации личности. Психологический журнал. – Том 21. – 2000. –№1. – http://www.psylib.ukrweb.net/books/_leond01.htm

325ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5на бунт, повстання проти обставин, тоді світ оживе в акті самоствердження людини. Зовнішні
факти не можуть самі примусити людину до дії проти її волі, тому людина є відповідальною засвіт і за себе, за свій спосіб буття. За Сартром людина не має готової конструкції свободи, вонаповинна конструювати себе і свою свободу постійно.1279
Сартр створив оригінальну концепцію свободи, яка пронизує людське буття. Під необхідністю у соціальному світі він розуміє усю сферу «обробленої матерії», а також об’єктивні
соціальні відносини й об’єктивний хід історичного процесу. У вигляді матеріальних засобівдії й опредметнених результатів праксису необхідність входить як обов’язковий компонент убудь-яку людську діяльність. Оскільки без матеріалізації проекти не могли бути реалізованими, то матеріальна необхідність не заважає праксису бути вільним самовираженням людини.
Тому царство необхідності є «неорганічний образ» вільного «праксису» людей.1280 Свобода,за Сартром, є єдиним фундаментом суспільних цінностей. Люди посилаються на детермінізм,щоб виправдати свої вчинки, зняти свої гріхи, звільнитися від страху ризику за свій вибір, відвідповідальності. Людини завжди має вибір, тому вона завжди вільна. Однак свобода є не тільки благом для людини, але й важким знаменням долі. Людина не може позбавитися свободи,бо завжди мусить відповідати за свої дії і не може перекласти відповідальність на природу,на історію або на Бога. Людина приречена на свободу, що викликає у неї тривогу й почуття
самотності, прагнення втечі від свободи.1281 Таким чином, міра свободи людини визначалась
філософом мірою її відповідальності.
На думку австрійського вченого Фрідріха Гаєка (1899-1992), соціальна свобода є станом,в якому людина не зазнає примусу внаслідок сваволі інших. Різноманітні види свободи «є нерізними видами одного й того ж роду, а цілком відмінними умовами, що часто взаємно суперечать, і які тому слід чітко розрізняти. І хоча в кількох інших розуміннях можна на цілком
законних підставах говорити про різні типи свободи, про «свободу від» і «свободу для», внашому розумінні свобода є лише одна – коли змінюватись може ступінь, а не тип. У цьому
сенсі «свобода» стосується виключно відносин людей з іншими людьми, і єдиним зазіханнямна неї є примус, здійснюваний людьми».1282 Тобто свобода розглядається як гарантована людині приватна сфера, у яку інші люди не можуть втручатися. Крім того, така свобода означає,що людина має і можливість, і тягар вибору, а тому повинна відповідати за наслідки своїх дійі отримувати за них похвалу чи догану. «Свобода і відповідальність є нероздільними. Вільне
суспільство не зможе функціонувати чи підтримувати себе, якщо його члени не вважатимуть
правильним, щоби кожен індивід займав ту позицію, яка є наслідком його дій, і приймав її якналежну за свої власні дії».1283
Таким чином, «саме індивідуальна відповідальність є необхідним атрибутом та супроводжуючим фактором соціальної свободи».1284 У межах суспільства свобода проявляється не лишеяк самовизначення, хоча існує думка, що саме воно ототожнює свободу з самокерованістю,тобто «з реальним здійсненням керівництва над своїм життям».1285 Значною мірою свобода
проявляється і як міра відповідальності за таке самовизначення. Саме у співвідношенні «само1279 Зав’ялова Г.И. Экзистенциальные трансформации свободы// Вестник Оренбургского государственного университета. – 2005. – №7. –С. 98-104. – С. 102.
1280 Грищук О.В., Романинець М.Р. Формування та розвиток ідеї відповідальності людини в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Романинець
М.Р. – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. – 268 с.
1281 Наконечна О.П., Приходько І.В. Проблема свободи: сучасний контекст. – http://www.nbuv.gov.ua/portal/Chem_Biol/Vnuvgp/2009_3_3/
v47182.pdf
1282 Гаєк А. Фрідріх Цінність свободи // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 491.
1283 Гаєк А. Фрідріх Цінність свободи // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 520.
1284 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2007. – 428 с. –
С. 132.
1285 Тейлор Ч. Що негаразд із негативною свободою // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 605.

326

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

визначення і відповідальності проявляється парадокс феномена свободи. Свобода одночасно
вимагає самоствердження і самообмеження».1286
Таким чином, головна ідея соціальних концепцій середини XX століття виражалась у затвердженні неповторності особи, особистої свободи і особистої відповідальності не перед суспільством, а перед власним «Я», перед собою в творенні майбутнього.
Кроме того, проблема свободи і відповідальності у ХХ ст. впритул пов’язана з вибором
людини, при чому не лише із самим вибором, а й з відповідальністю за його реалізацію. Пізнаючи свободу, людина одночасно пізнає і обмеженість, яка виявляється у світі речей і фізичних
сил, що змушують людину діяти. Втримати внутрішню гармонію можна лише у випадку повноцінного усвідомлення себе вільною. Свобода кожної людини неодмінно супроводжується
прагненням до самоствердження, самореалізації, а також усвідомленням необхідності стати
всім, узгодити світ з особистою волею. Тому свобода фактично є руйнуванням кордонів внутрішнього світу1287. Лише за умови, що сила свободи розвивається повноцінно, розвивається ісама людина, а тому світ і людина можуть досягти гармонії і єдності, ідеального стану співіснування.
5.3.2. Сучасне філософсько-правове обґрунтування свободи як конституційної цінності
Свобода є однією з соціальних та філософсько-правових цінностей, яка характеризується
найбільшою мірою невизначеності і належить до метафізичних проблем. «Про жодну ідею, –зауважував Гегель, – не можна з таким правом сказати, що вона невизначена, багатозначна,доступна великим непорозумінням і тому дійсно їм підлягає, як про ідею свободи, і про жоднуне говорять з такою малою мірою розуміння її»1288.
Оскільки свобода пов’язана з ціннісними орієнтаціями людини, то не лише різні культури,соціуми, соціальні групи мають власне тлумачення свободи, а своє розуміння свободи має кожна людина. Поняття свободи набуває певного змісту лише у зв’язку з конкретними умовами
існування особи. Людина стає вільною по мірі того, як вона вчиться володіти силами природи,закономірностями суспільного розвитку. «Не в уявній незалежності від законів природи полягає свобода, – зазначав Ф. Енгельс, а в пізнанні цих законів і в можливості, що ґрунтуєтьсяна цьому знанні, планомірно спрямовувати закони природи діяти для досягнення певних цілей».1289 Таким чином, свобода в її філософському розумінні «є визначена об’єктивними обставинами можливість діяти зі знання справи, відповідно з вимогами реальної дійсності, закономірностями розвитку природи і суспільства».1290
На думку Б.С. Волкова, діалектико-матеріалістичне розуміння свободи підкреслює, першза все, гносеологічний аспект цього поняття, оскільки цілевизначальна діяльність людини визначається межами усвідомлення об’єктивних закономірностей зовнішнього світу. Людина неможе досягти цілі, якщо вона не узгоджується з вимогами об’єктивної дійсності, закономірностями розвитку природи та суспільства. Знання робить поведінку людини вільною і визначає межі свободи поведінки. Людина опосередковує у своїй свідомості все те, що спонукає їїдо діяльності. Розширюючи своє розуміння світу, відкриваючи нові явища і встановлюючи їхоб’єктивне співвідношення, знання надає поняттю свободи іншого змісту.

1286 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 27.
1287 Етика та естетика: навч. посіб / авт. колектив; під заг. ред. проф. М.П.Гетьманчука. – Львів: ЛьвДУВС, 2010. – 320 с. – С. 57.
1288 Гегель Г. Энциклопедия философских наук. – Часть 3. Философия духа // Сочинения. – М., 1974. – Т.3. – С. 291.
1289 Маркс К., Енгельс Ф. Соч. – Т. 20. – С. 116.
1290 Волков Б.С. Детерминистическая природа преступного поведения: Монографія. – М.: Узд-во РУДН, 2004. – 128 с. – С. 52.

327

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Разом з тим, гносеологічний аспект не вичерпує змісту свободи, оскільки пізнання необхідності є лише першою умовою свободи людини. Людина може усвідомлювати необхідність
своєї поведінки, але для того, щоб вчинити вольовий акт, вона повинна мати свободу діяння.
Свобода волі передбачає не лише можливість здійснення суб’єктивних прагнень, але й об’єктивну можливість дії. Поведінка людини «є результатом її волі, яка, в кінцевому рахунку, детермінована соціальними умовами її життя та діяльності».1291
Свобода характеризується як різні варіанти можливостей та способів реалізацій вчинків
людини. Людина без свободи втрачає сенс свого буття, однак, свобода не може бути абсолютною, оскільки між свободою та сваволею тонка грань. Тому ефективним засобом контролю єправо, яке визначає розумну міру допустимої свободи і чітко вказує, які дії виходять за межірозуміння свободи суспільством і державою. Цінність права полягає якраз у тому, що воно єпроміжною ланкою між свободою і сваволею (негативною свободою). Однак, самим примусом
право не може утримати рівновагу між негативною та позитивною свободою, оскільки потрібна ще й добровільність, як ознака позитивної правової відповідальності людини. Право вказує,яких дій людина не повинна допускати, тобто ідеться про таку властивість людини, як вміння
відповідати за свої вчинки. Людина повинна вміти не лише нести відповідальність за вже скоєні правопорушення, а й прогнозувати свої дії наперед, що потребує високого рівня розвитку
людини та вміння до самообмеження там, де її дії торкаються прав чи інтересів іншої людини.
Для того, щоб свобода здійснювалась у межах права, вона має бути прийнята людиною як особиста цінність.1292
Свободу розуміють як пізнану необхідність і як можливість вибору. Залежно від історичного етапу розвитку суспільства, у праві закріплюються різні варіанти свободи. Коли громадянин
вважає норми права справедливими, він ставиться до них як до особистісних правил, відповідно свобода виступає для нього як можливість вибору, проте, коли він не приймає ці норми,він усе-таки змушений їх дотримуватись, тоді вже його свобода виступає у формі пізнаної
необхідності.1293
Інтерес представляє втілення абсолютистського, ліберального і тоталітарного розуміння
свободи. Абсолютистське розуміння свободи розуміється як можливість робити те, що не заборонено законом, і не робити того, що закон не зобов’язує (чим менше законів – тим більше
свободи). У ліберальному розумінні свобода – це незалежність від будь-чиєї волі, де закон
охороняє від свавілля інших людей і влади. При тоталітарному розумінні свобода зводитьсядо підпорядкування своєї і тільки своєї волі до загальної волі (у покорі загальній волі і є свобода).1294
Свобода буває внутрішня і зовнішня. Право регламентує лише зовнішню свободу. Дану класифікацію можна провести відповідно до західної та східної культури світу, де Захід шляхом
створення численного середнього класу розкріпачив людину зовнішньо, а Схід піклувався провнутрішню свободу. Також свободу можна поділити на позитивну (як можливість самовираження) та негативну (як відсутність обмежень).1295 Негативну свободу ще також називають
«свободою від» або хаосом, а позитивну – «свободою для» або космосом.1296
1291 Волков Б.С. Детерминистическая природа преступного поведения: Монографія. – М.: Узд-во РУДН, 2004. – 128 с. – С. 54.
1292 Грищук О.В., Соломчак Х.Б. Детермінанти позитивної правової відповідальності людини: філософсько-правовий вимір. – Хмельницький,2016. – 347 с.
1293 Бандура О.О. Єдність цінностей та істини у праві (філософський аналіз): автореф. дис. ... д-ра філос. наук: 12.00.12 / О.О. Бандура;Київський національний ун–т ім. Тараса Шевченка. – К., 2003. – С. 17.
1294 Шилов В.Н. Политическая аксиология: монография / В.Н. Шилов. – Белгород: Изд-во БелГУ, 2005. – С. 35.
1295 Бандура О.О. Єдність цінностей та істини у праві (філософський аналіз): дис. … д-ра філос. наук: 12.00.12 / О.О. Бандура; Національна
академія внутрішніх справ України. – К., 2003. – С. 97,99.
1296 Мишина И.Д. Нравственные ценности в праве: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01 / Мишина И.Д. – Екатеринбург, 1999. – С. 73.

328

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Свободу неможливо розуміти як абсолютну незалежність від держави і це повинна розуміти людина з розвиненою правосвідомістю, для якої правові обмеження не завдають жодних
незручностей або страждань. Цивілізована людина мириться з правовими обмеженнями, таксамо, як наприклад, мириться з існуванням земного тяжіння, що не дозволяє їй літати.1297
Питання свободи набуває особливої актуальності в умовах соціальних перетворень та загострення відносин між людиною як «мірою всіх речей» і суспільством. Разом з тим, «історичний досвід свідчить, що свобода – вічна цінність для людини, її основоположна сутнісна характеристика… Будь-яке посягання на свободу людини є формою її вбивства, перетворення натварину. Будь-яка відмова від свободи є демонстрацією духовного самогубства».1298 Саме тому«у процесі розвитку людства свобода стає однією з абсолютних, вищих соціальних цінностейі принципом життєдіяльності людини».1299
Кожний історичний етап розвитку суспільства і права наповнюється новими ідеями стосовно свободи людини. «Як свобода, так і ідеї про неї не є застиглими, абстрактними категоріями:вони розвиваються збагачуються, вдосконалюються в процесі розвитку людини і суспільства,виступають показниками цивілізації».1300 Тому всесвітня історія є прогресом усвідомлення
свободи, який пізнається в його необхідності.
Історія розвитку уявлень про свободу сягає античності, де свобода розумілась як колективне право здійснювати суверенітет общини, як право членів общини підлягати управліннюдля більш повного задоволення їх інтересів. У Середньовіччі община продовжує здійснювати
функцію охорони суспільних інтересів, однак тут людина розглядається як індивідуальність –творіння Бога. Засобом спасіння людини і переходу її в царство свободи (царство небесне)християнство визнає любов до Бога і до свого ближнього.
В епоху Відродження проблему свободи пов’язують з обґрунтуванням земного призначення
людини. «Підставою свободи вважається гідність людини і її самоствердження. Людина є вільною. Вона може піднятись до захмарних висот і спуститись до тваринного стану».1301
В епоху Нового часу свобода починає набувати чітко вираженого нормативного характеру ірозуміється як «усвідомлена необхідність». Локк, як це зробив до нього Гоббс і після нього Ж.Ж. Руссо, припускає природний стан, в якому жили люди, не знаючи ні законів, ні суспільних
установ. Однак цей природний стан не є станом боротьби, як це уявляв Гоббс, і не дикий стан,як його уявляв Руссо, – це стан свободи, котра не обмежена нічим, і завдяки цій свободі – станабсолютної рівності між людьми. Свобода розглядається Локком як природний стан, оскільки
людина народжується істотою вільною, так само як вона народжується й істотою розумною.
Отже, свобода є однаковою для всіх, вона існує чи не існує тому, що немає законів, які обмежують її та встановлюють правила користування нею. З цього випливає істотний висновок:якщо люди за своєю природою є вільними, то всі люди за природою рівні між собою – рівні заправом, хоча можуть бути і не рівні за силою. На його думку, свобода і рівність є умовами, наяких ґрунтуються права людини.1302

1297 Єфремова І.В. Свобода як морально-правовий феномен: соціально-філософський аспект проблеми / І.В. Єфремова // Філософія науки:традиції та інновації. – 2011. – № 1 (3). – С. 255-256.
1298 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 25.
1299 Селіванов В. Право як сфера свободи //Вісник Академії правових наук України. – 2000. – №1 (24). – С. 20.
1300 Мороз С.П. Свобода як джерело ідеї прав людини в політико-правовій думці // Науковий вісник Юридичної академії Міністерства
внутрішніх справ. – 2005. – №4 (24). – С. 87.
1301 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 26.
1302 Франк А.Д. Философия уголовного права в популярном изложении // Философия уголовного права. / Под. Ред. Проф. Ю.В.Голика. –СПб.: Изд. «Юридический центр Пресс», 2004. – 348 с. – С. 79.

329

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5На думку Гегеля, людина може бути лише тоді вільною, коли й інша людина також вільна івизнається нею вільною. «Ця свобода одного в іншому з’єднує людей внутрішнім чином: тодіяк, навпаки, потреба і необхідність зводить їх разом тільки зовнішньо. Тому люди повинні
прагнути до того, щоб знайти себе один в одному. Однак це не може статись до того часу, докивони залишаються під владою своєї безпосередності, своєї природності, оскільки ця, остання,є якраз тим, що роз’єднує їх і перешкоджає їм бути один стосовного іншого вільними».1303
Однак вже в ХІХ сторіччі виникає певна обмеженість розуміння свободи як усвідомленої
необхідності. Індустріальне суспільство та капіталістичний спосіб виробництва «суттєво змінили характер фізичної та інтелектуальної праці, похоронивши надію на гармонійний розвиток
людини з орієнтиром на рівновагу між її внутрішнім світом і зовнішнім світом її існування»1304.
Реальність відчуження перетворила людину на суспільну функцію, значною мірою позбавивши її цілісності та індивідуальності.
На думку Джона С. Мілля, сфера поведінки, за яку людина несе відповідальність перед
суспільством зумовлена інтересами інших людей. У сфері, що стосується самої людини, її свобода, за правом, є абсолютною. Тому свобода включає в себе:1. Внутрішні володіння свідомості, що вимагають свободи совісті в найвичерпнішому
розумінні, свободи думки й почуттів, абсолютної свободи міркувань та ставлення щодо будьяких предметів – практичних чи теоретичних, наукових, моральних чи теологічних;2. Свободу смаків і занять, свободу формувати плани свого життя, що відповідає характеру людину, свободу робити те, що людина хоче і приймати можливі наслідки без жодних перешкод з боку інших людей, доки це не заподіює їм шкоди, «навіть якщо така поведінка здаєтьсяїм дурною, збоченою чи хибною»;3. Свободу сукупності індивідів, тобто свободу об’єднуватися з будь-якою метою, що незавдає шкоди іншим.
Жодне суспільство, за Міллем, де немає цих свобод загалом, не є вільним, хоча би якоюй не була його форма правління; і не є повністю вільним суспільство, де вони не існують вабсолютній і безумовній формі. «Свобода заслуговує на своє ім’я лише тоді, коли досягнення
нашого блага відбувається у наш власний спосіб – доки ми не намагаємось позбавити інших
людей їхніх благ або перешкодити їхнім зусиллям тих благ досягти».1305 Таким чином, людинане повинна звітувати перед суспільством за свої власні дії, доки вони не стосуються інтересів
інших. При цьому суспільство може виражати своє незадоволення поведінкою людини через
поради, переконання та ін. «За дії, що шкодять інтересам інших, індивід несе відповідальністьі може зазнати соціального чи судового покарання, якщо суспільство вважає, що воно повинне
вжити для власного захисту перше чи друге».1306
У сучасній філософії багато уваги приділяється проблемі свободи, де вона розглядається вширокому діапазоні, починаючи зі свободи «від» свавілля, насильства, порушення прав і досвободи як притаманної людині характеристики.
Так, Г. Спенсер розкрив поняття свободи через концепцію справедливості, яку побудував,базуючись на етичних позиціях утилітаризму, що оцінює поведінку людей з точки зору індивідуальної та суспільної корисності. Для вченого основа справедливості і права полягає в корисності, що розуміється ним як прилаштування внутрішніх умов організму до зовнішніх умов1303 Гегель Г. Энциклопедия философских наук. Часть 3. Философия духа // Сочинения. – М., 1974. – Т.3. – С. 241.
1304 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. – Київ: Атіка, 2007. – 432 с.
1305 Мілль Д. Стюарт Індивідуальна свобода і межі суверенності індивіда// Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 426.
1306 Міл Джон Стюарт. Про свободу: Есе / Пер. з англ. – К: «Основи», 2001. – 463 с. – С. 106.

330КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

існування. Саме право є найбільш повним виразом цієї біологічної рівноваги, що повільно
досягається шляхом еволюції. Мета права у своїй сутності є утилітарною і полягає у підтримці
оптимальних умов для вільної діяльності людей, а метою правової норми є індивідуальна свобода. В праві Спенсер виділяє дві частини: позитивну, що включає права будь-якого індивідана вільний розвиток особи, на вільну діяльність і на користування її результатами; негативну,що включає обмеження цих прав, які встановлені через повагу до свободи інших.
У результаті такого розуміння, право постає як сукупність етичних норм, що встановлені
суспільством для захисту свободи індивідів. Запропонована формула справедливості, на думку
Спенсера, «повинна об’єднати позитивний елемент з негативним. Вона повинна бути позитивною, оскільки в ній стверджується стосовно кожної особи, що їй слід надати можливість діяти,адже кожен повинен зазнати добро і зло, що витікає з його дій. Формула має бути негативною,оскільки в ній розуміється, що кожному слід дозволити діяти не інакше як при обмеженнях,що покладає на нього присутність інших осіб, які мають такі ж претензії на діяльність».1307
Очевидно, що позитивний елемент виражає собою вимогу, котра становить умову життя взагалі. Негативний елемент обмежує цю вимогу потребами суспільства. Тому в даному випадку
йдеться про точне визначення обмежень, що зазнає свобода кожного. Це можна виразити формулою «кожен вільний робити все, що хоче, припускаючи, що він не порушує такої ж свободи
іншого».1308
Спенсер дійшов висновку, що основний закон, згідно з яким розвивалось життя від найнижчого ступеня, полягає в тому, що кожна доросла особа повинна відчути наслідки своєї власної
природи і своїх дій, результатом чого буде виживання найбільш підготовлених. Тому під необхідністю розуміється повна свобода дій, що утворює позитивний момент у формулі справедливості, оскільки без повної свободи дій відносини між поведінкою і наслідками не можуть бутидотриманими. Такий висновок можна підтвердити, користуючись прикладом стадних тварин,свобода дій яких повинна бути обмежена, бо це запобігає зіткненням, що суперечать стадності.
Незважаючи на порівняно низький розумовий розвиток, стадні тварини застосовують покарання за порушення необхідних обмежень. Цей факт показує, яким чином повага до обмежень
свободи склалась несвідомо як умова тривкого суспільного життя. Таким чином, обмеження
свободи можна пов’язати з досвідом всіх живих істот та визнати, що воно є свідомою відповіддю на необхідні співвідношення у природі.
Діяльність людини є різноманітною, а відносини, що є її наслідком – складними. Відтакдля того, щоб загальна формула справедливості могла діяти, необхідно враховувати різні обставини, в які потрапляє особа і яких саме обмежень вона зазнає. Якщо допустити, що кожна
людина повинна мати певну обмежену свободу, то слід визнати, що це відбувається згідно зправом. Оскільки людина вільна у своїх діях до певної межі, то по праву її свобода і визначена
таким чином. Отже, різні конкретні випадки можуть обґрунтовано отримати назву прав даної
людини. Саме тому обмеження свободи Спенсер пов’язує з правами людини, які «є наслідком
закону рівної свободи».1309
Як було показано вище, Спенсер, характеризуючи свободу, користується поняттями рівності та справедливості, намагаючись при цьому розкрити сутність права і прав людини. Слідпогодитись із вченим, що саме завдяки свободі, справедливості та рівності природне право,1307 Спенсер Г. Опыты научные, философские, политические // Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. III. Европа. Америка: XVII-XX
вв. / Под ред. Г.Ю.Семигина. – М.: Мысль, 1999. – 829 с. – С. 475.
1308 Спенсер Г. Опыты научные, философские, политические // Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. III. Европа. Америка: XVII-XX
вв. / Под ред. Г.Ю.Семигина. – М.: Мысль, 1999. – 829 с. – С. 476.
1309 Спенсер Г. Опыты научные, философские, политические // Антология мировой правовой мысли. В 5 т. Т. III. Европа. Америка: XVII-XX
вв. / Под ред. Г.Ю.Семигина. – М.: Мысль, 1999. – 829 с. – С. 478.

331ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5права людини існують та визнаються як регулятори суспільного життя. Проте спірним видається розуміння справедливості як закону рівної свободи, який Спенсер вважає «кінцевим
етичним принципом». Якщо розглядати питання таким чином, то деякою мірою втрачається
розуміння цінності свободи, справедливості та рівності як незалежних засадничих цінностей,на яких ґрунтується суспільний устрій, соціальні норми, право. Безумовно, наведені цінностіє близькими та багато в чому взаємообумовленими, проте вважаємо за доцільне глибше дослідити зміст кожної з них, їх особливості як необхідні елементи, що розкривають природу
людини, характеризують людську гідність та взагалі роблять можливим існування суспільстваяк узгодженої цілісної системи.
Якщо говорити про соціальні умови саме свободи, то при цьому виділяють, що, по-перше,розвинена свобода вимагає певного самоусвідомлення, в якому стають зрозумілими прагнення
автономії та самопроводу; по-друге, такого усвідомлення неможливо досягнути самотужки,оскільки людська ідентичність деякою мірою визначена спілкуванням з іншими людьми абоспільним розумінням, що лежить в основі функціонування суспільства.1310
Тобто ідентичність соціального індивіда, котрий визначає сам себе, вимагає певного соціального середовища, яке особливостями свого функціонування визнає право на автономні
рішення людини. В літературі виділяють різні рівні (різновиди) свободи, де може бути реалізована ідентичність людини:1. Громадянська свобода, що розглядається як право кожної людини на те, щоб з нею поводились відповідно до закону. Людина, яка не має юридичних прав, стає цілком залежною відінших людей та суспільства, а тому є рабом. Перший крок до свободи полягає у вимозі запровадити закони, що звільняють людину від страху перед свавільною агресією і примусом. Томуце є єдиним можливим способом домогтися свободи для всього суспільства і лише в такому
розумінні така свобода матиме сенс;2. Фіскальна свобода, яка означає стабільність оподаткування і визначеність податків загальним і безстороннім законом. Свобода в цій сфері означає обмеження виконавчої влади
через закон і постійний нагляд;3. Особиста свобода, в основі якої лежить свобода думки, тобто свобода від осуду щодосуджень, які людина сама сформулювала своїм розумом. З ним тісно пов’язана свобода обмінюватися думками, оскільки думка є здебільшого суспільним продуктом і супроводжується
свободою слова, друку, мирних дискусій;4. Соціальна свобода від обмежень, що викликані ієрархічною (кастовою) структурою суспільства;5. Економічна свобода, що включає в себе свободу контракту і особисту відповідальністьза свої дії, а також право на свободу об’єднань1311 на основі домовленостей про спільні дії дляреалізації спільних інтересів;6. Домашня свобода, яка передбачає рівність чоловіка та дружини, укладання шлюбу наконтрактній основі та забезпечення фізичного, розумового та морального виховання дітей;7.

Місцева, національна та расова свобода;8. Міжнародна свобода, яка спрямована проти використання сили і ґрунтується на принципі невтручання;1310 Тейлор Чарльз. Атомізм // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 253.
1311 Фрідман Мільтон Взаємозв’язок між економічною та політичною свободою// Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. –
С. 490.

332

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

9. Політична свобода, яка ґрунтується на суверенітеті народу та праві брати участь вуправлінні суспільними справами.1312
Таким чином, свобода є простором об’єктивних можливостей, всередині якого людина можереалізувати свої прагнення до самоутвердження і самореалізації. Тому виділяють свободу вітальну, соціальну та духовну свободу. 1313 Вітальна свобода виходить від природного «рефлексу свободи» та являє собою здатність живої істоти рухатися в фізичному просторі, долаючи
перешкоди, що заважають задоволенню її органічних потреб, пристосовуватись до вимог навколишнього середовища. В основі вітальної свободи є воля до життя у вигляді інстинктивного прагнення до продовження роду. Вітальна свобода є несвідомою і не виходить за межіприродних причинних зв’язків, а також є позанормативною, тобто дана людині раніше від усіхсоціальних норм і може проявлятися всупереч їх вимогам.
Соціальна свобода є притаманною індивідам, які живуть в суспільстві; вона пов’язана з потребою в соціальному просторі для дій щодо суспільного самоствердження людини. Її суб’єктивною умовою є воля до соціальної самореалізації, тобто воля до успіху, багатства, влади.
Соціальна свобода є нормативною і передбачає наявність морально-правових обмежень, щорегулюють її прояви. Свобода людини стосовно суспільства, за В.А. Бачініним, включає такіможливості: прагнення удосконалити, гармонізувати дійсність, орієнтуючись на універсальні
ідеали як моделі зверх нормативної поведінки, що відкривають простір для творчого ставлення до реальності; можливість прояву репродуктивної активності, що дозволяє зберігати дійсність в її справжньому статусі, не вносячи особливих нововведень, але і не роблячи регресних
змін; можливість деструктивної активності, шлях деформацій, що супроводжується зневагоюдо норм моралі і права.
Отже, соціальна свобода може набувати значення лише в межах суспільної системи і належить до тієї сфери, в якій людина може обирати між альтернативними способами дій. Людинає вільною настільки, наскільки їй дозволяється обирати собі цілі і засоби, потрібні для їх досягнення. Тому така «свобода людини найсуворіше обмежена законами природи, а також законами праксеології. Вона не може досягати цілей, що несумісні одна з одною».1314 Людина неможе одночасно користуватися перевагами від мирної співпраці і здійснювати антисоціальну
поведінку. Вона повинна обирати між дотриманням правил поведінки в суспільстві (соціальних норм) і можливими наслідками порушення цих норм.
Соціальну свободу розуміють також як свободу діяча чи діячів, свободу від певного примусу чи обмеження, втручання чи перешкод робити або не робити щось, ставати чи не ставати чимось. При цьому виділяють три необхідні компоненти соціальної свободи, пропонуючи
формулу «х вільний (невільний) від у робити (не робити; ставати, не ставати) z», де х позначає
суб’єкта дії (людину), у – такі запобіжні умови, як примус, обмеження, втручання і різні перешкоди, а z – дії або умови характеру або обставин.1315
На думку Фрідріха А. Гаєка, соціальна свобода є станом, в якому людина не зазнає примусу внаслідок сваволі інших. Різноманітні види свободи «є не різними видами одного й тогож роду, а цілком відмінними умовами, що часто взаємносуперечать, і які тому слід чітко розрізняти. І хоча в кількох інших розуміннях можна на цілком законних підставах говорити прорізні типи свободи, про «свободу від» і «свободу для», в нашому розумінні свобода є лише1312 Гобгауз Т. Леонард. Апологія свободи // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 459.
1313 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
С. 769.
1314 Мізес Людвіг фон. Капіталізм, ринок і свобода // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 476.
1315 Маккелем Джеральд К. Негативна і позитивна свобода // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 569.

333ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5одна – коли змінюватись може ступінь, а не тип. У цьому сенсі «свобода» стосується виключно
відносин людей з іншими людьми, і єдиним зазіханням на неї є примус, здійснюваний людьми».1316 Тобто свобода розглядається як гарантована людині приватна сфера, яка передбачає
набір обставин, у котрі інші люди не можуть втручатися.
Крім того, така свобода означає, що людина має і можливість, і тягар вибору, а тому повинна
відповідати за наслідки своїх дій і отримувати за них похвалу чи догану. «Свобода і відповідальність є нероздільними. Вільне суспільство не зможе функціонувати чи підтримувати себе,якщо його члени не вважатимуть правильним, щоби кожен індивід займав ту позицію, яка єнаслідком його дій, і приймав її як належну за свої власні дії».1317 Таким чином, саме індивідуальна відповідальність є необхідним атрибутом та супроводжуючим фактором соціальної
свободи.
Духовна свобода є можливістю культурної свідомості рухатись у просторі-часі універсаму світової культури, у світі пізнавальних, художніх, моральних, екзистенціальних цінностей.
Вона виникає як плід власних духовних зусиль людини і її основою є воля до духовного удосконалення, орієнтована на вищі ідеали. Духовна свобода є зверхнормативною, тобто передбачає наявність необмеженої перспективи для духовного розвитку людини. В ній домінує цільова детермінація, в результаті якої духовне «Я», виходячи з власних мотивів, прагне створенихним же цілей. Саме духовна свобода здатна протистояти жорсткому натиску зовнішніх природних і соціальних обставин. Яскравим прикладом прояву духовної свободи є Сократ, «який мігзаявляти, ніби він – вільна людина, дарма, що ув’язнений, бо ніколи не міняв свого статусу настатус раба».1318
Для права свобода є цінністю і ціллю, що перебуває поза ним, тобто є зовнішньою причиною чи цільовою причиною. Завданням права, на думку вченого, є забезпечення необхідних
цивілізаційних умов для прямого впливу цієї цільової причини на людський дух. Людина повинна не просто знати, що вона вільна, але й чітко уявляти ту міру свободи, яка є оптимальноюв правовому просторі цивілізованого суспільства.1319
Таким чином, історико-філософський аналіз феномена свободи підтверджує її метафізичний характер і опосередковано свідчить про суперечності у відносинах людини та суспільства.
Тому, на думку І.І. Кального, аксіома «не можна жити в суспільстві і бути вільним від суспільства» допускає три тлумачення:1. У суспільстві, як і в природі, свобода, в принципі, неможлива. Суспільство володіє абсолютним пріоритетом стосовно людини, і його закони практично не відрізняються від законів
розвитку природи. В цьому випадку соціальна детермінованість обертається необхідністю;2. Можливе існування відносної свободи. Таке тлумачення передбачає можливість помірної свободи, однак на практиці справжня свобода підміняється тут ілюзорною. У цьому розумінні свобода заявляє про себе як умова самовиразу через вибір одного варіанту з багатьох іприйняття відповідальності за цей вибір;3. Поряд із соціальною детермінацією свобода можлива, але лише за межами суспільства.
Це тлумачення зорієнтоване на співіснування соціального світу та внутрішнього духовного
світу людини. Тут відкривається можливість здійснення гармонії у відносинах людини та су1316 Гаєк А. Фрідріх Цінність свободи // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 491.
1317 Гаєк А. Фрідріх Цінність свободи // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 520.
1318 Грей Джон Про негативну і позитивну свободу // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 588.
1319 Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. – СПб.: Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. – 1093 с. –
С. 773.

334

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

спільства. Однак реальним повноцінним соціальним устроєм є такий, який, будучи зорієнтованим на цей ідеал, постійно долає стан природної дисгармонії.
Якби людина в процесі своєї життєдіяльності не замикалась на суспільстві, то її свобода
була б лише виразом її волі і дорівнювала б сваволі. Поєднання волі, свободи та сваволі є небезпечним для людського співжиття, де свобода однієї людини передбачає свободу інших людей.
У межах суспільства свобода проявляється не лише як самовизначення, хоча існує думка, щосаме воно ототожнює свободу з самокерованістю, тобто «з реальним здійсненням керівництванад своїм життям».1320 Значною мірою свобода проявляється і як міра відповідальності за такесамовизначення. Саме у співвідношенні «самовизначення і відповідальності проявляється парадокс феномена свободи. Свобода одночасно вимагає самоствердження і самообмеження».1321
Самообмеження пояснюється тим, що неможливо задовольнити одразу всі інтереси, а тимбільше протилежні, «без жертвування певними цінностями, які стають вищими – вдовольняють глибші потреби, ніж особиста свобода, визначена певним стандартом, не просто суб’єктивним, а стандартом, який претендує на об’єктивний статус».1322 Тобто міра свободи людини
виявляється у виборі нею таких життєвих цілей і такого життя, яке вона хоче, а тому людинамає зважити між багатьма цінностями, такими як рівність, справедливість, безпека та ін. Томусвободу сильного, незалежно яка це сила – фізична чи економічна, – слід обмежувати. Такий
висновок стає можливим, оскільки повага до свободи однієї людини тягне за собою необхідність поваги до свободи інших людей, їх об’єднань, суспільства в цілому.
Тут слід погодитись з В. Селівановим, який вважає, що людина, в силу свого безумовного
значення, має невід’ємне право на існування і вдосконалення, право бути в суспільстві вільною
особистістю. Проте для того, щоб це право було гарантоване у процесі своєї реалізації, вономає бути захищеним від зовнішніх випадковостей і свавілля інших. А це «передбачає певне
обмеження особистої свободи або природних прав людини, підкорення особистісного начала
вимогам загального блага, надособистісного значення публічних інтересів, що виникають ізпотреби забезпечення і захисту цілості і динаміки суспільної форми життя, яке передбачає
розвинуту і вільну від егоїзму індивідуальність. Тобто таке обмеження має, по суті, не стільки зовнішній, довільний характер, скільки внутрішній, об’єктивно обумовлений закономірностями організації суспільної комбінованої співпраці і співжиття багатьох. Певне обмеження особистої свободи індивіда – передумова певної свободи інших».1323 Якщо людина бажає
скористатися тією мірою свободи, яку забезпечує суспільство, то вона повинна виконувати тівимоги, що зумовлені загальним суспільним інтересом, метою якого є забезпечення свободи іцілісності суспільства.
На думку М. Цвіка, зміст права і водночас його мету становить поєднання свободи кожногоіз свободою всіх. Характер такого поєднання залежить від особливостей суспільних відносин,які склалися в конкретно-історичних умовах. «Право виступає як відповідна характеру цихвідносин міра свободи. Ця міра має бути легітимована, тобто відображати інтереси і волюсуб’єктів суспільних відносин».1324
Оскільки право є фактором, що реально забезпечує форми, види і межі реалізації людиною
свободи, то свобода стає сутністю права, «але свобода не будь-яка, а певним чином визначенаі забезпечена. Та свобода, яка складається з можливості робити все, що забажається, є ілюзією
1320 Тейлор Ч. Що негаразд із негативною свободою // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 605.
1321 Кальной И.И. Филисофия права: Учебник. – СПб: Издательство Р.Асланова «Юридический центр Пресс», 2006. – 259 с. – С. 27.
1322 Берлін Ісайя. Два концепти свободи // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 520.
1323 Селіванов В. Право як сфера свободи //Вісник Академії правових наук України. – 2000. – №1 (24). – С. 20.
1324 Цвік М. Про сучасне праворозуміння // Вісник Академії правових наук України. .– 2000. – №4 (27). – С. 9.

335

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5свободи, свавіллям».1325 Справжня свобода пов’язана з необхідністю та об’єктивними законами
розвитку суспільства, а тому реалізується відповідно до цих законів. Право «можна назватитим простором – соціальним, духовним, політичним, в якому людина реалізує свою свободу,не порушуючи свободи інших суб’єктів суспільного життя».1326
За словами Адама Сміта, всі соціальні системи, що «або надають переваги, або запроваджують обмеження, спіткає певний занепад, і тоді сама собою, без жодного примусу чи сприяння,утвердиться очевидна й проста система природної свободи. Кожна людина, поки не порушує
законів справедливості, має повну свободу задовольняти свої інтереси тим способом, який їйдо вподоби».1327
Зазначена формула отримала заперечення з боку Фрідріха фон Хайека, оскільки в ній «невиправдано встановлено зв’язок між аргументами на користь особистої свободи та егоїзмом чисебелюбством».1328 На думку вченого, найкращою умовою досягнення цілей людини є свобода
кожного використовувати свої знання для досягнення власних цілей, що може бути обмежена
лише вимогами справедливості. Така система може бути досягнута і збережена, якщо примус з боку будь-якої влади, включаючи волю народної більшості, буде обмежено загальними
принципами, що встановило для себе суспільство. Лише тому, що ці принципи спрямовували
суспільну думку, «стало можливим збереження свободи протягом тривалих періодів часу».1329
Таким чином, відштовхуючись від висновку про належність людини одночасно до природного, соціального та духовного світів, можна зробити висновок про те, що на соціальному
рівні людина реалізує соціальну свободу через співвідношення з інтересами інших людей тасуспільства в цілому. Свобода тут визначається рівнем гуманізму, демократичності суспільства, а межі свободи визначаються духовністю, культурою суспільства. На рівні вітального
буття людина підпорядковується законам природи. На рівні духовного буття людина є вільною,перш за все, долаючи себе, досягаючи самовизначення, автономності, індивідуальності і таким
чином здобуваючи свою гідність. Саме духовна свобода приводить внутрішній світ людини достану гармонії, забезпечуючи єдність ірраціонального та раціонального в людині.
Поєднання духовної свободи людини з духовними надбаннями соціуму, його культурою,системою соціальних цінностей забезпечує можливість гармонійного розвитку людини. Свобода заявляє про себе через поведінку людини як свобода сумління, як вираз людського в людині. Без свободи людина не може бути людиною. Саме свобода є елементом формування ціліжиття людини, надає змісту її буттю та визначає стиль життя людини. Свобода є потенційною
можливістю людини, яку вона може реалізувати або відмовитись від реалізації такої можливості, а разом з тим і від частини своєї сутності. Свобода є однією з тих ключових, фундаментальних цінностей, які випливають з самої сутності людини – людської гідності і, таким чином,знаходить свій вираз в духовності соціуму, його культурі, а отже, і у праві. 1330
Крім того, свобода не може бути безвідповідальною. Відповідальність обмежує свободу,оскільки людина не завжди здатна оцінити свої можливості. Тому суспільство і держава створюють чіткі правила поведінки (моральні, правові норми), котрі, з одного боку, захищають
1325 Мороз С.П. Свобода як джерело ідеї прав людини в політико-правовій думці // Науковий вісник Юридичної академії Міністерства
внутрішніх справ. – 2005. – №4 (24). – С. 87.
1326 Андрусяк Т.Г. Проблема прав людини в працях вчених-правників наукового товариства ім. Т.Г.Шевченка // Проблеми державотворенняі захисту прав людини в Україні. Матеріали другої регіональної наукової конференції. – Львів: Видавництво ЛДУ, 1996. – С. 97.
1327 Сміт Адам Система природної свободи // Лібералізм: антологія. – К.: Смолоскип, 2002. – 1122 с. – С. 630.
1328 Хайек Фридрих фон. Право, законодательство и свобода: Современное понимание либеральных принципов справедливости иполитики. – М.: ИРИСЭН, 2006. – 644 с. – С. 74.
1329 Хайек Фридрих фон. Право, законодательство и свобода: Современное понимание либеральных принципов справедливости иполитики. – М.: ИРИСЭН, 2006. – 644 с. – С. 74.
1330 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми: [монографія]. / Грищук О.В. - Київ: Атіка, 2007. – 432с.

336

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

людину, а з іншого – утримують її від порушень свободи і прав інших людей. Такі правила неповинні бути зорієнтовані лише на свободу, а повинні враховувати моральні цінності суспільства, його традиції, ментальність, релігійні та культурні особливості.
Свобода розглядається як соціально-правова цінність, ідеал, мета розвитку суспільства,зміст та сутність якої складають права та свободи людини і громадянина. Свобода тлумачитьсяяк основа загального блага, тому індивідуальна свобода обмежується відповідальністю, щобзабезпечити соціальну, правову свободу. Підставою такої свободи є право, яке, через взаємозв’язок з відповідальністю, і робить можливим існування свободи. Ми не заперечуємо важливості інших соціальних норм у гарантуванні свободи, а навпаки, підкреслюємо, що веськомплекс соціальних норм забезпечує свободу, проте найбільш дієвими з них є норми права,оскільки чітко окреслюють її межі, встановлюють формально обов’язкові правила поведінки,можна сказати, формалізують відповідальність.
Тому підставно розглядати правову свободу як можливість поведінки суб’єкта права, якавиникає на підставі правових норм, забезпечується державою і суспільством та обмежується правовою відповідальністю на засадах справедливості і формальної рівності. Свобода безрівної міри, без відповідальності та справедливості перетворюється на свою протилежність –свавілля, а право – на безправ’я.1331
Природне право, яке охоплює моральні і правові цінності, базується на розумінні права якміри свободи і відповідальності, що ґрунтуються на справедливості. Ідея справедливості передбачає визнання пріоритету загальнолюдських цінностей та реалізується у суспільних (правових) відносинах між формально рівними суб’єктами права. Справедливість у праві є критерієм оцінки суспільних відносин, вказує на співмірність співвідношення відповідальності ісвободи суб’єктів права.
Таким чином, через призму людської гідності, свобода стає базовою соціальною цінністю,а у взаємозв’язку із справедливістю та формальною рівністю становить фундамент суспільної організації в цілому, є необхідним та визначальним елементом духовності (культури) суспільства, формує індивідуальну духовність, культуру, систему цінностей та сприйняття світу
кожної людини. Саме людська гідність як визначальна, вихідна соціальна цінність та філософсько-світоглядна ідея формує розуміння справедливості, формальної рівності та свободияк таких цінностей, що роблять можливим нормальне і гідне існування та розвиток людини усуспільстві. Велику роль вказані цінності відіграють при формуванні соціальних норм, серед
яких важливе місце відводиться нормам права. Більше того, людська гідність, а також справедливість, свобода та формальна рівність, що є похідними від неї, виступають онтологічною
основою, підґрунтям права як ефективного регулятора суспільних відносин та є базовими цінностями громадянського суспільства та правової держави.

1331 Грищук О.В., Романинець М.Р. Формування та розвиток ідеї відповідальності людини в праві: [монографія]. / Грищук О.В., Романинець
М.Р. – Л.: Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. – 268 с.

337ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5

5.4.

Демократія як конституційна цінність (принцип)5.4.1. Гносеологічні засади демократії у праві
Демократія як конституційна цінність створює умови для реалізації природжених, невід’ємних і невідчужуваних прав людини, вона контролює забезпечення поваги до людської гідності,реалізацію справедливості, свободи, рівності, вона гарантує незалежне правосуддя, вільне висловлення думок і політичних поглядів, а також покликана забезпечити втілення в суспільне
буття верховенства права.
Демократія у філософсько-правовому вимірі актуалізує її переосмислення, оскільки:по-перше, у зв’язку із сутнісною трансформацією сучасної демократії – волею народу, яка відображає свободу і рівність, уявлення про глобалізаційні зміни із поняттями справедливістьі потреби суспільного розвитку, проєвропейську спрямованість ідей, бажань і цінностей людини. По-друге, завданням держави є закріплення зміненого феномена демократії в законі вумовах новосформованого громадянського суспільства, тобто створення таких нормативних
інструментів, які б відповідали сучасним потребам та інтересам народу. По-третє, актуальність розуміння демократії не обмежується легітимністю державної влади, а передбачає певну
сукупність вимог до норм права, які потребують сутнісних змін та їх уніфікації щодо європейського права.1332
Незважаючи на значну зацікавленість, науковцями окресленими питаннями, демократія якконституційна цінність (принцип) сьогодні залишається мало дослідженою. Існують різноманітні погляди щодо її розуміння, характерні ознаки, особливості, закономірності, сфери застосування, роль у формуванні правової держави та утвердження громадянського суспільства. Напрактиці це призводить до того, що складаються здебільшого поверхневі уявлення про особливості демократії як конституційної цінності (принципу).
В юридичній науці принцип демократизму у праві справедливо включається багатьма сучасними вченими до переліку основних загальноправових, загальнолюдських (загальносоціальних) принципів права, його пов’язують із принципом народовладдя, своє закріплення вінзнаходить у правотворчості (законотворчості), конституційному праві, міжнародному праві,праві Європейського Союзу, застосування – у місцевому самоврядуванні, державному управлінні, державотворенні загалом. Цей принцип цілком відповідає традиціям українського державотворення і знаходить свій вияв у сучасних принципах формування органів державної влади, в їх системі, структурі та основних засадах функціонування.1333
Принцип демократизму у праві полягає в тому, що законодавчі акти повинні відображати
інтереси максимально більшої кількості населення країни. Він випливає із принципу народовладдя, відповідно до якого «носієм суверенітету і єдиним джерелом влади є народ. Народ
здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування» (стаття 5 Конституції України). Свобода при цьому розкривається через вільне формування політичних поглядів та переконань, а також вільне волевиявлення на виборах та шляхом
референдуму, яке гарантується державою. З іншого боку, принцип демократизму як необхідний елемент відповідного політичного режиму передбачає фіксацію в юридичних нормах та-

1332 Більш детально про це: Грищук О.В., Шейна А.М. Онтологія принципу демократизму у праві: філософсько-правовий зріз. –Хмельницький, 2019. – 247 с.
1333 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.

338КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

кого правового становища людини, яке б максимально закріплювало її автономію і мінімізувало втручання держави у суспільні справи.1334
Вважається, що фундаментом принципу демократизму є народовладдя, яке тлумачиться якналежність усієї суспільної влади, в тому числі державної, народові, вільне здійснення народом цієї влади відповідно до його суверенної волі в інтересах як всього суспільства, так і кожної людини. Тому головною передумовою утвердження демократії є народовладдя, наявність
конституційно­правової основи демократичної держави і демократичного суспільства.1335
Вдосконалення конституційно-правового регулювання забезпечення народовладдя в Україніє визначальною умовою становлення демократичної держави та громадянського суспільства.
Це означає, що мають утверджуватися, всебічно реалізовуватися партнерські засади діяльності державної влади та громадянського суспільства. Відповідно, мають бути конституційно
забезпечені умови участі народу в управлінні державою, а також зобов’язання держави щодоохорони прав і законних інтересів громадян. Оскільки держава є виконавцем волі народу, тоце означає, що пріоритети діяльності держави мають визначатися мірою сформованості громадянського суспільства, його структур як уособленням і виразником волі та інтересів українського народу.1336 Тобто демократія як конституційна цінність означає, що право адекватно
відображає волю народу та формується через демократичні інститути народовладдя.1337
Демократія безпосередньо пов’язана із народовладдям, коли вищим джерелом влади є народ, який здійснює її через органи державної влади та органи місцевого самоврядування зметою охорони прав і законних інтересів громадян. При цьому держава, з одного боку, повинна створити умови для безпосередньої участі населення в управлінні справами держави, а зіншого – закріпити в юридичних нормах права і свободи людини.
Принцип демократизму означає: по-перше, народ є єдиним джерелом влади і в цьому аспекті принцип народного суверенітету і принцип народовладдя збігаються; по-друге, державна
влада формується народом і є підзвітною йому; по-третє, народ має право і визначені законом
механізми зміни цієї влади, якщо остання не виконує волю народу або виходить за межі повноважень, які делеговані їй народом.
У теорії держави і права значний внесок у дослідження демократії у праві зробили Т.І. Фулей,С.П. Погребняк, В.О. Котюк, М.С. Кельман, М.В. Цвік, А.М. Колодій та інші.
Аналізуючи зміст принципу демократизму у праві, Т. Фулей наголошує на тому, що він якзагальнолюдський принцип права розкривається шляхом відображення у праві: по-перше, загальних для всього суспільства інтересів, по-друге, узгоджених інтересів більшості соціальних
груп, по-третє, певних мінімальних гарантій інтересів меншості – з метою унеможливлення
ситуації, за якої інтереси певної групи суб’єктів мали б пріоритет над інтересами усіх інших
груп населення. Демократизм має важливе значення як принцип юридичної діяльності, надаючи можливість усім зацікавленим суб’єктам брати участь у прийнятті рішення та сприяючи

1334 Донченко О.П. Свобода як всезагальний принцип права / О.П. Донченко // Проблеми філософії права. Том ІІI. – № 1-2. – Київ-Чернівці:Рута, 2005. – 480 с.
1335 Скрипнюк О.В. Верховенство права і демократія: специфіка взаємозв’язку / О.В. Скрипнюк // Демократія та право: проблеми взаємовпливуі взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад. АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право,2008. – С. 39–43; Скрипнюк О.В. Державний лад України: ознаки, принципи, гарантії / О.В. Скрипнюк // Вісник ЦВК. – 2008. – № 4(14). – С. 46–51.
1336 Мірошниченко Ю.Р. Конституційно-правове забезпечення народовладдя в Україні: монографія / Ю.Р. Мірошниченко; за ред. О.Л.
Копиленка. – К.: «Фенікс», 2012. – 360 с.
1337 Общая теория права и государства: учебник / Под ред. В.В. Лазарева. – 3-е изд., перераб. и доп. – М.: Юристъ, 2001. – 520 с.

339

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5його досягненню з урахуванням інтересів громадян, шляхом компромісу, а не застосування
сили.1338
На думку Т. Фулей, принцип демократизму у праві відноситься до принципів-вимог до змісту нормативно-правових актів – результатів правотворчості. Він означає вивчення соціальних
інтересів і можливості їх вираження у сфері правотворчості, врахування суспільної підтримки проектів цих актів.1339 Характерною рисою принципу демократизму є також поєднання івзаємопов’язаність двох аспектів: внутрішньодержавного та міжнародно-правового. Принцип
демократизму у праві потребує, щоб міжнародний і внутрішній правопорядки спирались на загальні демократичні засади, оскільки лише на цій основі можна забезпечити необхідний рівень
стабільності людської цивілізації. Демократичне і правове міжнародне співтовариство повинне складатися з демократичних і правових держав. Тому даний принцип зобов’язує держави
забезпечити відповідність їх національних правових систем загальноприйнятим стандартам
демократії.1340 Сьогодні принцип демократизму, як загальнолюдський принцип права, одержав
необхідну конкретизацію у Конституції та Законах України, а також застосування у практиці
Конституційного Суду України.
М. Цвік розглядав принцип демократизму як загальнолюдський принцип права, що відображає низку незаперечних вимог до держави і суспільства. Він знаходить свій вияв в обов’язковій легітимації державної влади – приведенні її змісту у відповідність до суспільних ідеалів.
Найважливішими проявами цього принципу є залучення громадян у різних формах до участіу вирішенні державних та суспільних справ і забезпеченні широти, непохитності, гарантованості прав і свобод громадян. На думку вченого, розкриття змісту принципу демократизму іособливостей демократичного політичного режиму є невід’ємною частиною характеристики
демократії загалом.1341
А. Колодій віднесла принцип демократизму до загальносоціальних принципів права, сутність якого зводиться до необмеженої дії та обов’язкового його врахування органами державної влади, як при виконанні ними своїх обов’язків, так і під час реалізації повноважень органів
влади у відносинах з іншими суб’єктами права.1342
Отже, в теорії права принцип демократизму розглядають як загальнолюдський принцип
права, що відображає низку незаперечних вимог до держави і суспільства. Він знаходить свійвияв в обов’язковій легітимації державної влади. Найважливішими проявами цього принципує надання можливості громадянам приймати відповідні рішення шляхом голосування; залучення громадян у різних формах до вирішення державних та суспільних справ; забезпечення
непохитності, гарантованості прав і свобод громадян.
Сьогодні одним із напрямків розвитку політичної системи є зростаюча активність громадяну вирішенні державних і суспільних проблем. У правотворчості це особливо яскраво реалізується шляхом ухвалення найважливіших законів. Незважаючи на окремі організаційні недоліки, притаманні інститутам безпосередньої демократії, референдум дозволяє максимально
врахувати і виразити в законі народне волевиявлення.
1338 Фулей Т.І. Сучасні загальнолюдські принципи права та проблеми їх впровадження в Україні: автореф. дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01/ Тетяна Іванівна Фулей. Львів. нац. ун-т ім. Івана Франка. – Л., 2003. – 24 с.
1339 Фулей Т.І. Співвідношення загальнолюдських принципів права та принципів правотворчості / Т.І. Фулей // Вісник Львівського
університету. Серія юридична. – 2002. – Випуск 37. – С. 37–43.
1340 Фулей Т. Загальнолюдські (загальноцивілізаційні) принципи права: деякі теоретичні аспекти / Т. Фулей // Право України. – 2003. – №
7. – С. 24–29.
1341 Цвік М.В. Теорія демократії / М.В. Цвік // Загальна теорія держави і права: підруч. для студ. юрид. спец. виш,. навч. закл. освіти / М.В.
Цвік, В.Д. Ткаченко, Л.Л. Богачова [та ін.]; за ред. М.В. Цвіка, В.Д. Ткаченка, О.В. Петришина. – Х.: Право, 2002. – C. 99–113.
1342 Теорія держави і права: навч. посіб. / А.М. Колодій, В.В. Копєйчиков, С.Л. Лисенков та ін.; За заг. ред. С.Л. Лисенкова, В.В. Копєйчикова. –К., 2004. – 368 с.

340КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІУ правотворчості принцип демократизму досліджували такі науковці як О.В. Богачова, Т.Д.
Климчук, Ю.М. Глущенко, О.Ф. Скакун, Н.М. Пархоменко, В.В. Сухонос, П.М. Рабінович,М.Н. Марченко, В.К. Бабаєв, А.Б. Венгеров, Р.Т. Мухаєв, С.А. Комаров, А.В. Малько, В.А. Гуревич, З.Г. Галєєв, В.М. Баранов, Р.Б. Головкін, С.О. Денисов та інші.
У правотворчості принцип демократизму у праві виражається в участі народних депутатів,трудових колективів, громадських об’єднань, громадян загалом у вдосконаленні законодавствата формуванні правової політики. Показником рівня демократизму є порядок утворення та діяльності правоохоронних та правозастосовних органів, ступінь їх доступності для громадян,рівень юридичної допомоги населенню. Широко розвивається всенародне обговорення проектів нормативних актів в засобах масової інформації. У разі надходження зауважень та пропозицій на проекти, вони узагальнюються правотворчим органом і, у випадку необхідності, впроекти нормативно-правових актів вносяться відповідні зміни. Відтак, неможливо створити
закон, який відображає інтереси держави, суспільства, людей і при цьому не відповідає принципу демократизму у праві.
Демократизм як принцип права передбачає закріплення в нормах права правового становища людини, участь народу у створенні й удосконаленні законодавства.1343 Всі члени суспільства мають однакову моральну компетенцію брати участь в обговоренні суспільних проблем,зокрема тих, які стосуються питань права та справедливості, бути учасниками прийняття особливо важливих рішень.1344 Будучи правовою цінністю, демократія є одним з найважливіших
способів самозахисту, неодмінною умовою реалізації прав і свобод людини і громадянина і,насамперед, свободи – «свободи брати участь спільно з іншими громадянами у визначенні
законів і правил, яких повинна дотримуватися особистість».1345
Тобто принцип демократизму у праві здійснює регулюючий вплив на правотворчість щедо його формального закріплення у законодавстві. Демократизм як принцип права передбачає
здійснення правотворчих повноважень і дій або безпосередньо народом, або через представників в органах державної влади та органах місцевого самоврядування; демократичні процедури
розробки, обговорення, прийняття та оприлюднення правотворчих рішень.1346
О.В. Богачова зазначає, що загальновідомою є формула правової демократичної держави:«суспільство має право, а держава – зобов’язана». Відтак державна влада в будь-яких проявахмає контролюватися суспільством і бути залежною від нього. З іншого боку, цей обов’язок також розповсюджується і на повноту представлення суспільних інтересів у законах держави. Уцьому значенні принцип демократизму постає як вираження у законах держави волі більшості
населення, врахування інтересів різних соціальних груп, а також забезпечення прозорості, відкритості та доступності законотворення, залучення громадян до підготовки та публічного обговорення проектів законодавчих актів.1347 Проявами цього принципу під час законотворчості,на думку науковця, є: можливість проведення референдуму, народного голосування, накладення народного вето; наявність інституту звернень громадян; внесення громадськістю своїх пропозицій та зауважень щодо законодавчого процесу; участь громадськості у парламентських,комітетських та громадських слуханнях; всенародне обговорення законопроекту; наявність
механізму проведення громадської експертизи законопроектів; інститут народної законодавчої
ініціативи.
1343 Кириченко В.М., Куракін О.М. Теорія держави і права модульний курс. Навчальний посібник / В.М. Кириченко, О.М. Куракін. – 264 с.
1344 Циппеліус Р. Філософія права / Пер. з нім. Є.М. Причепій [та ін.]; ред. пер.Є.М. Причепій. – К.: Тандем, 2000. – 300 с.
1345 Нудненко Л.А.Теория демократии / Л.А. Нудненко. – М.: Юристь, 2001. – 95 с.
1346 Теорія держави і права: підручник; За ред. В.К. Бабаєва. –М.:МАУП, 2003. – 592 с.
1347 Богачова О.В. Деякі питання участі громадян у законотворенні / О.В. Богачова // Наукові записки Інституту законодавства Верховної
ради України. – 2011. – № 3(6). – С. 5–7.

341

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5

Ю.М. Глущенко зазначає, що принцип демократизму у праві передбачає, щоб правотворча
діяльність спиралася на загальні демократичні засади, оскільки лише на цій підставі можна
забезпечити необхідний рівень стабільності і добробуту на відповідній території. Зміст демократизму як принципу правотворчості розкривається у тому, що повинні вивчатися та максимально враховуватися загальні соціальні інтереси суспільства, розповсюджуватися практика
публічного обговорення проектів законів, закріплення правотворчої ініціативи тощо. Окрім
цього, принцип демократизму у праві має важливе значення і як принцип юридичної діяльності органів держави, надаючи можливість громадянам, політичним партіям, громадським організаціям, органам місцевого самоврядування брати участь у прийнятті рішення, внесенні донього змін, сприяти його досягненню з урахуванням інтересів жителів відповідної території,шляхом компромісу, а не застосування примусу.1348
Отже, у правотворчості принцип демократизму виявляється в участі народних депутатів,трудових колективів, громадських об’єднань, громадян загалом у вдосконаленні законодавствата формуванні правової політики держави. Він передбачає наявність незаперечних вимог, щовиражають сутність правотворчої діяльності. Серед них найважливішими є: відображення узаконах держави волі більшості населення; забезпечення прозорості, відкритості та доступності законотворення; залучення громадян до підготовки та публічного обговорення проектів законодавчих актів; закріплення правотворчої ініціативи, внесення громадськістю своїх
пропозицій та зауважень щодо законодавчого процесу; можливість проведення референдуму,народного голосування, накладення народного вето; наявність інституту звернень громадян;наявність механізму проведення громадської експертизи законопроектів тощо.
У конституційному праві принцип демократизму є також предметом дослідження. Зокрема,Н. Боброва визначила принцип демократизму як розуміння мети, процесу і результату діяльності держави, що орієнтується на інтереси свого народу. Демократизм – узагальнене визначення
незліченних спроб налагодити механізм впливу суспільства на владу і, навпаки, механізм, щозмушує владу рахуватися із суспільством. Цей механізм повинен відповідати рівню розвитку
суспільства, а не абстрактним загальнолюдським цінностям і чужорідному досвіду.1349
О.Г. Румянцев вважає, що принцип демократизму розкривається в таких підвалинах конституційного ладу, як народовладдя і політичний плюралізм, а формою його реалізації виступає
республіканська форма правління з поділом і взаємодією влади, розвиненою системою народного представництва. Принцип демократизму, на думку вченого, слід закріпити таким чином:1) носієм державного суверенітету може виступати тільки один суб’єкт – багатонаціональний
народ – єдине джерело державної влади; 2) народ здійснює свою владу безпосередньо, а також
через державні органи та місцеве самоврядування. Вищим проявом безпосередньої влади народу є референдум і вільні вибори. Вибори державних органів та органів місцевого самоврядування передбачені у Конституції, проводяться на основі загального, рівного і прямого виборчого права при таємному голосуванні.1350 Політичний плюралізм передбачає, що демократія
здійснюється на основі політичної та ідеологічної багатоманітності, багатопартійності, вільної
участі громадян у політичному житті; дії державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, суспільних і релігійних об’єднань, посадових осіб і громадян, щоведуть до усунення багатопартійності, незаконного обмеження діяльності суспільних і релігійних об’єднань, встановлення неправомірних переваг для окремих з них, караються законом.1351
1348 Глущенко Ю.М. Принципи правотворчої діяльності місцевих державних адміністрацій / Ю.М. Глущенко // Форум права. – 2008. – №
2. – С. 66–72.
1349 Боброва Н.А. Конституционный строй и конституционализм в России: монография / Н.А. Боброва. – М., 2003. – 264 с.
1350 Румянцев О.Г. Основы конституционного строя России (понятие, содержание, вопросы становления) / О.Г. Румянцев. – М., 1994. – 285 с.
1351 Румянцев О.Г. Основы конституционного строя России (понятие, содержание, вопросы становления) / О.Г. Румянцев. – М., 1994. – 285 с.

342КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІУ доктрині конституційного права також вважається, що принцип демократизму передбачаєне лише участь громадян в управлінні державними справами, а й плюралізм системи влади.
Принцип демократизму у праві зумовлює інституалізацію політичної опозиції та забезпечення
права на протест, передбачає політичну конкуренцію, досягнення політичної згоди, укладення
політичних угод, партійну відповідальність та дисципліну. Його завданням є розвиток інститутів і механізмів, що здатні обмежити монополію політичних партій в державі.
Одним з важливих елементів демократичної організації влади визначать принципи демократизму, тобто ті керівні ідеї та положення, які визначають основні способи та методи врядування, вказують на засоби та інструменти реалізації державної влади, задають загальні параметри
взаємодії держави і громадянина. На сьогодні до таких принципів належать принципи народного суверенітету, поділу державної влади, політичної свободи, рівноправності громадян, виборності органів державної влади та підтримання ними постійного зв’язку з народом, плюралізму тощо. Кожен з перелічених принципів закріплюється відповідними правовими нормами
(нормами конституційного права України), правовими гарантіями та інститутами тощо. Аледля своєї практичної й ефективної реалізації всі вони мають бути закріплені в правовій свідомості громадян. Інструментом такого закріплення в сучасних умовах визнається правова
ідеологія.1352
М. Савчин вважає, що Конституція України закріплює принцип демократизму як засаду
організації державної влади (стаття 1) і складову народного суверенітету (стаття 5). Таке конституційне регулювання принципу демократизму визначає правові основи легітимації влади –громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському тамісцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування (стаття 38). Гарантією цього права є конституційна державність.
Конституційний Суд України в рішенні від 5 жовтня 2005 р. у справі про здійснення влади
народом роз’яснив, що положення частини другої статті 5 Конституції України «носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ» треба розуміти так, що в Україні вся влада
належить народові. Влада є первинною, єдиною і невідчужуваною та здійснюється народом
шляхом вільного волевиявлення через вибори, референдум, інші форми безпосередньої демократії у порядку, визначеному Конституцією та законами України, через органи державної
влади, сформовані відповідно до Конституції та законів України. Результати народного волевиявлення у визначених Конституцією та законами України формах безпосередньої демократіїє обов’язковими. Відповідно до Конституції України, народ здійснює владу в двох формах:1) безпосередньо; 2) через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина 1 статті 5); пряме народовладдя здійснюється шляхом виборів (статті 69, 70, 71), референдумів (статті 69, 72, 74, 156) та інших форм безпосередньої демократії (стаття 69). Таким
чином, суверенітет українського народу втілюється через реалізацію кожним громадянином
своєї волі в політичному житті країни.
Таким чином, принцип демократизму у праві розглядають як один з основних принципів
державного ладу України. У конституційному праві він передбачає визнання народу носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні, а також конституційне закріплення загальнолюдських цінностей та їх визнання. Принцип демократизму визначає зміст взаємовідносин
держави, суспільства, особи, виявляється в основних засадах здійснення державної влади вцілому. Реалізація державної влади в Україні передбачає гласність і відкритість роботи парламенту та інших органів держави, що зумовлює, зокрема, громадський контроль за діяльністю
1352 Толстенко В.Л. Принципи демократії в структурі сучасної правової ідеології / В.Л. Толстенко // Демократія та право: проблеми
взаємовпливу і взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад. АПрН України О.В.
Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – С. 25–28.

343

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5відповідних органів, а також участь громадськості в розробці, обговоренні та експертизі соціально вагомих рішень.
Ключовим аспектом організації роботи органів місцевого самоврядування є принципи, наяких ґрунтується їх робота. Саме тому увага багатьох фахівців державно-управлінської, політико-правової та муніципальної думки зосереджена на дослідженні принципів місцевого самоврядування. Одним з головних принципів функціонування органів місцевого самоврядуванняє принцип демократизму. Сутність, побудова та життєздатність складових частин місцевого
самоврядування визначаються саме закономірностями і відносинами суспільно-політичної
природи, які в свою чергу забезпечуються виконанням принципів місцевого самоврядування.
Останні є тими положеннями, які закріплені правом і знаходять своє застосування як в теорії
місцевого самоврядування так і у практичній діяльності.
О.В. Батанов зазначає, що цілісний характер системи місцевого самоврядування знаходить
свій вияв у низці принципів. Принцип демократизму у місцевому самоврядуванні виявляється
через певні вихідні ціннісні, ідейні та правові засади його організації та діяльності. У цьому аспекті значення принципів місцевого самоврядування полягає у їх нормативно-регулятивному характері, взаємоузгодженості та взаємодії, сутнісній природі, ефективності впливу
принципів на процеси формування місцевого самоврядування в Україні. Такі принципи знаходять свій вияв у процесі організації та діяльності місцевого самоврядування, виявляючи загальносоціальні стандарти поведінки, певні цінності суспільства.1353 З науково-теоретичної тапрагматичної точок зору доцільно виділяти принципи місцевого самоврядування через призму
основоположних засад державного ладу та політичної системи суспільства, які «забезпечують
організацію і діяльність держави, її органів, а також є основою вдосконалення і оцінки рівня йефективності реалізації завдань та функцій держави».1354 Так, у системі державного ладу серед
конституційних принципів, які мають відношення до політичної системи суспільства, виділяють принцип демократизму у праві.1355
Принцип демократизму у місцевому самоврядуванні полягає в тому, що воно повинне забезпечити самостійність населення у вирішенні питань місцевого значення. Однією з вимог
самоврядування є створення умов для неформальної участі жителів окремої території в управлінні справами місцевого значення. Зазвичай виділяють два основні способи реалізації права
громадян на місцеве самоврядування: форма прямого волевиявлення (референдум, вибори,зібрання, самоорганізація громадян тощо) та непрямого – опосередкованої участі громадянв управлінні місцевими справами (через виборні та інші органи місцевого самоврядування).
Принцип демократизму у здійсненні місцевого самоврядування виявляється також у тому, щоконкретні форми здійснення місцевого самоврядування, структура органів місцевого самоврядування визначаються населенням самостійно. Будучи сформованими «знизу», місцеві органине перебувають у відносинах підлеглості з органами державної влади і не зобов’язані виконувати їх директивні вказівки, якщо ті виходять за межі наданих їм повноважень.1356 Таким
чином, в демократичному суспільстві взаємозв’язок самоврядних структур та органів державної влади має двосторонній характер. З боку органів місцевого самоврядування відбувається
делегування влади регіональним і державним органам, політичне самообмеження, що полягає
1353 Батанов О.В. Принципи місцевого самоврядування як ціннісний вимір муніципального права та сучасного муніципалізму в Україні /О.В. Батанов // Вісник Дніпропетровського ун-ту ім. А. Нобеля. Серія «ЮРИДИЧНІ НАУКИ». – 2012. – № 1 (2). – С. 61–66.
1354 Наливайко Л.Р. Державний лад України: поняття, система, гарантії: автореф. дис. … д-ра юрид. наук: спец. 12.00.01 «Теорія та історія
держави і права; історія політичних і правових учень» / Л.Р. Наливайко. – Х., 2010. – 40 с.
1355 Батанов О.В. Принципи місцевого самоврядування як ціннісний вимір муніципального права та сучасного муніципалізму в Україні /О.В. Батанов // Вісник Дніпропетровського ун-ту ім. А. Нобеля. Серія «ЮРИДИЧНІ НАУКИ». – 2012. – № 1 (2). – С. 61–66.
1356 Мавлюдов А.А. Местное самоуправление как составная часть демократического общественного устройства / А.А. Мавлюдов // Вестник
ТИСБИ. – 2000. – № 1. – С. 97–101.

344КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІв юрисдикції місцевої влади з питань місцевого значення, а також контроль за владою, щоздійснюється від імені держави. Державна влада, зі свого боку, покликана створити необхідні
політичні і правові умови для створення самоврядних структур, для розширення прав громадянського суспільства.
Принцип демократизму розглядається як базовий у діяльності територіальних органів місцевого самоврядування. Згідно з цим принципом, місцеве населення має брати широку участьв ухваленні рішень місцевого значення. Конституційна норма «...носієм суверенітету і єдиним
джерелом влади в Україні є народ» і «народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та місцевого самоврядування», стало нормативною й методологічною базою дляконституювання і правової ідентифікації публічної влади та її інституціолізації на публічну
державну і публічну самоврядну (муніципальну) влади.1357 Отже, дія принципу демократизму
передбачає участь громадськості у місцевому розвитку та вирішенні поточних справ місцевого
самоврядування1358 Закріплення принципу демократизму в місцевому самоврядуванні допомагає зміцнити основи народовладдя та дозволяє стабілізувати політичну систему країни починаючи з місцевого рівня.
Таким чином, принцип демократизму у місцевому самоврядуванні виявляється через певні
вихідні ціннісні, ідейні та правові засади його організації та діяльності. Він передбачає врахування при здійсненні місцевого управління загальносоціальних стандартів поведінки, певних
ідей, уявлень та цінностей місцевого населення. Принцип демократизму у місцевому самоврядуванні передбачає самостійність людей у вирішенні питань місцевого значення, участь вухваленні рішень шляхом власного волевиявлення (прямого чи опосередкованого).
Принцип демократизму має важливу роль в міжнародному праві. В юридичній літературідо загальновизнаних принципів міжнародного права, насамперед, відносять принципи, визначені в Статуті ООН, Декларації про принципи міжнародного права стосовно дружніх відносині співробітництва між державами відповідно до Статуту Організації Об’єднаних Націй» від
24.10.1970 р., Загальній декларації прав людини ООН 1948 р., міжнародних пактах про права
людини 1966 р., Віденській конвенції про право міжнародних договорів 1969 р., Віденській
конвенції про право договорів між державами і міжнародними організаціями або між міжнародними організаціями 1986 р., в конвенціях про попередження геноциду 1948 р., про ліквідацію всіх форм расової дискримінації 1966 р., про права дитини 1989 р. та багатьох інших
міжнародних правових актах.
Однією з найбільш типових ознак сучасного міжнародного права є утвердження в ньому
прав і свобод людини. При цьому мова йде не лише про проголошення прав, а й про такий
рівень їх реалізації, який сприяв демократизації багатьох національних правових систем істворив безпрецедентний механізм взаємодії міжнародного та внутрішнього права в цій сфері.
Демократизація національних систем формує сприятливі умови для функціонування міжнародного права1359.
Слід зазначити, що в Декларації тисячоліття ООН підкреслюється особливе значення
демокра­тії.1360 Генеральна Асамблея ООН підкреслила, що «демократія – це універсальна цін1357 Багмет М.О., Євтушенко О.Н. Базові принципи діяльності територіальних інститутів управління в контексті Європейськї хартії місцевого
самоврядування // Наукові праці МДГУ. – Миколаїв, 2007. – Т. 69, вип. 56. – С. 56–60.
1358 Колодій А.Ф. На шляху до громадянського суспільства: Теоретичні засади й соціокультурні передумови демократичної трансформації вУкраїні / А.Ф. Колодій. – Л., 2002. – 275 с.
1359 Лукашук И.И. Международное право. Общая часть: учеб. для студентов юрид. фак. и вузов / И.И. Лукашук; Рос. акад. наук, Ин-тгосударства и права, Академ. правовой ун-т. – Изд. 3-е, перераб. и доп. – М.: Волтерс Клувер, 2005. – 432 с.
1360 Декларация тысячелетия ООН / Резолюция, принятая Генеральной Ассамблеей. 55 сессия. Пункт 60b повестки дня. 18.09.2000. [www.
un.org].

345

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5ність, заснована на вільному волевиявленні народу, який визначає свої політичні, економічні,соціальні та культурні системи». Віденська всесвітня конференція з прав людини 1993 рокувизнала принцип демократизму принципом Статуту ООН.
Згідно з принципом демократії, діяльність держави повинна відповідати демократичним
нормам, закріпленим у міжнародному праві. Демократія усвідомлюється як важливий засіб
забезпечення індивідуальних і колективних інтересів, оптимального функціонування національних інститутів та інтернаціонального співтовариства. Тому важливе значення має Резолюція, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 22.12.2003 р., яка утверджує повагу принципів
національного суверенітету і багатоманіття демократичних систем у процесі виборів як важливого елемента заохочення і захисту прав людини. У Резолюції з посиланням на Статут ООН,Декларацію про принципи міжнародного права підтверджується право на самовизначення, напідставі якого всі народи можуть вільно визначати свій політичний статус і вільно здійснювати
свій економічний, соціальний і культурний розвиток. Визнається множинність і багатоманіття
демократичних політичних систем і моделей для вільних і справедливих виборів у світі з урахуванням національних і регіональних особливостей. Зазначена Резолюція підтверджує право
народів визначати методи і створювати інститути, пов’язані з виборами, оскільки не існує єдиної моделі демократії чи демократичних інститутів, і що держави повинні мати всі необхідні
механізми і засоби для сприяння повній та ефективній участі населення в цих процесах, тазасуджує будь-який акт військової агресії чи застосування сили проти народів, обраних нимиурядів чи законних представників. Отже, принцип демократизму вказує, що права та обов’язкидержави мають реалізовуватися демократичним способом, тобто через інституції безпосередньої чи опосередкованої демократії і що процедура набуття таких прав і обов’язків має бутипрозорою і чітко визначеною законом.1361 Слід також враховувати, що розуміння демократії неє однаковим у різних державах, а тому не можна нехтувати небезпекою зловживання принципом демократизму.
На думку І. Лукашука, згідно з принципом демократизму, кожна держава повинна відповідати закріпленим міжнародним правом демократичним стандартам. Принцип демократизмумає не тільки внутрішній, а й міжнародний аспект. Він вимагає рівної поваги до суверенних
прав держав незалежно від існуючих між ними відмінностей. Принцип демократизму у праві пронизує всі основні принципи міжнародного права. Він – одна з гарантій незастосування
сили, необхідна умова реалізації права на самовизначення, права вільно обирати і розвивати
свої політичні, соціальні, економічні та культурні системи. Принцип поваги прав людини можебути реалізований тільки в умовах демократії. Отже, одним з основних прав людини є право надемократію.1362 Таким чином, тільки демократична держава здатна дотримуватись норм сучасного міжнародного права, сумлінно виконувати зобов’язання та бути повноправним членом
міжнародного співтовариства.
Поряд із загальною системою міжнародних механізмів захисту прав людини функціонуютьі регіональні системи, які відображають особливості культури, політико-правової свідомості,регіональної ідентифікації, що впливає на координацію і розвиток державних інститутів у певному регіоні. Одним з найбільш дієвих є Європейський механізм охорони і захисту основних
прав людини.1363

1361 Куян І. Проблема співвідношення принципів міжнародного права і національного суверенітету / І. Куян // Публічне право. – 2011. – №
3. – С. 27–34.
1362 Лукашук И.И. Международное право. Общая часть: учеб. для студентов юрид. фак. и вузов / И.И. Лукашук; Рос. акад. наук, Ин-тгосударства и права, Академ. правовой ун-т. – Изд. 3-е, перераб. и доп. – М.: Волтерс Клувер, 2005. – 432 с.
1363 Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми / О.В. Грищук. – К.: Атіка, 2007. – 432 с.

346КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Європейська ідея була і залишається невід’ємною складовою розвитку континенту. Ідеї гуманізму та свободолюбства, толерантності та терпимості, плекання творчості та незалежного розвитку особистості, інші християнські чесноти стали засадничими цінностями Європи.
Саме вони утворюють інтелектуальне та духовне обличчя європейця, складають фундамент
європейських демократичних організацій.1364
На переконання А. Лейпхарта, розширення Ради Європи, становлення Європейського співтовариства і перетворення його на Європейський Союз зумовлено закладенням в основу їхідеологій спільних демократичних принципів (цінностей). «В тіні цих подій відбувається зовні
майже непомітне поширення окремих демократичних прийомів та установ по всьому світу, атакож повсюдне, хоча і нерівномірне, поглиблення демократії як політичної системи та політичної культури». Принцип демократизму передбачає як мінімум участь широких верств населення у визначенні (насамперед шляхом виборів і референдумів) складу уряду і характеру
політики, зокрема економічної.1365
Поширення демократії у другій половині XX століття стало головним напрямком політичного
розвитку країн Західної Європи. Важливою рисою процесу демократизації є розширення правлюдини і формування механізмів їх дотримання. Запорукою збереження демократії є утвердження громадянського суспільства – системи неурядових організацій та сукупності відносин, якісприяють суспільному розвитку на противагу (або ж доповнення) державі. Відтак, проголошення
принципу демократизму безпосередньо пов’язане з розвитком правової держави та пріоритетом
прав людини.1366
Усвідомленню фундаментальної значущості дотримання прав і свобод для збереження демократії, сприяло їх закріплення у Статуті ООН, Загальній декларації прав людини, Європейській конвенції із захисту прав людини і основних свобод, Міжнародному пакті про громадянські і політичні права та Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права,Заключному акті Наради з питань безпеки і співробітництва в Європі, Паризькій хартії длянової Європи (1990 р.) та Хартії основних прав ЄС (2000 р.) тощо.
В базовій угоді щодо принципів функціонування Європейського Союзу – Лісабонському
договорі вперше у вигляді розділу «Положення про демократичні принципи» (Розділ 3, статті 9-12) встановлена система демократичних принципів. Варто зазначити, що до цієї системи
входять принципи демократії, заснованої на участі громадян, представницької демократії, демократичної рівності, збільшення активної ролі національних парламентів. Водночас визначаються механізми й умови, які мають бути гарантами впровадження вищезазначених принципіву життя.
У Паризькій хартії для нової Європи 1990 року наголошується, що «міць ідей Ґельсінського
Заключного акту» відкрила «нову епоху демократії, миру і єдності в Європі». Відтак, значення
принципу демократизму як норми міжнародного права регулярно підкреслюється в європейській практиці1367 [C. 157]. В Паризькій хартії для нової Європи 1990 року було сформульовано
положення, згідно з яким держави, що підписали Хартію, зобов’язалися «будувати, консолідувати і зміцнювати демократію як єдину систему правління в країнах». Отже, в ній закрі1364 Андрійчук О. Про ґенезу європейської ідеї / О. Андрійчук // Юридичний журнал. – 2006. – №9. – С. 65–66.
1365 Лейпхарт А. Демократия в многосоставных обществах: сравнительное исследование / Пер. с англ. под. ред. А.М. Салмина, Г.В.
Каменской. – М.: Аспект-Пресс, 1997. – 287 с.
1366 Священко З.В. Зміцнення демократії на Заході після Другої світової війни: розширення прав людини / З.В. Священко // Проблеми
формування громадянського суспільства та правової держави: історія та сучасність / упор.: А.О. Карасевич, З.В. Священко, В.В.
Сокирська, О.М. Скрипник. – Умань : ПП Жовтий, 2010. – 194 с.
1367 Лукашук И.И. Международное право. Общая часть: учеб. для студентов юрид. фак. и вузов / И.И. Лукашук; Рос. акад. наук, Ин-тгосударства и права, Академ. правовой ун-т. – Изд. 3-е, перераб. и доп. – М.: Волтерс Клувер, 2005. – 432 с.

347ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5плено, що демократія визнається учасниками єдино прийнятною системою правління. Хартія
визначила основи демократичного правління: воля народу, що виражається регулярно в ходівільних і справедливих виборів, повага людської особистості і верховенство закону. Саме цевідображає основний зміст принципу демократизму. В Хартії також йдеться про формування
основних міжнародних гарантій забезпечення демократії, про демократичну безпеку тощо.
Таким чином, в рамках унікальної правової системи Європейського Союзу формуються механізми захисту прав людини не тільки від осіб, органів і держав, що їх порушують, а й від наднаціональних інститутів та органів. Створюються демократичні правові інструменти, що дозволяють погоджувати динаміку процесів інтеграції та глобалізації з інтересами держав, регіонів,а головне – людей, які виступають критерієм розвитку цивілізацій. Вчений виділяє загальні
принципи, на яких будується функціонування Європейського Союзу, в тому числі демократичні принципи конституційного ладу. Відповідно до Лісабонського договору, до демократичних
принципів вчений відносить рівність громадян Союзу, «які користуються однаковою увагою збоку його інститутів, органів і установ» (стаття 9), принципи безпосередньої і представницької
демократії (стаття 10), право громадян Союзу та громадських об’єднань брати участь в обговоренні нових заходів Союзу, підтримувати діалог з союзними державами (стаття 11), активне
сприяння функціонуванню Союзу з боку національних парламентів (стаття 12). До числа демократичних принципів науковець також відносить і «громадянську ініціативу», тобто право
громадян Союзу безпосередньо ініціювати прийняття нових правових актів на європейському
рівні.1368 Згідно з Лісабонським договором, в установчих договорах ЄС закріплюються, серед
інших, такі демократичні принципи: право кожного громадянина на участь у демократичному
житті Союзу; визнання політичних партій на європейському рівні як громадських об’єднань,що сприяють формуванню європейської політичної свідомості і виразу волі громадян Союзу;можливість громадян Союзу та їх об’єднань обговорювати заходи Союзу шляхом консультаційз його інститутами.1369
Слід погодитись, що принцип демократизму закріплений як одна із загальних цінностей Європейського Союзу, поряд з такими цінностями як повага людської гідності, свобода, рівністьі дотримання прав людини. Ці цінності (принципи) є спільними для держав-членів в рамках
суспільства, що характеризується плюралізмом, недискримінацією, терпимістю, справедливістю, солідарністю і рівністю.1370
Таким чином, принцип демократизму у міжнародному праві передбачає обов’язок кожної
держави дотримуватись демократичних норм, є гарантією незастосування сили, необхідною
умовою реалізації права на самовизначення. Держава зобов’язана поважати суверенні права
іншої держави незалежно від існуючих між ними відмінностей. Принцип демократизму закріплений як одна із загальних цінностей Європейського Союзу. Він передбачає розширення
прав людини і формування механізмів їх дотримання. Принцип демократизму у міжнародному
праві безпосередньо пов’язаний з розвитком правової держави та пріоритетом прав людини.
Міжнародний правопорядок може бути забезпечений лише за умови, що в самих державах
утвердиться демократичне правління, засноване на повазі прав людини і пануванні права. Демократія і законність в міжнародному праві неможливі без демократії і законності в середині
самих держав.
1368 Кашкин С.Ю., Четвериков А.О., Калиниченко П.А. и др. Право Европейского Союза: учебное пособие (отв. ред. С.Ю. Кашкин). – 3-еизд., перераб. и доп. – М.: Проспект, 2011. – 274 с.
1369 Кашкин С.Ю. Европейский Союз: основополагающие акты в редакции Лиссабонского договора с комментариями / С.Ю. Кашкин. – М.:ИНФРА-М, 2011. – 698 с.
1370 Кашкин С.Ю., Четвериков А.О., Калиниченко П.А. и др. Право Европейского Союза: учебное пособие (отв. ред. С.Ю. Кашкин). – 3-еизд., перераб. и доп. – М.: Проспект, 2011. – 274 с.

348КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Останнім часом дещо активізувався науковий пошук проблем формування та функціонування принципу демократизму в Україні, зміцнення його економічних, соціальних, політичнихі соціокультурних засад. Принцип демократизму відображає задекларовану ідею побудови вУкраїні демократичної держави. Ідея єдиного джерела влади в державі – народу, закріплена вОсновному законі. У Конституції визначені форми реалізації цієї влади: безпосередньо (через
референдум, народну правотворчу ініціативу, всенародні обговорення проектів правових актів) і опосередковано – через органи народного представництва.
Означеному питанню присвячені монографічні дослідження В.І. Бортнікова, О.В. Скрипнюка, В.Ф. Погорілка, публікації Ю.Г. Кальниша, А.І. Стьопіна та інших.
Так на думку В.Ф. Погорілка, вихідним моментом принципу демократизму у праві є йогонормативний аспект, проголошення на найвищому конституційному рівні, пов’язаність з конституційним визнанням державою статусу народу як єдиного джерела влади, його права реалізовувати свою владу як через органи державної влади й органи місцевого самоврядування, такі безпосередньо (шляхом виборів, референдумів тощо), та закріпленням за народом виключного права визначати й змінювати конституційний лад України1371.
Ю.Г. Кальниш вважав, що у демократичному суспільстві влада народу найяскравіше виявляється під час використання імперативних форм безпосередньої демократії. Реалізація безпосередньої влади народу майже завжди пов’язана з проведенням всенародних голосувань,насамперед загальнонаціональних виборів та референдумів. Вони є головними політичними
подіями, що визначають перебіг практично всіх процесів певної політичної системи. До участі у таких процедурах залучають максимальну кількість громадян, що забезпечує найвищий
рівень демократичної легітимності рішень, прийнятих у такий спосіб. Результати виборів тареферендумів оформлюють документально, вони обов’язкові для всіх учасників політичного
процесу. У конституціях та законодавчих актах більшості держав закріплено ознаки, дотримання яких дає можливість розглядати результати прямої демократії як безпосередню волюнароду1372.
Окремі аспекти принципу демократизму в Україні розкрито в монографії Л.Р. Наливайка
«Державний лад України: теоретико-правова модель».1373 Автор розглядає принцип демократизму як один з основних принципів права та державного ладу України, опосередкований,передусім, взаємовідносинами держави і суспільства, держави й особи. Він знаходить своєвиявлення в сучасних принципах формування органів державної влади, в їх системі, структурі, складі та основних засадах функціонування. На думку вченого, свідченням дотримання принципу демократизму в Україні, дієвості демократії має стати політична та економічна
стабільність суспільства. Демократична держава повинна бути заснована на здійсненні реального народовладдя, гарантуванні прав і свобод людини і громадянина, на їх активній участіу формуванні державних органів та здійсненні контролю за діяльністю державного апарату
через вибори і представницькі установи. У випадку, якщо ці положення не реалізуються, падає
довіра до інститутів влади1374.
Визначення змісту поняття «принцип демократизму» безпосередньо пов’язане з таким йогоаспектом, як демократична практика (в її інституційному та процесуальному вимірах) та демократична ідеологія (як нормативний вимір демократії). Інститути демократії можуть бути1371 Погорілко В.Ф. Конституційні основи державного ладу України / В.Ф. Погорілко // Конституційне право України. – К.: Наук. думка,1999. – 734 с.
1372 Кальниш Ю.Г. Пряма демократія в Україні: історичні традиції та перспективи розвитку / Ю.Г. Кальниш // Стратегічні пріоритети: наук.аналіт. щокв. зб. – 2008. – № 4 (9). – С. 5–15.
1373 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.
1374 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.

349ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5офіційно схваленими, узаконеними – формальними, та такими, що функціонують на основі
інших норм, – неформальними. Демократичну практику можна пов’язати з такими двома формами: політичною (як способом організації та здійснення державної влади) та соціальною (якзалученням громадян до вирішення суспільних справ, їхнім самоврядуванням та впливом надержавну політику).1375
Нормативний вимір демократії Л.Р. Наливайко визначає як демократичну ідеологію – впорядковану систему демократичних цінностей, згідно з якою, люди можуть і повинні розв’язувати суспільні справи через посередництво власної участі, залучення до суспільного життя,обізнаності й проінформованості щодо суспільних справ і проблем. Виходячи зі змісту демократичної практики, головне в демократизмі – це забезпечення його реальності. Демократизм
досягається як конституційно визначеним порядком формування органів державної влади йінших інститутів держави, так і характером організації та функціонування держави. Сутність
проблеми полягає у практичній реалізації в життя принципу демократизму. Мова йде про владу народу, владу, здійснювану народом, і владу в інтересах народу. Змістом вищезазначеного єте, що органи влади мають бути під реальним, а не уявним контролем народу і спиратись у своїй діяльності на його довіру і підтримку. Владні інституції обираються не для того, щоб їм підкорятись (підкорятись необхідно праву і закону), а для того щоб вони служили громадянам1376
Принцип демократизму, на переконання Л.Р. Наливайка, є також одним із пріоритетних
принципів побудови та функціонування державного механізму. Показниками демократизму є:виборність влади; самоврядування громадян; рівноправність; загальне виборче право; альтернативність виборів; право більшості з повагою та врахуванням прав меншості; легальність
влади; розподіл влади; система взаємовідносин держави і громадянського суспільства; суспільний контроль за владою; система стримувань і противаг; багатопартійна система. Виходячи з цього, принцип демократизму є визначальною первинною ідеєю, яка є ідеологічним
підґрунтям формування й проголошення інших фундаментальних засад. Україна є демократичною державою перехідного типу, а тому деякі із зазначених компонентів не мають чітких
механізмів практичної реалізації в Україні, хоча конституційно закріплені1377.
Варто наголосити на тому, що принцип демократизму в Україні знаходить своє втілення
лише у випадку, коли держава заснована на здійсненні реального, а не уявного народовладдя, на проголошенні та реалізації прав і свобод громадян, на їх активній участі у формуванні
державних органів та здійсненні контролю за їх діяльністю через вибори і представницькі
установи.
Слід зазначити, що будь-які принципи права (в тому числі й принцип демократизму) – цеперш за все, результат діяльності людства. А. Колодій з цього приводу зазначає, що принципи
права «... є соціальними явищами – як за джерелами походження, так і за змістом: їх виникнення зумовлено потребами суспільного розвитку, в них відображаються закономірності суспільного життя»1378. Принцип демократизму органічно пов’язаний із правом як розвиненою
системою забезпечених державою прав і свобод людини і громадянина. Демократизм є якісною суттю права, що забезпечує демократичне правове регулювання важливих для людиниі суспільства відносин1379. Сьогодні все більшого поширення набуває думка про те, що вузьконормативне праворозуміння не в змозі забезпечити всебічного виявлення демократичного,1375 Olson, M. Dictatorship, Democracy and Development [text] / M. Olson // American Science Review. – 1993. – Vol. 87. – № 3 (September).
1376 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.
1377 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.
1378 Колодій А.М. Принципи права України : монографія / А.М. Колодій. – К.: Юрінком Інтер, 1998. – 208 с.
1379 Ганьба Б.П. Системний підхід та його застосування в дослідженні України як демократичної, соціальної, правової держави / Б.П.
Ганьба. – дис. на здоб. наук. ступ. канд. юрид. наук. – Київ, 2001 – 185 с.

350КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

морального, гуманістичного змісту права, відобразити в основі усіх суспільних явищ, у томучислі й правових, людину1380.
В. Тацій зазначає, що сучасному уявленню про зміст права заважають залишки суто позитивістського підходу до його розуміння, прихильники якого розглядають право лише як суб’єктивне явище, заперечують його незалежність від держави. На думку вченого, призначенням
права є утвердження та найбільш ефективний захист прав людини і громадянина, а також втілення ідей справедливості1381. Небезпека позитивістського розуміння права полягає, насамперед, в репресивному, негуманістичному типі мислення, несумісному з демократичними засадами життя. Тлумачення права виключно як державно-політичного явища, перетворює його назнаряддя примусу людини. Грунтуючись на таких інституціях як держава, влада, закон, норма,відповідальність, обов’язок тощо, право здатне до насильства, репресивних дій1382. Відтак, поряд з державним правом (законом, підзаконним нормативним актом) вагомого значення сьогодні набувають принципи права як природно­правові регулятори суспільного життя. Тількиза таких обставин уможливлюється побудова та здійснення реальної демократії, адже одними
тільки законами, позбавленими морального змісту, її ще ніхто не збудував.
Сьогодні принцип демократизму виявляється в обов’язковій легітимації державної влади,тобто приведенні її змісту у відповідність до суспільних ідеалів, цінностей, ідей. Він передбачає участь громадян у забезпеченні широти, непохитності та гарантованості прав і свобод
людини і громадянина.
Демократія здатна принести користь як найбільш раціональна форма організації та управління, при якій максимально можливе дотримання прав і свобод людини. Принцип демократизму дозволяє за допомогою співпраці, компромісу, виявлення альтернатив гармонізувати
різні права людини, її інтереси та уподобання, відшукувати найбільш оптимальні рішення,виправляти помилки тощо. Принцип демократизму універсальний, він має значення не тількияк ідеал, умова, режим або сторона прав людини. Він компонент глобальності суспільства,активно задіяний в процесі становлення людства. В системі, де визнають права і свободи людини, високо цінують людське життя і людську гідність, зберігається легальна можливість длявдосконалення суспільних відносин, наповнення гуманістичним змістом формально-релятивістських цінностей.1383
Принцип демократизму у праві, як зазначає І.І. Лукашук, вимагає не протиставлення правлюдини і держави, а їх гармонізації на демократичній основі. Визнання пріоритету прав таінтересів окремої людини перед правами суспільства порушило б один з основних принципів
демократії: здійснення людиною своїх прав не повинно порушувати права і законні інтереси
інших.1384 Головний зміст принципу демократизму для прав і свобод людини пов’язаний з характеристикою соціального середовища (суспільними відносинами, які б гарантували права
людини), способами здійснення суб’єктивних прав, формою побудови будь-якої організації,заснованої на рівноправній участі її членів в управлінні та прийнятті рішень.1385

1380 Костицький М.В. Філософія права : навч. посіб. / М.В. Костицький, Б.Ф. Чміль. – К.: Юрінком Інтер, 2000. – 336 с.
1381 Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад.
АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – 296 с.
1382 Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад.
АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – 296 с.
1383 Глухарева Л.И. Права человека в современном мире (социально-философские основы и государственно-правовое регулирование). – М.,
2003.
1384 Лукашук И.И. Глобализация, государство, право, XXI век / И.И. Лукашук. – М., 2000. – 262 с.
1385 Пугачев В.П., Соловьев AM. Введение в политологию / В.П. Пугачев, А.М. Соловьев. – М, 1995. – С. 147.

351

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Принцип демократизму відображає задекларовану ідею побудови в Україні демократичної
держави. Він закріплює державний статус народу як єдиного джерела влади, його право реалізовувати свою владу як через органи державної влади й органи місцевого самоврядування,так і безпосередньо (шляхом виборів, референдумів тощо), визнає за народом виключне право
визначати й змінювати конституційний лад України. Принцип демократизму знаходить своєвиявлення в сучасних принципах формування органів державної влади, в їх системі, структурі,складі та основних засадах функціонування, гарантуванні прав і свобод людини і громадянина,в їх активній участі у здійсненні контролю за діяльністю державного апарату через вибори іпредставницькі органи. Україна є демократичною державою перехідного типу, а тому деякііз зазначених компонентів не мають чітких механізмів практичної реалізації в Україні, хочаконституційно закріплені.1386
У філософії права дослідження демократії пов’язують із правом як розвиненою системою
забезпечених державою прав і свобод людини, розглядають як вимогу, яка закріплює загальнолюдські цінності. Демократія є якісною суттю права, що забезпечує демократичне правове
регулювання важливих для людини і суспільства відносин. Вона виявляється в обов’язковій
легітимації державної влади, тобто приведенні її змісту у відповідність до суспільних ідеалів,ідей, цінностей.
5.4.2. Онтологічні передумови демократії у праві
Демократію сьогодні вважають найбільш оптимальною формою державного правління тазабезпечення балансу різноманітних приватних та суспільних інтересів. У процесі історичного розвитку виділяють такі історичні форми демократії, як первісна, антична, середньовічна,класична, американська і сучасна. Для кожної історичної форми демократії притаманні свої характерні ознаки. Від найдавніших часів ведеться дискусія щодо ефективності таких різновидів
(форм) як пряма і представницька демократія. Аналіз історичних форм демократії свідчить проїх різноманітність, а також, що демократія є тим соціально-політичним явищем, що постійно
розвивається.1387
Поняття «демократія» багатогранне. У вузькому розумінні вона має лише політичну спрямованість, в широкому – визначається як форма внутрішнього устрою будь-якої суспільної
організації.1388 Сьогодні в суспільній думці з демократією асоціюються багато цінностей: народовладдя, права і свободи людини, плюралізм, свобода, право голосу, справедливість, гласність, рівність тощо.
Глибоке дослідження сутності демократії було проведено О.Ю. Водянніковим, який зазначає, що у ХХ столітті термін демократія зазнав найбільших маніпуляцій з боку авторитарнихі тоталітарних режимів: «президентська демократія» (Абдель Насер, Єгипет), «базова демократія» (Мухамед Айюб Хан, Пакистан), «керована демократія» (Сукарно, Індонезія), «органічна демократія» (Франсіско Франко, Іспанія), «селективна демократія» (Альфредо Стресснер, Парагвай), «неодемократія» (Рафаель Трухільйо, Домініканська Республіка) та ін. За часів
Сталіна набула нового змісту концепція «народної демократії», сформована для легітимізаціїдержавних переворотів в країнах Центральної та Східної Європи після ІІ Світової війни і реанімована в 2014 році для новоутворень на сході України. В основу цієї концепції покладений
принципи всевладдя керованих робітничим класом народних мас, що робить конституційні
1386 Грищук О.В., Шейна А.М. Онтологія принципу демократизму у праві: філософсько-правовий зріз. – Хмельницький, 2019. – 247 с.
1387 Більш детально про це: Грищук О.В., Шейна А.М. Онтологія принципу демократизму у праві: філософсько-правовий зріз. –Хмельницький, 2019. – 247 с.
1388 Шрьодер Р. Осмислення минулого та утвердження демократії / Р. Шрьодер // Політична думка. – 1999. – № 3-4. – С. 121–129.

352

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

форми і законодавче регулювання декларативними, делегітимізує попередній конституційнийлад та дає ефект розриву в конституційному континуїтеті.1389
У сучасній юридичній науці поняття «демократія» визначають як народовладдя або владу
народу, його пов’язують із правами людини, свободою і рівністю громадян. Ю. Шемшученко
вважає, що демократична держава постійно, всебічно і повно виражає волю народу. Під неюрозуміть як загальну волю народу, так і волю окремих соціальних груп, спільностей та волюкожної окремої особи – людини і громадянина.1390 Іншими словами, демократичною є та держава, яка здійснює владу народу з його волі та відповідно до його волі.
М. Цвік вважав, що демократія – це форма такої держави, яка заснована на здійсненні народовладдя шляхом забезпечення широких прав і свобод громадян та їх участі у формуванні іфункціонуванні політичної влади й контролю за його діяльністю. Демократія є способом формування і здійснення волі народу, з яким вона тісно пов’язана. Народовладдя є суттю демократичної держави, а демократія – його внутрішньою формою, на відміну від форм правлінняі державного устрою, які характеризують форму держави ззовні. Тому вчений запропонував
розглядати демократію у трьох аспектах: як форму держави, як принципи організації державної влади і як різновид політичного режиму.1391
О. Скакун розглядає демократію як політичну організацію влади народу, при якій забезпечуються: рівна участь усіх громадян в управлінні державними і суспільними справами; виборність основних органів держави; законність у функціонуванні суб’єктів політичної системи
суспільства; забезпечення прав і свобод людини відповідно до міжнародних стандартів.
Демократію також тлумачать як режим, заснований на визнанні принципу рівності та свободи всіх людей, принципу народного суверенітету, рівної і вільної участі народу у формуванні
державного апарату, в управлінні державою. Державна влада реалізується в інтересах народу
демократичними методами, розмежовуються сфери державного управління та діяльності громадянського суспільства. Демократія передбачає, що держава у своїй діяльності підпорядковується суспільству, їй притаманна підконтрольність та підзвітність перед народом. Надаючи
своїм громадянам широкі права і свободи, демократична держава не обмежується тільки їхпроголошенням, вона всебічно їх забезпечує за допомогою системи юридичних та загальносоціальних гарантій.1392
Хоча у сучасній доктрині права пропонують різні, часом полярні підходи до демократії.
М. Савчин виділив такі з них: поліархія Роберта Алана Даля; консоціативна демократія Арендта Лійпгарта; комунікативна демократія Юргена Габермаса; доктрина делегативної демократії
Ґієрмо О’Доннелла; залізний закон олігархії Роберто Міхелса. Однак, на думку дослідника,демократія завжди передбачає: процедуру ухвалення владних рішень більшістю; баланс інтересів більшості і меншості; інтереси меншості конкретизуються у гарантіях права людини.
Дж. Шумпетер розвінчав те, що він назвав «класичною доктриною демократії», а саме, що«демократичний метод полягає у такій сукупності інституційних засобів прийняття політичних рішень, за допомогою яких реалізується спільне благо шляхом надання самому народу
можливості вирішувати проблеми, обираючи індивідів, які збираються для того, щоб виконати його волю». Розглянувши неможливість цієї класичної доктрини щодо можливості народу
1389 Водянніков О.Ю. Демократія і Конституція: майбутнє однієї ідеї. Вступне слово. Ключковський  Ю.Б. Принципи виборчого права:доктринальне розуміння, стан та перспективи законодавчої реалізації в Україні: монографія. Київ: ВАІТЕ, 2018. – 908 с. – С. 19.
1390 Шемшученко Ю.С. Основи конституційного ладу України / Ю.С. Шемшученко // Конституційне право України. Академічний курс:підручник : у 2 т. / за заг. ред. Ю.С. Шемшученка. – Т. 2. – К.: Юрид. думка, 2008. – 800 с.
1391 Цвік М.В. Теорія демократії / М.В. Цвік // Загальна теорія держави і права: підруч. [для студ. юрид. спец. вищ. навч. закл.] / [М.В. Цвік,В.Д. Ткаченко, Л.Л. Богачова та ін.]; за ред. М.В. Цвіка, В.Д. Ткаченка, О.В. Петришина. – Х.: Право, 2002. – 432 с.
1392 Волинка К.Г. Теорія держави і права: Навч. посіб. / К.Г. Волинка. – К.: МАУП, 2003. – 240 с.

353ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5самому вирішувати проблеми, Дж. Шумпетер запропонував розуміння демократії як демократичного методу, який полягає у такому інституційному устрої для прийняття політичних рішень, у якому індивіди набувають влади приймати рішення шляхом конкурентної боротьби заголоси виборців.1393
Концепція Шумпетера знайшла свій вираз в документах європейських міжнародних організацій. Зокрема, автори проекту Зеленої книги Ради Європи про майбутнє демократії в Європі
дають таке визначення сучасної політичної демократії: «це режим чи система урядування, заякої правителі є відповідальними за свої дії в публічній сфері перед громадянами, що діють
опосередковано через конкуренцію і співпрацю їхніх представників».1394 Слід погодитись, щов практиці Європейського Суду з прав людини також імпліцитно закладене таке розуміння демократії. Хоча розробники Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних
свобод розглядали демократію як антитезу диктатурі і тоталітаризму, яка мала «визначити і гарантувати політичну основу об’єднання європейських націй», «забезпечити, що держави-члени Ради Європи є демократичними і залишатимуться демократичними», а сам документ – стати «правовим кодексом для демократій». При цьому Європейський суд неодноразово вказував,що Конвенція, не вимагає запровадження певної виборчої моделі, як наприклад мажоритарна,пропорційна або змішана.1395
В основі демократії лежить процес легітимації державної влади народом. Держава, заумов демократії, перетворюється на інструмент забезпечення суспільної волі та суспільних
потреб. У демократичній державі не тільки влада існує для народу, а й сам народ є владою,народне благо здійснюється не тільки для народу, а й через народ. У цьому сенсі фундаментом
демократії виступає народовладдя, яке тлумачиться як належність усієї суспільної влади, втому числі державної, народові, вільне здійснення народом цієї влади відповідно до його суверенної волі в інтересах як всього суспільства, так і кожної людини. Тому головною передумовою утвердження демократії є народовладдя.1396
Легітимність вказує на справедливий характер державної влади. Легітимна державна влада покликана служити ідеї права. Забезпечення принципу справедливості є основною метою
легітимної державної влади. Легітимність відображає відповідність цієї влади принципу справедливості, законності та доцільності.1397 Легітимація як процес визнання влади справедливою
безпосередньо пов’язаний із народним волевиявленням. Важливим аспектом цього процесу єформалізація волі народу, надання їй загальнообов’язковості, це стосується і важливих політичних рішень державної влади, які набувають легітимності лише за умови, якщо громадяни
беруть безпосередню участь в їх прийнятті.1398 Іншими словами, легітимація є постійним процесом народовладдя, який не завершується на стадії делегування владних повноважень, а передбачає право і можливість громадян брати безпосередню участь у прийнятті важливих правових та політичних рішень, а також контролювати процедуру реалізації прийнятих рішень.1399

1393 Schumpeter J. Capitalism, Socialism and Democracy / London and New York: Routledge, 1994. – Р. 250, 269.
1394 Green Paper on the Future of Democracy in Europe for the Council of Europe / ed. by Philippe C. Schmitter, Alexander H. Trechsel. – Р. 16.
1395 Водянніков О.Ю. Демократія і Конституція: майбутнє однієї ідеї. Вступне слово. Ключковський Ю.Б. Принципи виборчого права:доктринальне розуміння, стан та перспективи законодавчої реалізації в Україні: монографія. Київ: ВАІТЕ, 2018. – 908 с. – С. 21.
1396 Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад.
АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – 296 с.
1397 Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад.
АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – 296 с.
1398 Ковальчук В. Проблема легітимності державної влади в контексті теорії народовладдя / В. Ковальчук // Вісник Акад. прав. наук України. –2008. – №2 (53). – С. 232–243.
1399 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.

354КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Поняття «демократія» і «народовладдя», незважаючи на їхній нерозривний зв’язок, не слідототожнювати, оскільки народовладдя вказує на належність влади, на джерело її походження,тоді як демократія відображає внутрішню організацію влади, методи здійснення повноважень
владою.1400 Ідея належності влади народу є засадничою для всіх можливих концепцій демократії, відповідно до чого демократія завжди більшою або меншою мірою означає народовладдя,суверенітет народу та його участь у політичному житті.1401 Ще однією відмінністю є те, щодемократія завжди існує в межах певної держави, з якою пов’язане функціонування всіх її інститутів. Влада ж народу поза межами державності здатна перетворитися на небезпечну владу
натовпу чи повне безвладдя (анархію), що несе загрозу не лише демократії, а й існуванню
держави та суспільства.1402
Отже, народовладдя виступає сутнісною ознакою демократії, всі інші ознаки демократії єдопоміжними. М. Цвік та О. Петришин вважають, що демократія характеризується такими
ознаками: 1) народ залучається до формування і здійснення державної влади як безпосередньо
(референдум), так і через своїх представників; 2) держава додержується принципів виборностіі змінюваності центральних і місцевих органів державної влади, розвитку місцевого та інших
видів самоврядування; 3) держава сприяє розвиткові громадянського суспільства і правової
держави, організації управління на основі принципу реального здійснення поділу влади; 4)прийняттям усіх важливих для суспільства рішень в інтересах більшості з урахуванням правменшості; 5) державна влада є легітимною – діє в інтересах всього населення, спирається найого довіру; 6) реальне забезпечення державою прав і свобод людини і громадянина; 7) організація суспільного життя на засадах політичного та ідеологічного плюралізму.1403
Вважають також, що демократія як певна система влади є формою організації політичного
життя, яка відображає вільний вибір населенням напряму суспільного розвитку. Така система передбачає: забезпечення рівного права всіх громадян на участь в управлінні суспільними справами; систематичну виборність органів влади; наявність механізмів, що забезпечують
відносну перевагу більшості і повагу прав меншості; абсолютний пріоритет правових методів
здійснення влади; професійний характер правління еліт; контроль громадськості за прийняттям найважливіших політичних рішень; плюралізм і конкуренцію думок.1404 Найважливішою
ознакою функціонування демократії як політичної системи є регулярне проведення виборів доорганів влади різного рівня.
Аналіз чинного законодавства сучасних демократичних держав свідчить, що влада народу
здійснюється ним безпосередньо як пряме народовладдя (пряма або безпосередня демократія)або його представниками (представницька демократія). Отже, люди можуть вирішувати суспільні справи через посередництво власної участі, їх залучення до суспільного життя.
Цей же підхід закріплюється й у законодавстві України. Чинна Конституція України (ст. 5)
визначає, що носієм суверенітету й єдиним джерелом влади в Україні є народ, що здійснюєїї як безпосередньо, так і опосередковано через органи державної влади й органи місцевого

1400 Комаров В.В. Основи государства и права / В.В. Комаров. – Харьков : Национальная юридическая академия Украйни, 1999. – 236 с.
1401 Арбластер Е. Ключові ідеї демократії / Ентоні Арбластер // Демократія: антологія / [упоряд. О. Проценко]. – К.: Смолоскип, 2005. –ХХVІІІ. – 1108 с.
1402 Петришин О. Демократичні основи правової, соціальної державності / О. Петришин // Вісник Національної академії правових наукУкраїни. – №1 (76). – 2014. – С. 32–41.
1403 Загальна теорія держави і права : підручник / М.В. Цвік, О.В. Петришин, Л.В. Авраменко та ін.; За ред. д-ра юрид. наук, проф., акад.
АПрН України М.В. Цвіка, д-ра юрид. наук, проф., акад. АПрН України О.В. Петришина. – Харків: Право, 2009. – 584 с.
1404 Грищук О.В., Шейна А.М. Онтологія принципу демократизму у праві: філософсько-правовий зріз. – Хмельницький, 2019. – 247 с.

355ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5самоврядування. Отже, Конституція України не тільки проголошує всеосяжне й повне народовладдя, але й форми демократії – безпосередню й опосередковану (представницьку).1405.
У Загальній декларації прав людини, затвердженій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня
1948 року, у статті 21 закріплено, що «кожна людина має право брати участь в управлінні своєю країною безпосередньо або через вільно обраних представників».
У науці конституційного права під безпосередньою демократією розглядають пряму участь
народних мас у вирішенні справ держави і суспільства. Безпосередню демократію визначаютьяк суспільні відносини, у межах яких здійснюється широкий комплекс способів участі громадян в управлінні справами держави і суспільства, у результаті чого воля громадян безпосередньо впливає на формування і здійснення державної політики, а також створює представницьку
систему і вирішально впливає на її функціонування.1406 Отже, за своєю суттю безпосередня
демократія є прямим волевиявленням народу.
Під безпосередньою демократією розуміють також самостійну реалізацію народом власної
волі щодо власних інтересів, власної долі або щодо інших народів і держав за їхньою згодою засприяння політичних партій, їх коаліцій, інших складових механізму безпосередньої демократії або без них. Важливою умовою для розуміння сутності безпосередньої демократії є також
врахування того, що вона як волевиявлення народу може здійснюватися і народом в цілому (вразі проведення парламентських і президентських виборів, всеукраїнських референдумів), ійого певними частинами або спільнотами.
Безпосередня демократія має свої форми вияву. Слід зауважити, що в сучасній вітчизняній
правовій науці немає єдиного підходу в тлумаченні дефініції форм безпосередньої демократії.
До форм безпосередньої демократії відносять: референдум, вибори, плебісцит, народні збори,народну правотворчу ініціативу, народне вето, розпуск виборного органу влади тощо, за допомогою яких основні питання державного і суспільного життя вирішуються всіма громадянами
безпосередньо. Критерієм такого виокремлення є прийняття населенням обов’язкових публічно-владних рішень.
Розширює перелік форм безпосередньої демократії український правознавець В. Погорілко,включаючи у нього, крім вище перерахованих, ще й виявлення громадської думки, народні ініціативи, мітинги, народні обговорення, походи, демонстрації, а також такі виняткові, немирні
форми, як революції, повстання, громадянські війни, національно-визвольні рухи та політичні
страйки, протести, акції громадської непокори, голодування, пікетування тощо.1407 Цей перелік
форм безпосередньої демократії не є вичерпним, адже з розвитком суспільства можуть з’явитися нові форми безпосереднього здійснення влади народом. Використання форм безпосередньої демократії дає реальні можливості для самовизначення й самореалізації конкретної особистості, насамперед реалізації політичної активності особистості, розширює права людини,створює максимальні умови для їх реалізації.
До ознак, притаманних безпосередній демократії та її окремим формам вітчизняні та зарубіжні вчені відносять: пряме волевиявлення громадян; єдність волі і суб’єкта її вираження;наявність суб’єктів політичних відносин; участь громадян у прийнятті рішень, у здійсненні
влади від свого імені; здійснення народовладдя у формах, що не суперечать праву; така владна
1405 Прієшкіна О.В. Місцеве самоврядування в Україні: правове регулювання безпосередньої демократії: навч. посібник / О.В. Прієшкіна. –К.: Кондор. – 2004. – 336 с.
1406 Чудаков М.Ф. Правовые проблемы участия личности в осуществлении непосредственной демократии в СССР: дис. канд. юрид. наук /М.Ф. Чудаков. – Харьков, 1982. – 218 с.
1407 Конституційно-правові форми безпосередньої демократії в Україні: проблеми теорії і практики / за заг. ред. В.Ф. Погорілка. – К.:Інститут держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, 2001. – 354 c.

356КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

діяльність завжди має юридичні наслідки; на систему представницьких органів влади покладається обов’язок гарантування і неухильного виконання волевиявлення народу.1408
На думку прихильників безпосередньої демократії, її переваги полягають у тому, що вона:дає більше можливостей порівняно з представницькою демократією для вираження волі таінтересів народу, забезпечує легітимацію влади, подолання політичного відчуження громадян;розширює за рахунок участі багатьох людей інтелектуальний потенціал політичних рішень;розвиває громадську активність населення; сприяє вільній самореалізації та самоствердженню
особистості, її розвитку в цілому; забезпечує ефективний контроль за політичними інститутами і посадовими особами; запобігає зловживанню владою, відриву правлячої «верхівки» віднароду тощо.1409
Демократичною альтернативою безпосередньому народовладдю можна вважати представницьку демократію. Останню розуміють як участь народу в управлінні державними справами,коли фактично народ тільки формує певні компетентні представницькі органи (шляхом безпосередньої демократії), які самостійно, на благо народу здійснюють функції держави та вирішують найважливіші питання суспільного життя.
Представницька демократія передбачає, що інтереси і воля народу відтворюються йогопредставниками. Тобто народ делегує свою владу представникам, які обрані шляхом виборів.
Представницька демократія має низку переваг над безпосередньою, вона звужує можливості
утвердження диктатури більшості, забезпечує компетентність і відповідальність органів влади. Народ контролює діяльність представників.1410 Водночас, прихильники представницької
демократії зазначають слабкі сторони безпосередньої демократії: низьку ефективність прийнятих рішень, щодо неконтрольованості і безвідповідальності населення внаслідок недостатньої
компетентності; підвищення небезпеки виникнення тоталітаризму та авторитаризму; небажання населення брати участь у вирішенні питань місцевого значення.
Cутність представницької демократії полягає у тому, що громадяни обирають своїх представників, які покликані виражати їх інтереси в ухваленні політичних рішень, законів, реалізовувати соціальні й інші програми. Процедури виборів можуть бути різними, але в будь-якому
випадку виборні особи в представницькій демократії діють від імені народу і формально підзвітні (підконтрольні) народу. Формами представницької демократії є виборні органи державної влади, виборні партійні і суспільні органи, за допомогою яких народ здійснює владу через
своїх представників.
У широкому сенсі представницька демократія охоплює всі виборні публічно-правові інститути, як законодавчі, так і виконавчі, як загальнодержавного, так і місцевого рівнів. У вузькому
розумінні представницька демократія – це лише колегіальні виборні органи парламентського
типу. Наявність в державі легітимних представницьких органів є обов’язковою ознакою демократичного режиму. Народ делегує повноваження щодо реалізації своєї влади представникам.1411 Відносини представництва виникають шляхом делегування повноважень, що зумовлює їх законність та легітимізує представницькі органи влади.
Представницька демократія передбачає здійснення народом своєї влади через органи державної влади і органи місцевого самоврядування. До інститутів представницької демократії,1408 Шипілов Л.М. Принцип народовладдя і його здійснення в Україні. Дис. ... канд. юрид. наук: 12.00.01. / Л.М. Шипілов. – Національна
юридична академія ім. Ярослава Мудрого. – Харків, 2004. – 206 c.
1409 Основы политической науки: учеб. пособие / под ред. В.П. Пугачева. – М.: Наука, 1993. – 543 с.
1410 Світа Г. Демократія: головні принципи та їх взаємозв’язок / Г. Світа // Вісник Львівського університету. Серія: Філософські науки. –2002. – Вип. 4. – 352 с.
1411 Чернецька О.В. Представницькі органи місцевого самоврядування в системі публічної влади: конституційно-правова природа / О.В.
Чернецька // Часопис Київського університету права. – 2010. – № 2. – С. 119–123.

357

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5зокрема, належать сесії парламенту, депутатські групи в парламенті, депутатські запити тощо.1412 Представництво народу здійснюється завдяки виборам та свідчить про те, що громадяни шляхом виборів на певний час передали свою владу довіреним особам та партіям, а також
надали повноваження ухвалювати рішення від імені народу і для народу. Вибори є первісною
легітимацією державної влади, яка є похідною від влади народу.1413 Отже, ознакою демократіїє вільні, чесні вибори, що гарантують рівні можливості для всіх учасників виборчого процесу.
За допомогою виборів відбувається процес легітимації державної влади, тобто передача владивід народу до органів держави.
Система органів представницької демократії – це сукупність встановлених законодавством
органів державної влади і органів місцевого самоврядування, що, відповідно до мети та напрямів своєї діяльності, формуються з волі більшості населення, виражають і виконують йоговолю, забезпечують захист прав, свобод і законних інтересів громадян, безпеку держави й суспільства, вирішують інші суспільні питання. До органів представницької демократії належать
парламент, президент, ради як органи місцевого самоврядування. Представницька демократія
нерозривно пов’язана з такими поняттями, як парламентаризм і парламентське право. Парламент є ключовим інститутом представницької демократії. Важливою рисою демократичного
парламенту є те, що він є представником народу. Розвинений парламентаризм і панування права є обов’язковими ознаками демократичної держави.
Ганс Кельзен вважав парламентаризм важливим структурним елементом реальної демократії та наголошував, «…що парламентаризм є єдиною реальною формою, в якій можна втілити
ідею демократії в межах сьогоденної дійсності».1414 Реальна демократія, на переконання Кельзена, дуже тісно пов’язана з парламентаризмом, та має найбільші можливості свого втілення
саме в його межах. Парламентаризм, за Кельзеном, – «це утворення вирішальної державної
волі завдяки колективному органу за принципом більшості, який обрано народом на основі
загального й рівного виборчого права, тобто демократично».1415
Загалом, будучи прихильником парламентаризму, Кельзен вказував на його слабке місце: зодного боку, представники парламенту (депутати) обираються народом і представляють волюнароду, але, з іншого боку, обрані депутати у своїх рішеннях втілюють волю народу на власний розсуд. Нерідко таке втілення волі народу його представниками не зовсім відповідає волінароду, а в окремих випадках – навіть може суперечити їй.1416 Вчений також наголошував, щопарламент як законодавчий орган влади «…ніколи не представляє увесь «народ», а лише більшчи менш широке коло осіб, які мають право голосу…». Виходячи з цього, Кельзен зазначав:«однак факт, що «народ» повинен обирати парламент, є недостатнім для того, щоб обґрунтувати судження, що парламент є органом народу…».1417
Отже, доктринальне тлумачення поняття демократії як «влади народу» у практиці реалізації політичних відносин, у функціонуванні системи державного управління, демократичної
політичної системи практично завжди поєднувалося з інститутами представництва. Сьогодні
демократію неможливо уявити поза функціонуванням інститутів представництва, що діють
практично на всіх рівнях (починаючи від органів місцевого самоврядування і закінчуючи най1412 Овчар І.В. Обмеження прямої та представницької демократії: правове підґрунтя української політики до і після незалежності / І.В. Овчар
// Наукові записки. – Том 95. – 2009. – С. 56–60.
1413 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.
1414 Kelsen H. Vom Wesen und Wert der Demokratie / Neudruck der zweiten, umgearbeiteten Auflage von 1929 / Hans Kelsen. – Aalen : Scientia. –1963. – VII, 119 S.
1415 Kelsen H. Das Problem des Parlamentarismus / Hans Kelsen. – Wien und Leipzig : Wilhelm Braumueller. – 1925. – 44 s.
1416 Абашнік В.О. Ганс Кельзен про філософсько-правове підґрунтя парламентаризму / В.О. Абашнік // Вісник Харківського національного
університету імені В.Н. Каразіна № 1106. Серія «ПРАВО». – 2014. –Вип. 17, р. – С. 38–40.
1417 Kelsen H. Allgemeine Staatslehre / Hans Kelsen. – Wien: Österreichische Staatsdruckerei. – 1993. – XVI, 433 s.

358КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

вищим представницьким органом державної влади, яким, як правило, є парламент).1418 Проаналізувавши співвідношення безпосередньої і представницької демократії варто зазначити,що можливості застосування тільки безпосередньої демократії для вирішення будь-яких суспільних питань є доволі обмеженими. Безпосередня демократія реальна в межах невеликихза територією та чисельністю населення державних утворень. Реальна ж демократія прагне вміру можливості поєднати ідеї прямої участі громадян у вирішенні питань місцевого значеннята представництва народу як на місцевому рівні, так і в масштабах всього суспільства.1419
Представницька демократія, яка діє згідно з конституцією, що обмежує владу уряду і гарантує права і свободи громадян, є конституційною демократією. Одним з найважливіших елементів конституційної демократії є розвиток реально діючого механізму «стримувань і противаг». Завдяки йому кожна гілка влади не тільки виконує свої повноваження, але й, за потреби,здійснює заходи щодо обмеження влади інших державних органів у разі ухилення їх від виконання своїх безпосередніх функцій чи узурпації чиїхось повноважень. Ця система ґрунтуєтьсяна усвідомленні того, що найкращим є той уряд, можливості якого обмежуються.1420
Однією з основоположних ознак демократії є поділ державної влади, який спрямований нанедопущення концентрації державної влади в руках однієї особи або органу, захист від можливого свавілля, забезпечення політичної свободи людини і громадянина. У цьому розумінні поділ влади є не тільки принципом організації і діяльності держави, а й однією із найважливіших
засад демократичного правління. Іншими словами, без поділу державної влади демократія в їїсучасному розумінні не може існувати.1421 З одного боку, поділ влади передбачає розмежування
повноважень, а точніше, компетенції відповідних органів з метою забезпечення ефективного
функціонування механізму держави. З іншого боку – є способом запобігання узурпації владитим чи іншим органом. Для роботи механізму держави як цілісного «організму» важливим єяк розподіл влади, так і її єдність. На органи державної влади покладаються основні завдання
держави, а тому вони не можуть функціонувати абсолютно відокремлено.1422
Поділ державної влади передбачає, що законодавча, виконавча та судова гілки влади, непорушуючи єдності державної влади в цілому, не повинні підмінювати одна одну та не можуть
здійснювати функції іншої. Якщо законотворчість, виконання законів та правосуддя концентруватимуться в одному органі державної влади, то він зможе підмінити собою всю державу.
Отже, вказуючи на єдність державної влади і необхідність взаємодії всіх її органів, слід визнати неприпустимою одночасну реалізацію основних функцій держави одним і тим же органом
державної влади. Для цього сформовано систему спеціальних конституційних гарантій, яківключають в себе: а) гарантії розподілу компетенції; б) гарантії самостійності під час здійснення повноважень та гарантії невтручання; в) гарантії щодо можливості протиставлення своєї
думки рішенням іншої гілки влади; г) гарантії контролю над діяльністю інших органів, якіпоєднуються з існуванням спеціального правового механізму недопущення зміни державного
ладу неконституційним шляхом.1423
Варто згадати про ще одну важливу ознаку демократії, якою є гарантування прав меншості, тобто врахування державою проявів її волі. Демократія виключає будь-яку дискримінацію
1418 Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності: матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад.
АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – 296 с.
1419 Нудненко Л.А. Теория демократии / Л.А. Нудненко. – М.: Юристь, 2001. – 95 с.
1420 Кельман М.С. Загальна теорія держави та права: підручник / М.С. Кельман, О.Г. Мурашин. – К.: Кондор, 2005. – 609 с.
1421 Загальна теорія держави і права : підручник / М.В. Цвік, О.В. Петришин, Л.В. Авраменко та ін.; За ред. д-ра юрид. наук, проф., акад.
АПрН України М.В. Цвіка, д-ра юрид. наук, проф., акад. АПрН України О.В. Петришина. – Харків: Право, 2009. – 584 с.
1422 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.
1423 Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад.
АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – 296 с.

359

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5етнічних, релігійних, політичних меншин. Державні рішення в умовах демократії не повинні
прийматися механічно, без попереднього вивчення і врахування інтересів меншості. За меншістю завжди зберігається право висувати власні ініціативи, бути представленою в різних державних органах, критикувати перебіг виконання прийнятих більшістю рішень тощо. В умовах
демократії більшість зобов’язана рахуватися з позицією меншості, проводити консультації,прагнути до компромісів, а краще до консенсуального вирішення державно-правових конфліктів, представницього здійснення влади народу.1424 Повинен забезпечуватися правовий захист
меншості, оскільки «демократія – це влада більшості, що поважає права меншості», як підкреслював М. Дюверже.1425
Влада більшості і права меншості передбачають, що в усіх демократичних системах громадяни вільно приймають рішення за принципом більшості. У демократичному суспільстві
влада більшості повинна включати в себе гарантії особистих прав людини, які, своєю чергою,мають захищати права меншин – етнічних, релігійних чи політичних. Права меншості не залежать від доброзичливості більшості і не можуть бути скасовані. Вони захищаються тому, щодемократичні закони й інститути охороняють права всіх громадян.1426
Критикував розуміння демократії як правління більшості А. Лейпхарт, який не погоджувався із принципом – «більшість завжди права». Він запропонував власну модель консенсусної демократії. Досліджуючи неоднорідні за етнічними та релігійними ознаками суспільства,А. Лейпхарт виявив, що воля більшості, закріплена в інститутах ліберальної демократії, часто
призводить до обмеження прав національних і релігійних меншин. Внаслідок цього він запропонував додати до основоположних ознак демократії необхідність прийняття рішення задопомогою консенсусу і управління на основі коаліції, а не більшості. До умов, які сприяють
встановленню і функціонуванню такого типу демократії А. Лейпхарт відносив: відсутність
такого інституту, який би представляв абсолютну більшість населення; відсутність значної соціально-економічної нерівності між людьми; приблизно однакова чисельність груп людей, щодає змогу забезпечити рівновагу сил між ними; наявність спільних, єдиних для всіх членів
суспільства орієнтацій, що пом’якшують орієнтацію його окремих груп (незалежно від місця
проживання та майнового стану кожен громадянин прагне жити у правовій, демократичній
державі, здатній забезпечити належний соціально-економічний рівень життя); виразні історичні традиції досягнення компромісу і злагоди.1427 У разі переходу до консенсусної демократії, надумку вченого, особлива роль відводиться державі, яка виступає гарантом дотримання домовленостей між різними учасниками суспільних відносин.
Отже, концепція консенсусної демократії як новітньої моделі управління суспільними справами спрямована на подолання однієї з найслабших сторін сучасної демократії – принципу
більшості. Згідно з цією концепцією, головним є досягнення консенсусу, згоди усіх зацікавлених сторін.1428
Демократія – загальносоціальний, загальноцивілізаційний феномен. Вона не може бути заснована на умовах і чинниках, що породжують соціальні, а також національні, конфесійні, регіональні та інші суперечності і конфлікти. Демократична держава завжди готова здійснювати
1424 Загальна теорія держави і права: підручник / М.В. Цвік, О.В. Петришин, Л.В. Авраменко та ін.; За ред. д-ра юрид. наук, проф., акад.
АПрН України М.В. Цвіка, д-ра юрид. наук, проф., акад. АПрН України О.В. Петришина. – Харків: Право, 2009. – 584 с.
1425 Сытин АП. Политическая социология Мориса Дюверже / А.П. Сытин // Социально-политические науки. – М., 1990. – № 12. – С. 77–87.
1426 Кельман М.С. Загальна теорія держави та права: підручник / М.С. Кельман, О.Г. Мурашин. – К.: Кондор, 2005. – 609 с.
1427 Лейпхарт А. Демократия в многосоставных обществах: сравнительное исследование / Пер. с англ. под. ред. А.М. Салмина, Г.В.
Каменской. – М.: Аспект-Пресс, 1997. – 287 с.
1428 Мірошниченко Ю.Р. Конституційно-правове забезпечення народовладдя в Україні: монографія / Ю.Р. Мірошниченко; за ред. О.Л.
Копиленка. – К.: «Фенікс», 2012. – 360 с.

360КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

пошук інституційних рішень і правових засобів для зняття соціальних напружень, подолання
конфліктів, знаходити шляхи для досягнення згоди та рівноваги.
Відомо, що демократія не є однорідною, і, як доводить практика, слід говорити про різні
типи демократії: плюралістична демократія, корпоративна, елітарна, соціалістична, партисипативна, консенсусна тощо1429, аніж про єдину універсальну модель.
В основі партисипативної демократії лежить необхідність участі широких верств населення не лише у виборах своїх представників чи прийнятті рішень на референдумах, виборах, ай участі безпосередньо у політичному процесі (підготовці, прийнятті, впровадженні в життя
владних рішень). Прихильники цієї теорії вважають, що громадяни можуть приймати розумні
рішення, їм притаманний раціоналізм. Тобто, в основі такої теорії лежить віра в просту людину, її здатність приймати виважені політичні рішення. Прихильники теорії поєднують принципи прямої та представницької демократії, що зумовлює подолання політичного відчуження
громадян, сприяє їх активності, забезпечує ефективний контроль за політичними інституціямита посадовими особами.
Елітарна демократія є протилежною партисипативній теорії, її прихильники наголошуютьна необхідності обмеження участі населення в управлінні державою. У будь-якому суспільстві реальна влада має належати політичній еліті, яка розглядається як група людей, наділена
управлінськими здібностями, що захищає демократичні цінності і здатна стримувати емоційну
неврівноваженість населення. Народ лише періодично проводить вибори політичної еліти.
Плюралістична демократія є компромісом між теоріями партисипаторної та елітарної демократії. В її основі лежить ідея про те, що народ не може бути єдиним політичним суб’єктом, оскільки є неоднорідною спільнотою, поділеною на конкуруючі групи. Це унеможливлює
досягнення «спільної волі», ідеального «народного блага». Тому сучасна демократія не можебути владою народу, системою правління на основі його безпосереднього волевиявлення, а повинна стати механізмом представництва суперечливих інтересів громадян для їх подальшого
узгодження. Демократія в такому разі має здійснюватися не народом, а його компетентними
представниками, що здатні приймати виважені політичні рішення. Громадяни та їх об’єднання
повинні враховувати відмінні погляди, визнавати протилежну думку. Сторонам треба шукати
компроміс, розв’язувати будь-яку проблему, дотримуючись принципу влади більшості і правменшості. Різні групи можуть досягти неформальної згоди шляхом дебатів і компромісу. Ціпроцеси створюють додаткову перевагу, оскільки породжують взаємодовіру, необхідну длярозв’язання конкретних питань.
Отже, однією з ознак демократичної держави є плюралізм. Плюралізм передбачає різноманітність інтересів, поглядів та їх відображення в системі управління суспільством та діяльності
усіх його інститутів, створює умови для реалізації демократії (рівноправність і свобода особи).
В умовах демократії діють різноманітні партії, громадські організації, об’єднання, установищо формують політику держави, надають її діяльності плюралістичного характеру1430. За допомогою обміну думками плюралізм дозволяє враховувати й примиряти усі конфлікти і суперечності, досягати певного компромісу між сторонами. Тому на всіх стадіях демократичного
процесу першочерговими засобами їх вирішення є переговори та угоди, політичний компроміс. Компроміс внутрішньо притаманний демократії насамперед тому, що в ній сформувалися
політичні та правові інститути, у межах яких можливе публічне узгодження інтересів.1431
1429 Скакун О.Ф. Теория государства и права: учебник / О.Ф. Скакун. – Харьков: Консум: Ун-т внутр. дел, 2000. – 704 с.
1430 Кельман М.С. Загальна теорія держави та права: підручник / М.С. Кельман, О.Г. Мурашин. – К.: Кондор, 2005. – 609 с.
1431 Нудненко Л.А. Теория демократии / Л.А. Нудненко. – М.: Юристь, 2001. – 95 с.

361ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Демократія є складним явищем соціокультурного буття, сталою філософською, правовоюта політологічною категорією і, врешті, основною парадигмою громадянського суспільства таправової держави. Лише демократична держава може забезпечити необхідні умови для існування громадянського суспільства і тільки громадянське суспільство здатне підтримати демократичну державу. Лише в демократичній державі з розвиненим громадянським суспільством
досягається баланс у взаємовідносинах держави і суспільства.1432 Демократія має своєю опорою й успішно функціонує в умовах розвинутого громадянського суспільства, а громадянське
суспільство, своєю чергою, є ознакою демократії.
Демократія не може існувати, якщо заперечуються основи для розвитку громадянського
суспільства. Більше того, демократія не тільки припускає наявність громадянського суспільства, а й передбачає його обов’язкове існування, оскільки саме громадянське суспільство стаєпідставою демократії, а також суб’єктом тих прав, захищати і гарантувати які покликана демократична держава. Ідея демократичної держави пов’язана з підпорядкуванням держави
суспільству, а відтак, процеси формування демократичної держави, з одного боку, і становлення громадянського суспільства – з іншого, тісно взаємопов’язані.1433 Чим більше розвинене
громадянське суспільство, тим більше підстав для розвитку демократичних форм держави. Інавпаки, чим менше розвинене громадянське суспільство, тим більша ймовірність для існування авторитарних і тоталітарних режимів державної влади.1434
Під час аналізу співвідношення і взаємодії демократії й громадянського суспільства, американський учений Д. Хелд у своїй роботі «Моделі демократії» (1987 р.) визначає чотири моделі
демократії, кожна з яких обумовлює й передбачає різні типи взаємозв’язків з громадянським суспільством. На думку вченого, такими моделями демократії є: а) класична (classical democracy);б) захисна (protective democracy); в) демократія розвитку (developmental democracy); г) пряма
(direct democracy).1435
В основі класичної моделі демократії лежить думка: «завдяки своїй політичній рівноправності громадяни вільно обирають владу й вільно підкоряються їй». Головними ознаками такої
демократії є: короткі терміни обрання на владні посади, що, як правило, не передбачають права на повторне обрання або переобрання; утримання за рахунок суспільства адміністративного
апарату, але за відсутності відмінностей у кількості привілеїв у звичайних громадян і керівників; наявність різних способів реалізації виборчого права; наявність вищого колегіального
органу суверенної влади народу; предметом владного регулювання є всі сфери громадського
життя; громадяни беруть безпосередню участь у здійсненні законодавчих і судових функцій.
Характеризуючи пряму демократію, Д. Хелд визначає її основний принцип: «умовою вільного розвитку всіх є вільний розвиток кожного окремого індивіда». До основних ознак прямої
демократії належать такі: всі публічні справи регулюються спеціально організованою управлінською структурою пірамідального типу (згори вниз); апарат управління одержує за своюдіяльність таку саму винагороду, як і працівники в інших галузях; ротація в апараті управління відбувається за допомогою відкликання кандидатів виборцями; наявність могутньої структури силової підтримки правопорядку. Умовами функціонування такої моделі демократії є:наявність постійної прогресуючої інтеграції держави й суспільства; високий рівень розвитку
продуктивних сил, що дає можливість задовольнити базові соціальні потреби громадян, і відсутність будь-яких класових антагонізмів.
1432 Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель: монографія / Л.Р. Наливайко. – Х.: Право, 2009. – 598 с.
1433 Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад.
АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – 296 с.
1434 Костицький М.В. Філософія права: навч. посіб. / М.В. Костицький, Б.Ф. Чміль. – К.: Юрінком Інтер, 2000. – 336 с.
1435 Held D. Models of Democracy / D. Held. – Stanford: Stanford U.P., 1987. – P. 34.

362

КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

Соціальна ідея «громадяни мають бути захищені як від тих, хто ними керує, так і один відодного, для цього формується така влада, яка захищає інтереси всіх громадян і кожного з нихокремо» лежить в основі захисної демократії. Її головні ознаки – це: обов’язкова наявність
конкуруючих центрів влади; суверенітет належить народу, однак він делегує значну частину
своїх владних повноважень легітимно обраним державним діячам; влада в державі поділяється на виконавчу, законодавчу й судову; інституційною засадою стабільності в суспільствіє здійснення регулярних виборів, на яких рішення приймаються на основі більшості голосів;панування конституційних принципів, які встановлюють коло основоположних прав і свобод
людини і громадянина, що імперативно не можуть бути обмежені ніякою політичною владою,чітке розділення на державу й громадянське суспільство.
Основний принцип функціонування «демократії розвитку» Д. Хелд формулює як: «участь
громадян у політичному житті обумовлюється не тільки необхідністю захисту індивідуальних
інтересів, але й розвитком загального усвідомлення громадянської єдності». Визначальними
рисами цієї моделі демократії є таке: конституція встановлює чіткий баланс між колективнимий індивідуальними правами; розмежування функції управління, що здійснюються «фахівцями-бюрократами», та функції законотворчості, що здійснюються виборним органом; розвиток
системи місцевого самоврядування; вплив громадян на процеси державного управління здійснюється як шляхом реалізації виборчого права, так і методом індивідуальної участі. Умовами
стабільного функціонування цієї моделі демократії насамперед є: наявність незалежного громадянського суспільства, сфера дії якого не перехрещується зі сферою дії держави; ринкова
економіка; існування різних форм власності (насамперед приватної й колективної) на засоби
виробництва.1436
Отже, зв’язок громадянського суспільства і держави виявляється у тому, що громадянське
суспільство є основною соціальною, економічною і, значною мірою, політичною передумовою
побудови демократичної держави.
Важливим чинником демократизації суспільного життя, становлення громадянського суспільства, проголошення влади народу, побудови демократії загалом є право. Демократія
може ефективно функціонувати лише за умови встановлення ефективних правових зв’язків,проголошення і реалізації принципу верховенства права. Демократія формується на підставі
суспільних відносин, право є регулятором суспільних відносин, а відтак, демократія формується на підставі права. Право відображає основоположні цінності людини, які сформувалися
протягом її існування. Такими цінностями є права людини, справедливість, свобода, рівність,гуманізм тощо. Відтак, право складає зміст демократії, а демократія є формою, способом існування і реалізації права. За такого підходу демократію розглядають як правову конституційну цінність.
Сучасне праворозуміння розглядає право як міру свободи і рівності, що відображає панівні уявлення про справедливість і потреби суспільного розвитку, основи яких складаються впроцесі повторювальних суспільних відносин, що визнаються, гарантуються та охороняються
державою. Отже, право є продуктом, виразом інтересу суспільства. Головною функцією законодавця як офіційного представника народу є формалізація права в законі, тобто створення
такого нормативного поля, яке відповідало б інтересам та потребам народу, його основоположним цінностям та уявленням (причому з огляду на дві причини: через представницьку природу
законодавця і власну природу права).1437 Отже, право обмежує в демократичному суспільстві
державну владу, а народ зобов’язує законодавця закріпити його в законі.
1436 Held D. Models of Democracy / D. Held. – Stanford: Stanford U.P., 1987. – 321 р.
1437 Загальна теорія держави і права: підручник / М.В. Цвік, О.В. Петришин, Л.В. Авраменко та ін.; За ред. д-ра юрид. наук, проф., акад.
АПрН України М.В. Цвіка, д-ра юрид. наук, проф., акад. АПрН Укра-їни О.В. Петришина. – Харків: Право, 2009. – 584 с.

363ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
РОЗДІЛ 5Якщо функціонування демократії залежить не від права, а від держави, то тоді істотно змінюється й зміст демократії, оскільки в такому разі замість реальної демократії відбувається
побудова «керованої демократії», в якій держава відділена від народу, в якій держава, а ненарод, вирішує, що можна робити, а що – ні. Внаслідок цього відбувається формування демократії, в якій принцип верховенства права замінюється принципом «верховенства держави»,що є нічим іншим, як руйнуванням демократичної ідеї, руйнуванням її змісту, спотворенням
демократичних інститутів і, зрештою, її перетворенням на одну із форм авторитаризму.1438
Сьогодні особливого значення для розуміння сутності демократії набуває роль прав і свобод
людини і громадянина, необхідність їх всебічного гарантування і захисту. Вважають, що розуміння демократії не обмежується легітимністю влади, а передбачає додержання прав і свобод
громадян.
Демократія гарантує громадянам ті основні права і свободи, які недемократичний лад надати не може. Демократія є формою організації та функціонування політичної системи, за якоїіснують рівні можливості для здійснення прав і свобод кожного члена суспільства; її зміст становлять права та свободи людини, рівність, справедливість. Розглядаючи поняття демократії,західні науковці стверджують, що демократія – це сприйняття та реалізація принципу рівності,прав і свобод громадян, а також їх можливостей.1439
Р. Даль зауважує, що «демократія – це не тільки спосіб управління державою. Це також
система права, оскільки право є невід’ємною частиною демократичних інститутів. Право й дотримання прав стають найважливішим матеріалом, з якого твориться процес демократичного
правління».1440 Як приклад, безпосередня демократія – це природне право народу на здійснення власного волевиявлення, право на місцеве самоврядування є природним правом громадян
держави, жителів певних територій. Відтак, тільки за умов демократичного політичного режиму таке право буде визнаватися державою і зможе бути реалізоване на практиці.
А. Георгіца та Н. Шукліна наголошують на тому, що об’єктивний розвиток демократії призвів до того, що до ознак демократії сьогодні відносять принципи, які є основоположними длябудь-якої правової держави (пріоритет прав людини і громадянина, конституційне обмеження
державної влади, верховенство права тощо).1441 В основі демократії лежать такі принципи, якрівність і свобода громадян, невтручання держави в діяльність громадянського суспільства,пріоритет індивідуальних інтересів особистості та їх захист від посягань з боку держави,свобода слова, можливість громадян брати участь у справах суспільства, верховенство права
тощо. Ці принципи в сукупності створюють умови для розвитку особистості, громадянського
суспільства і держави. Це, своєю чергою, свідчить про співвідношення понять «правова», «демократична» та «соціальна держава» та віднесення до сутнісних ознак одного поняття властивостей іншого.
Поняття «демократична, правова і соціальна держава» нерозривно й органічно взаємопов’язані між собою. У вигляді конституційних норм вони утворюють не тільки форму демократичної й правової суспільної системи, вони визначають сутність держави як соціальної демократії,1438 Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності: Матеріали міжнар. наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ); За ред. акад.
АПрН України О.В. Скрипнюка. – Х.: Право, 2008. – 296 с.
1439 Webster’s New Universal Unabridged Dictionary. – N.Y., 1993. – 520 p.
1440 Даль Р. О демократии / Р. Даль. – М.: Аспект Пресс, 2000. – 208 с.
1441 Георгіца А.З. До питання про зміст конституційно-правової категорії «демократія» / А.З. Георгіца, Н.Г. Шукліна // Наук. вісн.
Чернівецького ун-ту. Правознавство. – Чернівці: Рута, 2003. – Вип. 172. – С. 46–51.

364КОНСТИТУЦІЙНІ ЦІННОСТІ,ЩО ВИПЛИВАЮТЬ З ЛЮДСЬКОЇ ГІДНОСТІ

тобто такої форми правління, яка не виступає тільки як народовладдя, а й реально спрямованана забезпечення та захист інтересів людини.1442
Демократія повинна здійснюватися через реалізацію і гарантування захищених законом демократичних прав і свобод людини і громадянина. Демократична держава покликана забезпечити весь комплекс прав людини, передбачених чинним законодавством. Реалізація і гарантування усього комплексу прав і свобод людини є головною формою здійснення демократії.1443
Відтак, провідна роль у здійсненні демократії належить утвердженню прав і свобод людиниі громадянина, їх захищеності, а також функціонуванню системи органів держави на основі
демократичних принципів.
Отже, сучасна демократія спрямована на розширення прав і свобод людини і формування
механізмів їх дотримання. Головною ознакою демократії стає взаємодія держави з інститутами
громадянського суспільства, самообмеження державної влади правами та свободами людини.
Демократія прагне наблизитися до притаманних праву універсальних цінностей (людської гідності, свободи, рівності, справедливості). У цьому напрямі право і правова система осмислюються як невід’ємні складові і, водночас, умови розвитку демократії. Тобто, право у вигляді
природних прав і свобод людини, норм і принципів права, правових відносин, інших цінностей
права спрямовує розвиток сучасної демократії. При цьому і сама демократія характеризуєтьсяне тільки як один з існуючих політичних режимів, але й як суспільно-політичне середовище, вякому відбуваються органічний розвиток і функціонування права. Право виступає фундаментом демократії, а демократія створює умови для розвитку та функціонування права.

1442 Подковенко Т.О. Український вимір демократії та становлення громадянського суспільства / Т.О. Подковенко // Часопис Київського
університету права. – 2009. – № 3. – С. 86–91.
1443 Загальна теорія держави і права: підручник / М.В. Цвік, О.В. Петришин, Л.В. Авраменко та ін.; За ред. д-ра юрид. наук, проф., акад.
АПрН України М.В. Цвіка, д-ра юрид. наук, проф., акад. АПрН Укра-їни О.В. Петришина. – Харків: Право, 2009. – 584 с.

365ВИСНОВКИ
Монографія є комплексним філософсько-правовим дослідженням концептуальних теоретичних
підходів до розуміння змісту та особливостей конституційних цінностей. Запропоновано авторський
підхід до розуміння системи соціальних та правових цінностей, місця конституційних цінностей уцій системі, а також бачення поняття та ієрархічної системи конституційних цінностей з позицій
філософії права. У монографії обґрунтовано актуальні та важливі для сучасної філософії права іконституційного права та практики його застосування тлумачення поняття, положення і висновки,серед яких:1. Об’єктом дослідження стала система соціальних цінностей, тобто та частина цінностей, котра пов’язана з публічною (соціальною) комунікацією. Соціальні цінності розглядаються як об’єкти інтересів людини, явища, які здані задовольняти потреби людини (тобто існують
у зв’язку з людиною), які є щоденним орієнтиром у соціальних комунікаціях. Система соціальних цінностей розглянута як ієрархія, вершину якої займає ідеал (образ) бажаного майбутнього
певного соціуму. Це дає можливість стверджувати, з одного боку, про суб’єктивність системи
соціальних цінностей, яка залежить від конкретно історичних умов і особливостей розвитку
того чи іншого суспільства. З іншого боку, можна говорити про нейтральний характер системи
соціальних цінностей як такої, що визначає загальні правила вирішення соціальних конфліктів
(конфліктів інтересів), прив’язує лише публічну комунікацію людини до формальних правил,залишаючи автономію людини (можливість творити власне життя відповідно до свого бачення
бажаного майбутнього).
2. Соціальні цінності, які діють у правовій сфері, набувають характеру правових цінностей. Вони пронизують правосвідомість суспільства і з часом стають основними принципами
права. Антропологічне обумовлення правових цінностей і принципів зумовлює аксіологічну
(ціннісну) природу права і проявляється в системі прав і свобод людини. Система правових
цінностей визначає основні засади державного ладу, найбільш довершеною формою якого сьогодні є конституційна демократія. Філософсько-правовий погляд на правові цінності дає можливість розкрити ці особливості, оскільки не безпідставно вважається, що філософія права єнаука про правові цінності та їх ієрархію (Г. Радбрух, Г. А. Шварц-Ліберман фон Валендорф),а самі цінності є необхідними атрибутами права, завдяки яким право набуває свого змісту
(С. Максимов).
Правові цінності набувають регулятивного значення у сфері правосвідомості, яка є необхідним
елементом генезису, функціонування та розвитку права. Суспільна правосвідомість поєднує в собіаксіологічний (правові цінності) та онтологічний вимір (ціннісна комунікація). У межах правосвідомості формуються уявлення про основні правові цінності (людську гідність, справедливість,рівність, свободу, демократію), які є основою розвитку тієї чи іншої правової системи. Стійкі танеобхідні відносини між правовими смислами у межах правосвідомості, на основі яких формуються
правові цінності, прийнято називати аксіомами правосвідомості, серед яких виділяють: духовну
гідність, автономію та взаємне визнання (І. Ільїн). Аксіома духовної гідності є першопочатковоюі визначає людину як носія духовного начала, завдяки гідності людина визнається найвищою
соціально-правовою цінністю. Це визначає ієрархію правових цінностей, найвищою серед якихє людська гідність.
3. Принципи права відображають систему соціально-правових цінностей і здебільшого
мають правову форму вираження і забезпечення. Принципи права розглядаються як вихідні
правові ідеї, які відображають засадничі загальнолюдські цінності, розкривають сутність
367

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
ВИСНОВКИ

права та визначають зміст і спрямованість правового регулювання. Через принципи права
відбувається впровадження загальновизнаних соціальних (правових) цінностей у життя, їхняреалізація та застосування у правовій діяльності. В онтологічному аспекті розрізнення природного та позитивного права, що фактично дає відповідь на запитання про зміст права, дозволяє
розкрити об’єктивні сутнісні властивості права, якими є принципи права. Втілення ж принципів права у законі дозволяє характеризувати його як правове явище, тобто як явище, що відповідає сутності права. У такий спосіб принципи права становлять систему вимог, які окреслюють межі повноважень державних органів, а фактично є інструментом оцінки позитивного
права, практики його застосування та тлумачення як легітимних чи нелегітимних (правових чинеправових).
4. Особливістю природного права є його прямий і безпосередній зв’язок з людиною тасуспільством, а тому саме природа (сутність) людини як соціальної істоти є визначальноюпри розкритті змісту права. Внаслідок цієї особливості право є багатозначним феноменом іпроявляється як мінімум у двох площинах: як природне право і як позитивне право. Природне
право відображає, так би мовити, суб’єктивну сторону права, його духовний зміст. Позитивнеж право є вираженням предметної (об’єктивної) сторони права і являє собою систему юридичних норм. Природне право існує поряд з позитивним правом як сукупність соціально-правових
цінностей, що породжені об’єктивними умовами буття людини та суспільства. Тому природне право містить такі можливості (права) людини, які зумовлені особливостями її природи,а також відповідають досягнутому рівню розвитку суспільства.
5. Система соціально-правових цінностей є серцевиною правової ідеології та репрезентує певний тип праворозуміння. Правовий ідеал як ціннісне уявлення про бажане право таскладова правової ідеології істотно та якісно впливає на правотворення, тлумачення права,правореалізацію та правозастосування. Правовий ідеал визріває у правовому просторі та поетапно змінює, вдосконалює його завдяки правовій ідеології. Транслюючи ціннісне розуміння
права, правова ідеологія має складний механізм втілення в праві, виконуючи роль донесення
ціннісного змісту правового ідеалу. Будь-який тип праворозуміння через правовий ідеал (певну систему правових цінностей) може стати основою правової ідеології. Розглянувши основні
класичні та некласичні типи праворозуміння запропонована така класифікація правових ідеологій: правові ідеології, що ґрунтуються на природно-правовому типі праворозуміння; правові
ідеології, що базуються на юридичному позитивізмі; правові ідеології, що базуються на соціологічному типі праворозумінні; правові ідеології, базовані на інтегративному типі праворозуміння.
6. Філософське бачення конституційних цінностей розглянуто в площині співвідношення
природного і позитивного права через призму ідей сучасного конституціоналізму, який тлумачиться як юридичне обмеження держави та протилежність свавільному правлінню. Розвинуто ідею про ієрархічну структуру системи конституційних цінностей, стрижневим елементом
якої є людська гідність.
Проаналізовано основні методологічні позиції та виділено теоретичні підходи до розуміння
ідеї людської гідності, зокрема: теологічний, філософський та правовий. Представники теологічного підходу розглядають ідею людської гідності через призму християнства, яке докорінно
змінило ставлення до людини, проголосивши рівність людей перед єдиним Богом, незалежновід її соціального стану. У межах філософського підходу (І. Кант, Дж. Ролз, Ю. Габермас та ін.)одним із центральних елементів сучасної концепції людської гідності стало визнання об’єктугідності самоціллю і визнання того, що людина не може розглядатися інструментально. Правовий підхід розглядає людську гідність подвійно: як явище об’єктивне (антропна гідність,368

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
ВИСНОВКИ

гідність як цінність, принцип, джерело прав людини, їх мета чи зміст) та як явище суб’єктивне
(право людини).
Людська гідність як явище об’єктивне розглядається через взаємозв’язок з системою праві свобод людини. Людська гідність – це самоцінність та суспільна значущість людини, щовизначається існуючим рівнем суспільних відносин, загальносуспільними уявленнями просвободу, справедливість, рівність і є джерелом прав та свобод людини. Людська гідність ізсуб’єктивного боку – це внутрішня оцінка людиною власної цінності, яка ґрунтується на схваленій домінуючою частиною суспільства моральній самосвідомості і готовності її охоронятиза будь-яких умов, а також очікування з цього приводу поваги з боку інших.
7. Сучасна система захисту людської гідності та прав людини бере початок з утворення
ООН, у преамбулі Статуту йдеться про рішуче прагнення утвердити віру в основні права людини та гідність і цінність особи. У Загальній декларації прав людини (1948) звернення долюдської гідності має місце шість разів. Серед них можна виділити: - загальне чи абстрактне
звернення до людської гідності, яке застосовується з метою виділення основних соціальних
цінностей і засад функціонування суспільства; - нормативне звернення до людської гідності
визначає систему ідеальних або бажаних соціальних зв’язків, які лежать в основі взаємовідносин між людьми; - позанормативне, або таке, що застосовується для реалізації чи закріплення
конкретних прав людини.
Це знайшло свій розвиток у преамбулах до Міжнародного пакту про економічні, соціальніта культурні права (1966) і Пакту про громадянські і політичні права (1966), які проголошують,що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». З такого формулювання можна зробити кілька істотних висновків: людська гідність розглядається як джерело
прав людини, тобто підноситься на рівень принципу права; людська гідність належить кожному, незалежно від законодавчого закріплення; право людини на гідність випливає з принципу
людської гідності. У межах ООН також було прийнято низку правових актів, котрі торкаються
окремих видів порушень прав людини, зокрема расової дискримінації, дискримінації жінок,дітей, геноциду, заборони катування. У цих актах застосування поняття «людська гідність»відбувається у два способи: відсильне застосування (має місце у випадку посилання у преамбулах міжнародних правових актів на відповідні формулювання Загальної декларації правлюдини); безпосереднє застосування поняття, здебільшого нормативне чи позанормативне.
У Європі розвиток механізму захисту людської гідності та прав людини пов’язують з прийняттям Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (1950) та з діяльністю (прецедентним правом) Європейського суду з прав людини. Так, ст. 3 Конвенції зазначає, що нікого не може бути піддано «катуванню або нелюдському чи такому, що принижує
гідність, поводженню або покаранню». Вказана стаття встановлює безумовну заборону катування, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження й покарання, або «поганого
поводження», як узагальнено його визначає Європейський суд з прав людини. На відміну відбільшості норм у сфері захисту прав людини, ця заборона не знає відступів ні за яких обставин, і порушення її не може бути виправданим.
Сьогодні домінуючою є думка, що у своїх рішеннях щодо застосування як ст. 3 Конвенції,так й інших статей цього документа, коли постає питання про повагу до людської гідності,Суд не ставить за мету розкрити її сутність, а лише визначає чи справді діяння представників
держави заперечили її стосовно конкретного заявника. Однак у кожному рішенні щодо застосування цієї статті, а також її співвідношення з іншими статтями Конвенції, можна простежити
підходи Суду до розуміння суті людської гідності як найвищої цінності людини, яке він здійснює через тлумачення положень Конвенції у світлі конкретних обставин справи.
369

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
ВИСНОВКИ

8. Філософія людської гідності є гуманістичною за своїм змістом, вона проявляється через
автономію людини, відображає цінність людини та обґрунтовує джерельний характер людської гідності стосовно прав і свобод людини. Права людини є формою виразу особистісної
цінності (цінності для людини) природного права. Фактично існуючі соціальні можливості
людини визнаються її правами на противагу існуючому юридичному статусу людини. Без цього певного протиставлення, без необхідності тлумачення соціальних можливостей з погляду
справедливого та ідеального, питання прав людини втратило б свою актуальність. Сутність
прав людини полягає у визначенні певного мінімуму загальнолюдських вимог до правового ісоціального статусу людини, який є необхідним для її нормального існування. Права людинине можуть гарантувати справедливості чи добробуту, однак вони захищають від приниження
людської гідності.
Сучасний гуманізм пропонує позитивну реалізацію людини на основі реалістичної системи
цінностей. Це пояснюється тим, що гуманістичний світогляд ґрунтується на науковій картині світу, раціонально обґрунтований, базується на моральних нормах та засадах демократії,доброї волі та прав людини. Гуманізм у праві видається за доцільне розглядати як систему
світоглядних соціально-правових цінностей, антропологічною основою яких є людська гідність, яка проявляється в основних правах та свободах людини і знаходить своє закріплення упринципах і нормах права.
9. Справедливість як конституційна цінність розглядається через призму природного права. У сучасних теоріях справедливості обстоюється позиція її нормативності, а також обґрунтовується справедливість через категорії істинності, відповідальності та обов’язку. Основні сучасні теорії справедливості, зокрема: розглядають проблему справедливості крізь призму нормсправедливості і вчення про природне право (Г. Кельзен); вважають справедливість моральною
якістю, але при цьому зазначають, що обсяг норм моралі ширший, ніж обсяг норм справедливості, «не будь-яка норма моралі конституює цінність справедливості» (Г. Кельзен); визначають
істотну відмінність між ученням про природне право і правовим позитивізмом залежно від їхнього відношення до певної норми справедливості (Г. Кельзен, Дж. Ролз); виокремлюють закони (Г. Перельман) або принципи справедливості, серед яких основне місце відводять відплаті іобмеженню, а не рівності (Г. Кельзен, Ф. Селзнік); виявляють співвідношення справедливостіта істинності (П. Рікер); детально вивчають проблему відповідальності в контексті реалізації
принципу справедливості (П. Рікер); обстоюють позицію про нормативність справедливості;досліджують взаємозв’язок «права, справедливості і суспільства» (Ф. Селзнік); обґрунтовують
взаємодію свободи і справедливості через категорію обов’язку (А. Камю).
Дослідження шляхів взаємодії справедливості і права дозволяє простежити такі можливості
справедливості: обумовлювати право з позицій моралі, що визначає специфіку аксіологічної
функції справедливості, зокрема у стосунках із правом; обумовлювати право з позицій цінностей,зважаючи на визнання справедливості правовою цінністю; визначати мету права; формувати образ
права; забезпечувати призначення права; конкретизувати та раціоналізувати право, зважаючи наконтекст справедливості як правового поняття; виявляти сутність права, зважаючи на справедливість як його властивість; виявляти першоначало у праві, зважаючи на якість справедливості бутипринципом у праві.
10. Рівність як конституційна цінність являє собою поєднання концепцій формальної і фактичної (реальної) рівності, що дозволяє забезпечити у праві справедливу рівність можливостей як провідну сучасну інтерпретацію ідеї рівності. Принцип правової рівності описуютьза допомогою формули «диференційована рівність з можливостями позитивних дій». Вказана
формула виводиться із того, що усі, хто знаходиться в однаковому становищі, мають рівні пра-370

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
ВИСНОВКИ

ва, свободи та обов’язки і є рівними перед законом і судом, але права, свободи та обов’язкиє різними, коли право враховує розумні й об’єктивні відмінності між людьми або створює
тимчасові сприятливі умови для певної категорії осіб з метою компенсації існуючої фактичної
нерівності.
Ідею рівності в праві досліджено, керуючись основними філософсько-правовими типами
праворозуміння. Комплексний підхід до типології праворозуміння дозволив простежити розвиток ідеї рівності у класичному (природно-правовому, позитивістському та соціологічному)та посткласичному (некласичному) праворозумінні. За природно-правового підходу дослідження ідеї рівності у праві представлене світським та релігійним праворозумінням. У межах
позитивістського праворозуміння ідея рівності у праві розглядається у межах юридичного позитивізму, психологічного та класового (марксистського) підходів. У посткласичному праворорзумінні ідея рівності досліджується в межах комунітарного, комунікативного, лібертатного-юридичного та феміністичного підходів.
Позитивно-правовий вимір ідеї рівності пов’язаний із утворенням та діяльністю міжнародних організацій та юридичною регламентацією у законодавстві України. Розвиток ідеї рівностіу позитивному праві сьогодні відбувається через визнання принципу недискримінації, якийзабезпечує однакове ставлення до людей, незалежно від їхніх фізичних чи соціальних особливостей. Ідея рівності пов’язується також із ідеєю верховенства права, що означає, що всі людирівні перед законом, як у своїх правах, так і в обов’язках.
11. Вихідною точкою в дослідженні свободи як конституційної цінності у філософсько-правовому аспекті стало вирішення питання про співвідношення свободи і відповідальності,свободи і необхідності, оскільки вони є невіддільними і найбільш універсальними регуляторами поведінки людини. Свобода розглянута як така, що виражається в пануванні людининад природою, суспільством, над самою собою, та знаходить свій вияв у можливості людини
приймати рішення, котрі оцінюються і порівнюють через призму необхідності, певних умов,потреб та інтересів. Стосовно людини свобода означає не просто можливість вибору вольового, усвідомленого, а, головне, відповідального варіанту поведінки. У правовій сфері свобода івідповідальність, поряд із справедливістю, виступають основними елементами вирівнювання,оскільки виражають найбільш значущі правові цінності для людини і суспільства.
Через призму людської гідності, свобода стає основною конституційною цінністю, а у взаємозв’язку із справедливістю та формальною рівністю становить фундамент суспільної організації в цілому, є необхідним та визначальним елементом духовності (культури) суспільства,формує індивідуальну духовність, культуру, систему цінностей та сприйняття світу кожної людини. Саме людська гідність як визначальна, вихідна соціальна цінність та філософсько-світоглядна ідея формує розуміння справедливості, формальної рівності та свободи як таких цінностей, що роблять можливим нормальне і гідне існування та розвиток людини у суспільстві.
Велику роль вказані цінності відіграють під час формування соціальних норм, серед яких важливе місце відводиться нормам права. Більше того, людська гідність, а також справедливість,свобода та формальна рівність, що є похідними від неї, виступають онтологічною основою,підґрунтям права як ефективного регулятора суспільних відносин, є базовими цінностями громадянського суспільства та правової держави.
12. Демократія як конституційна цінність створює умови для реалізації природжених, невід’ємнихі невідчужуваних прав людини, контролює забезпечення поваги до людської гідності, реалізацію
справедливості, свободи, рівності, вона гарантує незалежне правосуддя, вільне висловлення думокі політичних поглядів, а також покликана забезпечити втілення в суспільне буття верховенства
права.
371

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
ВИСНОВКИ

Демократія у філософсько-правовому вимірі актуалізує її переосмислення, оскільки: по-перше, у зв’язку із сутнісною трансформацією сучасної демократії є волею народу, яка відображає
свободу і рівність, уявлення про глобалізаційні зміни із поняттями справедливість і потреби
суспільного розвитку, проєвропейську спрямованість ідей, бажань і цінностей людини; по-друге, завданням держави є закріплення зміненого феномена демократії в законі в умовах новосформованого громадянського суспільства, тобто створення таких нормативних інструментів,які б відповідали сучасним потребам та інтересам народу; по-третє, актуальність розуміння
демократії не обмежується легітимністю державної влади, а передбачає певну сукупність вимог до норм права, які потребують сутнісних змін та їх уніфікації щодо європейського права.
У філософії права дослідження демократії пов’язують із правом як розвиненою системою
забезпечених державою прав і свобод людини, розглядають як вимогу, яка закріплює загальнолюдські цінності. Демократія є якісною суттю права, що забезпечує демократичне правове
регулювання важливих для людини і суспільства відносин. Вона виявляється в обов’язковій
легітимації державної влади, тобто приведенні її змісту у відповідність до суспільних ідеалів,ідей, цінностей.
Сучасна демократія спрямована на розширення прав і свобод людини та формування механізмів їх дотримання. Головною ознакою демократії стає взаємодія держави з інститутами
громадянського суспільства, самообмеження державної влади правами та свободами людини.
Демократія прагне наблизитися до притаманних праву універсальних цінностей (людської гідності, свободи, рівності, справедливості). У цьому напрямі право і правова система осмислюються як невід’ємні складові і водночас умови розвитку демократії. Тобто, право у вигляді
природних прав і свобод людини, норм і принципів права, правових відносин, інших цінностей
права спрямовує розвиток сучасної демократії. При цьому і сама демократія характеризуєтьсяне тільки як один з існуючих політичних режимів, але й як суспільно-політичне середовище, вякому відбуваються органічний розвиток і функціонування права. Право виступає фундаментом демократії, а демократія створює умови для розвитку та функціонування права.

372

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.

Ackerman B.A. Social Justice and the liberal State. New Haven : Yale University Press.

2.

Barak A. Foreword: A Judge on Judging: The Role of Supreme Court in a Democracy. Harvard
Law Review. 2002. Vol. 116. P. 49–50.

3.

Barak A. Human Dignity: The Constitutional Value and the Constitutional Right. Cambridge :Cambridge University Press. 2015. 406 р.

4.

Benn S. Theory of Freedom. Cambridge : Cambridge University Press, 1988.

5.

Berlin I. Four Essays on Liberty. Oxford : Oxford University Press, 1969.

6.

Buergenthal Th. International Human Right in a Nutshell. St. Paul, Minn : West Publishing Co.,
1988. P. 21–24.

7.

Dworkin G. The Concept of Autonomy. The Theory and Practice of Autonomy. Cambridge :Cambridge University Press, 1988.

8.

Entscheidungen des Bundesverfassungsgerichts 7, 198. URL: http://www.servat.unibe.ch/dfr/
bv007198.html#Rn044 (дата звернення 03.10.2018).

9.

Etzioni A. The New Golden Rule. Community and Morality in a Democratic Society. N.Y., 1996.

10.

Gajda J. Honor, godnosc, czlowieczenstwo. Lublin : Wydawnictwo Uniwersytetu Marii CurieSklodowskiej, 2000. 131 р.

11.

Garkicki L. Polskie prawo konstytucyjne: Zarys wykładu (Wolters Kluwer 2015) URL: http://
www.bing.com/search?FORM=UP97DF&PC=UP97&q=Garkicki+L.+Polskie+prawo+kons
tytucyjne%3A+Zarys+wyk%C5%82adu+%28Wolters+Kluwer+2015%29 (дата звернення
05.06.2019).

12.

Green Paper on the Future of Democracy in Europe for the Council of Europe / ed. by Philippe
C. Schmitter, Alexander H. Trechsel. Strasburg. 2004.

13.

Hart H.L.A. The Concept of Law. Oxford : Oxford Clarendon Press, 1961.

14.

Held D. Models of Democracy. Stanford : Stanford U.P., 1987.

15.

Kelsen H. Allgemeine Staatslehre. Wien : Österreichische Staatsdruckerei, 1993. XVI. 433 р.

16.

Kelsen H. Das Problem des Parlamentarismus. Wien ; Leipzig : Wilhelm Braumueller, 1925.
44 р.

17.

Kelsen H. Vom Wesen und Wert der Demokratie / Neudruck der zweiten, umgearbeiteten Auflagevon 1929. Aalen : Scientia, 1963. VII. 119 р.

18.

Macdonald R., Matscher F., Petzold H. The European System of the Promotion of Human Rights.
Martinus Publishers, 1993.

19.

McDougal M. The comparative study of law for political purposes: Value clarification as an
instrument of democratic world order. International Law in comparative perspective. Germantown,
1982.

20.

McIlwain Ch. H. Constitutionalism: Ancient and Modern. Ithaca, New York : Cornell University
Press, 1940. 162 p.

373

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

21.

Mejer M.J. Idea godnosci u Kanta a wspolcsesna mysl polityczna. Godnosz czlowieka jako
kategoria prawa (opracowania i materialy) / pod red. K. Complaka. Wroclaw, 2001. 365 s.

22.

Mic A.S. Wokol godnosci prawdy i milosci. Rozwazania etyczne. Lublin : Redakcia wydawnictw
Katolickiego Uniwersytetu Lubelskiego, 1998. 412 s.

23.

Michalska A. Zrodla praw czlowieka. Prawa czlowieka a policja : Praca zbiorowa pod red. A.
Rzeplinskiego. Legionowo, 1994.

24.

Nishihara H. The significance of constitutional values. PER/PELJ. 2001(4). URL: https://www.
researchgate.net/publication/26634874_The_significance_of_constitutional_values (дата звернення 05.06.2019). (дата звернення 05.06.2019).

25.

Olson M. Dictatorship, Democracy and Development. American Science Review. 1993. Vol. 87.
№ 3 (September).

26.

Ossowska M. Normy moralne w obronie godnosci. Etyka. 1969. nr 5.

27.

Piechowiak M. Dobro wspólne jako fundament polskiego porządku konstytucyjnego : Tom XІ
Studiów i Materiałów Trybunału Konstytucyjnego, Biuro Trybunału Konstytucyjnego. 2012.
№ 2. S. 324–325.

28.

Pinker S. The Stupidity of Dignity. The New Republic Published. 2008. URL: http://www.tnr.
com/story_print.html?id=d8731cf4-e87b-4d88-b7e7-f5059cd0bfbd (accessed: 20.09.2018).

29.

Rawls J. A Theory of Justice. London : London Oxford University Press, 1971.

30.

Ryan A. Liberalism. A Companion to Contemporary Political Philosophy / Eds. R.E. Goodin
and Ph. Pettit. Oxford : Blackwell, 1993.

31.

Sandel M. Liberalism and the Limits of the Justice. Philosophical Papers. Cambridge, 1985.
Vol. 2.

32.

Schumpeter J. Capitalism, Socialism and Democracy. London ; New York : Routledge, 1994.

33.

Seidler G.L. Kilka uwag o prawie natury. Powrot do prawa ponadustrojowego. Warszawa. 1999.

34.

Taylor Ch. Multiculturalism and the “Politics of Recognition”. Princeton, 1992.

35.

Vasak K. The Council of Europe. The International Dimensions of Human Rights. Paris, 1982.
Vol. 2.

36.

Venter F. Utilizing constitutional values in constitutional comparison. URL: https://www.
researchgate.net/publication/26634953_Utilizing_constitutional_values_in_constitutional_
comparison (дата звернення 05.06.2019).

37.

Waldron J. The Tanner Lectures on Human Values: Dignity, Rank, and Rights. California :University of California, 2009.

38.

Walzer M. Spheres of Justice. A Defence of Pluralism and Equality. New York, 1983.

39.

Webster’s New Universal Unabridged Dictionary. N.Y., 1993. 520 p.

40.

Wyrok Trybunały Konstytucyjnego z 15 października 2002 r., sygn. SK 6/02, III.6.2. URL: http://
prawo.sejm.gov.pl/isap.nsf/download.xsp/ WDU20021781486/T/ D20021486TK.pdf (accessed:
20.08.2018).

41.

Wyrok Trybunały Konstytucyjnego z 4 kwietnia 2001 r., sygn. K 11/00, III.2. URL: http://
static.e-prawnik.pl/pdf/orzeczenia/otk_K_11_00.pdf (accessed: 20.08.2018).

374

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

42.

Абашнік В.О. Ганс Кельзен про філософсько-правове підґрунтя парламентаризму. Вісник
Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна. 2014. Серія «ПРАВО».
Випуск № 17. С. 38–40.

43.

Аверин А.В. Истина и судебная достоверность (Постановка проблемы). 2-е изд., доп.
СПб. : Издательство Р. Асланова «Юридический центр Пресс», 2007. 466 с.

44.

Агацци Э. Человек как предмет философии. Вопросы философии. 1989. № 2.

45.

Алаіс С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права : дис. … канд. юрид. наук :12.00.01. К., 2002. 203 с.

46.

Александрова О.Ф. Роль і місце ціннісних орієнтацій у сучасній теорії виховання. Вісник
Запорізького національного університету. 2012. № 1 (7).

47.

Алексеев Н.Н. Основы философии права. СПб. : Издательство «Лань», 1999. 256 с.

48.

Алексеев С.C. Право: время новых подходов. Советское государство и право. 1991. № 2.
С. 3–11.

49.

Алексеев С.С. Общая теория социалистического права. Свердловск : Сред.-Урал. кн. изд.,1961. Вып. 1. 433 с.

50.

Алексеев С.С. Право: азбука – теория – философия: Опыт комплексного исследования.
М. : «Статут», 1999. 712 с.

51.

Алексеев С.С. Собрание сочинений : в 10 т. М. : Статут, 2010. Т. 7: Философия права итеория права. 520 с.

52.

Алексеев С.С. Теория государства и права. Учебник для юридических вузов и факультетов.
М. : Норма, 2005. 496 с.

53.

Алексеев С.С. Теория права: поиск новых подходов. Екатеринбург, 2000.

54.

Алекси Роберт. Понятие и действительность права (ответ юридическому позитивизму) ;пер. с нем. / А. Лаптев, Ф. Кальшойер; В. Бергманн, пред., сост.; Т. Яковлева, науч. ред.
М. : Инфотропик Медиа, 2011. 192 с. (Германская юридическая литература: современный
подход. Кн. 1).

55.

Аліас С.І. Проблема праворозуміння в основних школах права : дис. … канд. юрид. наук :12.00.01. К., 2003. 203 с.

56.

Аллан Т.Р.С. Конституційна справедливість. Ліберальна теорія верховенства права ; пер.
з англ. Р. Семківа. К. : Вид. дім «Києво-Могилянська академія», 2008. 385 с.

57.

Альбов А.П., Масленников Д.В., Сальников В.П. Роль традиций философии права в формировании правовой культуры личности. История философии права. СПб. : Юридический
институт, СПб университет МВД России, 1998. 640 с.

58.

Ан С.А., Белинова О.А. Концептуализация ценности как философской категории. URL:
https://cyberleninka.ru/article/n/kontseptualizatsiya-tsennosti-kak-filosofskoy-kategorii (датазвернення 05.06.2019).

59.

Андеев И.С., Григорьян Б.Т. Философия Канта и современный идеализм. М. : Наука, 1987.

60.

Андриановская И.И. Справедливость в современной правовой действительности в России :монография. Южно-Сахалинск : Сах ГУ, 2009. 104 с.

375

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

61.

Андріанов К. До питання про юрисдикцію Європейського суду з прав людини. Право
України. 2000. № 8. С. 46–51.

62.

Андрійчук О. Про ґенезу європейської ідеї. Юридичний журнал. 2006. № 9. С. 65–66.

63.

Андрос Е.И. Истина как проблема познания и мировоззрения. Киев : Наук. думка, 1984.
144 с.

64.

Андрусяк Т.Г. Проблема прав людини в працях вчених-правників наукового товариства ім.
Т.Г. Шевченка. Проблеми державотворення і захисту прав людини в Україні : Матеріали
другої регіональної наукової конференції. Львів : Видавництво ЛДУ, 1996.

65.

Анисимов А.Л. Честь, достоинство, деловая репутация: гражданско-правовая защита. М. :Юристь, 1994.

66.

Антология мировой правовой мысли : в 5 т. / под ред. Г.Ю. Семигина. М. : Мысль, 1999.
Т. IV : Россия ХІ-ХІХ вв. 813 с.

67.

Антология мировой правовой мысли : в 5 т. / под ред. Г.Ю. Семигина. М. : Мысль, 1999.
Т. ІІІ : Европа. Америка: XVII-XX вв. 829 с.

68.

Антонович М. Конвенція про захист прав людини і основних свобод у судах Європейських
держав та перспективи її застосування в Україні. Право України. 2000. № 8. С. 42–46.

69.

Антонович М. Міжнародне публічне право. Київ : Видавництво «Алерта», 2003. 307 с.

70.

Арбластер Е. Ключові ідеї демократії. Демократія : антологія / упоряд. О. Проценко. К. :Смолоскип, 2005. ХХVІІІ. 1108 с.

71.

Аристов Е.Н. Понятие и структура правопонимания. Мир науки, культуры, образования.
2012. № 6 (37). С. 430–433.

72.

Аристотель. Нікомахова етика. К. : Аквілон–Плюс, 2002.

73.

Аристотель. Сочинения : в 4-х т. М. : Мысль, 1967. Т. 4. 830 с.

74.

Арістотель. Політика. К. : Основи, 2000. 239 с.

75.

Артемьев А.И. Социология личности. 2-е изд. М. : ООО «Арба Т-ХХ1», 2001. 256 с.

76.

Арутюнян Г.Г. Конституционализм: уроки, вызовы, гарантии : сб. изб. публ. и выступленийна международных форумах, посвящ. дан. проблематике. Киев, 2011.

77.

Арутюнян М., Здравомыслова О., Курильски-Ожвэн Ш. Образ и опыт права: Правовая
социализация. В изменяющейся России. М. : Издательство «Весь мир», 2008. 208 с.

78.

Асмус В.Ф. Иммануил Кант. М., 1973.

79.

Бабенко А.Н. Взаимодействие ценностей и норм в процессе становления правовой системы.
Вестник ЮУрГУ. Серия «Право». 2015. Т. 15, № 3. С. 7–11.

80.

Бабенко А.Н. Правовые ценности (вопросы теории). М., 2001.

81.

Багмет М.О., Євтушенко О.Н. Базові принципи діяльності територіальних інститутів
управління в контексті Європейськї хартії місцевого самоврядування. Наукові праці МДГУ.
Миколаїв, 2007. Т. 69, Вип. 56. С. 56–60.

82.

Байтин М.И. Сущность права (Современное нормативное понимание на грани двух веков).
Саратов, 2001.

376

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

83.

Бакштановский В.И., Согомонов Ю.В. Социология морали: нормативно-ценностные
системы. Социол. исслед. 2003. № 5.

84.

Бандзеладзе Г.Д. О понятии человеческого достоинства. Тбилиси : Мецничреба, 1979.
107 с.

85.

Бандура О.О. Єдність цінностей та істини в праві : Монографія. К. : Національна академія
внутрішніх справ України, 2000.

86.

Бандура О.О. Єдність цінностей та істини у праві (філософський аналіз) : дис. ... д-рафілос. наук : 12.00.12. К., 2003.

87.

Бандура О.О. Єдність цінностей та істини у праві (філософський аналіз): автореф. дис. ...
д-ра філос. наук : 12.00.12. К., 2003.

88.

Баранов Н. Политические идеологии. Коммунитаризм. URL: http://nicbar.narod.ru/
ideologii_10.htm (дата звернення: 05.06.2019).

89.

Баранов П.П. Позитивистское правопонимание в юридической науке, практике и повседневной жизни современной России. Russian journal of legal studies. 2015. № 4. С. 7–14.

90.

Барбежкина З.А. Справедливость как социально-философская категория. М., 1983. 203 с.

91.

Батанов О.В. Принципи місцевого самоврядування як ціннісний вимір муніципального
права та сучасного муніципалізму в Україні. Вісник Дніпропетровського ун-ту ім. А. Нобеля. Серія «ЮРИДИЧНІ НАУКИ». 2012. № 1 (2). С. 61–66.

92.

Бауман З. Свобода ; пер. с англ. Г. Дашевского, предисл. Ю. Левады. Москва : Новое издательство, 2006. 132 с.

93.

Бачинин В.А. Энциклопедия философии и социологии права. СПб. : Издательство «Юридический центр Пресс», 2006. 1093 с.

94.

Беббит Ф. Теория права по феминизму URL: http://menalmanah.narod.ru/fvf/legal.html (датазвернення 05.06.2019). (дата звернення 05.06.2019).

95.

Безлепкин Б.Т. Судебная защита чести и достоинства граждан в охранительных отношениях. Правоведение. 1990. № 1.

96.

Белобородов А.Г. Образ права как смысловой уровень правосознания и его особенностиу преступников : дис. ... канд. психол. наук : 19.00.06. М., 1998. 194 c.

97.

Белявский А. Защита чести и достоинства граждан и организаций в советском гражданском
праве : автореф. дисс. … канд. юрид. наук. М., 1966. 22 с.

98.

Бердяев Н. Пути гуманизма. Здравый смысл. 1997. № 3.

99.

Бердяев Н.А. Истина и откровение. Пролегомены к критике Откровения. СПб. : РХГИ,1996.

100. Бердяев Н.А. Экзистенциальная диалектика божественного и человеческого. Париж, 1952.
101. Бержель Ж.-Л. Общая теория права / под общ. ред. В.И. Дпниленко ; пер. с фр. М. : Издательский дом NOTA BENE. 2000. 576 с.
102. Берлін Ісайя. Два концепти свободи. Лібералізм : антологія. К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
103. Берман Г. Дж. Западная традиция права: эпоха формирования ; пер. с англ. 2-е изд. М. :Изд-во МГУ: Издательская группа ИНФРА-М-НОРМА, 1998. 624 с.

377ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

104. Берман Г. Дж. Интегративная юриспруденция: политика, мораль, история Вера и закон:примирение права и религии ; пер. с англ. Д. Шабельникова, М. Тименчика. М. : Ad Marginem,
1999. С. 340–364.
105. Беседин А.А. Правовая идеология как элемент правовой системы современного общества :дисс. ... канд. юрид. наук : 12.00.01. М., 2011. 184 с.
106. Бігун В. До питання про філософію та теорію прав людини: правове людинорозуміння (деякі
концептуальні та термінологічні аспекти). URL: http://www.lawyer.org.ua/?w=r&i=21&d=408(дата звернення 05.06.2019).
107. Бігун В. С. Людина в праві: аксіологічний підхід : автореф. дис. … канд. юрид. наук : спец.
12.00.12. / Нац. акад. внутр. справ України МВС України. К., 2004. 19 с.
108. Біржакова Є.О. Властивості права в контексті природно-правового праворозуміння. Часопис Київського університету права. 2011/4. С. 60–63.
109. Блюмкин В.А. Категории достоинства и чести в марксистской этике. М., 1964.
110. Блюмкин В.А. Честь, достоинство, гордость. М., 1963.
111. Боброва Н.А. Конституционный строй и конституционализм в России : монография. М.,
2003. 264 с.
112. Бобровник С.В. Сучасне правопізнання: теоретичні проблеми та роль у подоланні колізій.
Правова держава : збірник наукових праць. 2005. Вип. 16.
113. Богачова О.В. Деякі питання участі громадян у законотворенні. Наукові записки Інституту
законодавства Верховної ради України. 2011. № 3(6). С. 5–7.
114. Боднар С.Б. Рівність як категорія філософії права : дис. … канд. юрид. наук : 12.00.12.
Чернівці, 2009.
115. Бойко В.І. Сутність феномена «свобода» у філософсько-культурологічній традиції URL:
http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/ 2010_39/Gileya39/ F2_doc.pdf (дата звернення 05.06.2019).
116. Большой энциклопедический словарь : в 2-х т. / под ред. А.М. Прохорова. М. : Советская
энциклопедия, 1991. Т. 2. 768 с.
117. Борзенко И.М., Кувакин В.А., Кудишина А.А. Человечность человека: Основы современного гуманизма : учебное пособие для вузов. Изд. 2-е, испр. и доп. / под ред. А.Г. Круглова
и В.А. Кувакина. М. : Рос. гуманист. о-во, 2005. 390 с.
118. Бориславська О.М. Європейська модель конституціоналізму: формування, сучасний стан,тенденції розвитку : дис. … д-ра юрид. наук : 12.00.02 / Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого, Харків, 2018.
119. Бортніков В.І. Політична участь і демократія: українські реалії : монографія. Луцьк : Вежа,2007. 524 с.
120. Братасюк В.М. Інтелектуальний консенсус епохи і розвиток правового мислення URL:
http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/Pfp/2003_1/ 116%20Bratasiuk.pdf (дата звернення
05.06.2019) (дата звернення 05.06.2019) (дата звернення 05.06.2019) (дата звернення
05.06.2019) (дата звернення 05.06.2019).
121. Братусь С.Н. Предмет и система советского гражданского права. М. : Юридическая литература, 1963.
378

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

122. Брюгер В. Образ людини у концепції прав людини. Проблеми філософії права. 2003. Т. 1.
С. 116–146.
123. Букреев В.И., Римская И.Н. Этика права: От истоков этики и права к мировоззрению :Учеб. пособие. М. : Юрайт, 1998. 336 с.
124. Булгаков В.В. Концепція справедливості в праве : автореф. дис. … канд. юрид. наук. Белгород, 2002.
125. Буркгардт Я. Культура Италии в епоху Возрождения / пер. с нем. Смоленск : Русич, 2002.
448 с.
126. Буроменський М. Міжнародно-правові стандарти внутрішньодержавної демократії. Вісник
Академії правових наук України. 1997. № 2(9). С. 12–21.
127. Буруковська Н.В. Теорія суспільства крізь призму комунікативної етики. Вісник академії
адвокатури України. 2009. Число 1 (14). С. 26–31.
128. Бутченко Т.І. Становлення соціально-політичного проектування в добу середньовіччя
URL: http://www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Niz/2010_11/ bytchenko.htm (дата звернення
05.06.2019).
129. Бырдин Е.Н. Правовое равенство граждан и его обеспечение в Российском государстве :дисс. … канд. юрид. наук : 12.00.01. Москва, 2002. 158 c. URL: http://www.dslib.net/teoriaprava/pravovoe-ravenstvo-grazhdan-i-ego-obespechenie-v-rossijskom-gosudarstve.html (датазвернення 05.06.2019).
130. Бюлетень центру інформації та документації Ради Європи в Україні. К. : Центр інформаціїта документації Ради Європи в Україні, 1998. 63 с.
131. Вальверде К. Философская антропология. М. : Христианская Россия, 2000.
132. Васецький В.Ю. Історико-філософський аспект природно-правового і позитивно-правового
принципів праворозуміння. Альманах права. 2012. Вип. 3. С. 122–125.
133. Василенко В. Краткий религиозно-философский словарь, 1996 г. URL: http://terme.ru/
dictionary/188/word/%C3%D3%CC%C0%CD%C8%C7%CC (дата звернення 05.06.2019).
134. Вегеш М.М. Політологія. URL: http://pidruchniki.ws/19620801/ politologiya/osnovni_
politichni_ideologiyi_suchasnosti (дата звернення 05.06.2019).
135. Вейль Э. Гегель и государство. СПб. : «Русский Миръ», «Владимир Даль», 2009. 283 с.
136. Величко А.М. Государственно-правовые идеалы России и Запада: соотношение правовых
культур : автореф. дисс. … д-ра юрид. наук. СПб., 2000. 30 с.
137. Вершок И.Л. Проблемы сущности и типологии правопонимания. Вестник Полоцкого
государственного университета. Сер. D. Экономические и юридические науки. 2012. №
13. С. 109–113.
138. Веселов Ю.В. Доверие и справедливость: Моральные основания современного экономического общества : научное издание. М. : Аспект Пресс, 2011. 231 с.
139. Виндельбанд В. Прелюдии ; пер. с нем. и вступ. статья С. Франка. М. : Гиперборея: Кучково поле, 2007. 400 с.
140. Висновок Консультативної ради європейських судів № 18 (2015) «Позиція судової владита її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії». Лондон,2015 URL: https://www.vkksu.gov.ua/ userfiles/doc/visnovok61.pdf (дата звернення 05.06.2019).
379

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

141. Власов А. Проблемы судебной защиты чести, достоинства и деловой репутации. М. : Издво им. Сабашниковых, 2000. 344 с.
142. Власова Ю.Б. Взаимодействие права и идеологии в современных условиях : дис. ... канд.
юрид. наук : 12.00.01. М. : РГБ, 2006 . 194 с.
143. Водянніков О. Генеалогія поняття людської гідності у конституційному праві. Право
України. 2018. № 9. С. 41–57.
144. Водянніков О.Ю. Демократія і Конституція: майбутнє однієї ідеї. Вступне слово. Ключковський Ю.Б. Принципи виборчого права: доктринальне розуміння, стан та перспективи
законодавчої реалізації в Україні : монографія. Київ : Ваіте, 2018. 908 с.
145. Волинка К. Забезпечення прав і свобод особи в Україні: теоретичні і практичні аспекти.
Право України. 2000. № 11. С. 30–33.
146. Волинка К.Г. Теорія держави і права : Навч. посіб. К. : МАУП, 2003. 240 с.
147. Волков Б.С. Детерминистическая природа преступного поведения : Монографія. М. : Уздво РУДН, 2004. 128 с.
148. Волкова Т.П. Теория мультикультуризма как синтез философских концепций либерализмаи комунитаризма : автореф. дисс. … канд. филос. наук : 09.00.03. Мурманск, 2006. 22 с.
149. Волцер М. Складна рівність. Лібералізм : антологія. 2-е вид. / упоряд. О. Проценко, В. Лісовий. К. : ВД «Простір», «Смолоскип», 2009.
150. Вопленко Н.Н., Рудковский В.А. Основные принципы права: понятие и класификация.
Вестник Волгоградского государственного университета. Серия 5. Юриспруденция. 2013.
№ 1 (18). С. 5–107.
151. Габермас Ю. Залучення іншого. Нариси політичної теорії. URL: http://lib.chdu.edu.ua/pdf/
posibnuku/307/24.pdf (дата звернення 05.06.2019).
152. Гаджиев Г.А. Онтология права (критическое исследование юридического концепта действительности) : монография. М. : Норма : ИНФРА-М, 2013.
153. Гаєк А. Фрідріх Цінність свободи. Лібералізм : антологія. К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
154. Гайденко П.П. Парадоксы свободы в учении Фихте. М. : Наука, 1990. 129 с.
155. Галкин Д.В. Этциони. Социология : Энциклопедия / сост. А.А. Грицанов, В.Л. Абушенко,Г.М. Евелькин, Г.Н. Соколова, О.В. Терещенко. URL: http://voluntary.ru/dictionary/568/word/
yetcioni-etzioni-amiatai (дата звернення 05.06.2019).
156. Ганьба Б.П. Системний підхід та його застосування в дослідженні України як демократичної, соціальної, правової держави : дис. … канд. юрид. наук. Київ, 2001. 185 с.
157. Гарет Дейвис. Право внутреннего рынка Европейского Союза : учеб. пособ. К., 2004.
158. Гарник А.В. Философия права: предметная специфика, место и значение в системе социально-гуманитарного знания. Днепропетровск, 1998.
159. Гегель Г.В.Ф. Работы разных лет : в 2 т. М. : Мысль, 1971. Т. 2. 630 с.
160. Гегель Г.В.Ф. Энциклопедия философских наук : в 3 т. М. : Мысль, 1977. Т. 3 : Философия
духа. 471 с.
161. Гегель. Сочинения : в 8-ми т. М., 1934. Т. 7. М-Л.
162. Гельвенций. Об уме : сочинения. М., 1974. Т.1.
380

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

163. Гендерний паритет в умовах розбудови сучасного українського суспільства. 2-е вид., допов., уточ. К. : Український інститут соціальних досліджень, 2003. 129 с.
164. Георгіца А.З., Шукліна Н.Г. До питання про зміст конституційно-правової категорії «демократія». Наук. вісн. Чернівецького ун-ту. Правознавство. Чернівці : Рута, 2003. Вип.
172.
165. Глухарева Л.И. Права человека в современном мире (социально-философские основы игосударственно-правовое регулирование). М., 2003.
166. Глущенко Ю.М. Принципи правотворчої діяльності місцевих державних адміністрацій.
Форум права. 2008. № 2. С. 66–72.
167. Гоббс Т. Левиафан или материя, форма и власть государства церковного и гражданского.
М., 2001.
168. Гоббс Т. Левиафан. М., 1936.
169. Гоббс Т. О свободе и необходимости. Сочинения : в 2 т. / пер. с лат. и англ. М. : Мысль,1989. Т. 1. С. 574–612.
170. Гобгауз Т. Леонард. Апологія свободи. Лібералізм : антологія. К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
171. Голованов Б.Д. Идеология и метод : монография. Харьков : Вид-во «Підручник НТУ «ХПІ»,2011. 288 с.
172. Головко Л.В. Реформа уголовного процесса во Франции. Государство и право. 2001. № 8.
173. Гольбах П. Письма к Евгении. Здравый смысл. М., 1956.
174. Гольбах П.А. О свободе. Избранные произведения : в 2-х т.; пер. с фр. М. : Соцэкгиз, 1963.
Т. 2. С. 337–379.
175. Гом’єн Донна. Короткий путівник по Європейській конвенції з прав людини. Львів : Кальварія, 2000. 172 c.
176. Горобец К.В. Аксиосфера права: философский и юридический дискурс : моногр. Одесса :Фенікс, 2013. 218 с.
177. Горобець К. Міжнародне верховенство права: загадковий концепт. URL: http://nauka.nlu.
edu.ua/wp-content/uploads/2018/06/Горобець-лекція-текстовий-варіант.docx (дата звернення
05.06.2019).
178. Горобець К.В. Верховенство права як ціннісно-нормативний феномен. Науковий журнал
«Філософія права і загальна теорія права». 2013. № 2. С. 207–213.
179. Горобець К.В. Ієрархія цінностей права. Вісник Академії адвокатури України. 2012. Число
2(24).
180. Городовенко В.В. Принцип справедливості судової влади: загальнотеоретичні аспекти.
Адвокат. 2012. № 2 (137).
181. Городовенко В.В. Принципи судової влади : монографія. Х. : Право, 2012. 447 c.
182. Государственное право Германии ; Сокр. пер. нем. 7-томного изд. М. : Ин-т гос-ва и права
РАН, 1994. Т. 2. 319 с.
183. Государственное право СССР. М. : Юридическая литература, 1967.
184. Гражданское право : учебник для студ. вузов / отв. ред. Е.А. Суханов. М. : Волтерс Клувер,2004. Т. 1. 785 с.
381ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

185. Гранат М. Значення гідності людини в конституційному праві. Український часопис конституційного права. 2016. № 1.
186. Гребеньков Г.В. Вчення про природу людини як підґрунтя сучасної правової антропології.
Проблеми правознавства та правоохоронної діяльності : зб. наук. праць. Донецьк, 2005.
№ 1. С. 3–15.
187. Грей Джон. Про негативну і позитивну свободу. Лібералізм : антологія. К. : Смолоскип,2002. 1122 с.
188. Григорьян Б.Т. Философская антропология: исторический очерк. М., 1982.
189. Гринь А.В. Соотношение естественного права и правовых законов в условиях развития
гражданского общества (теоретические аспекты) : дис. … канд. юрид. наук. Краснодар,2014. 203 с.
190. Грищук В.К. Проблеми кодифікації кримінального законодавства України. Львів : Львівський університет, 1993. 138 с.
191. Грищук В.К. Соціальна зумовленість кримінально-правової охорони і захисту гідності
людини в Україні. Право України. 2018. № 9.
192. Грищук В.К. Філософсько-правове розуміння відповідальності людини : монографія.
Хмельницький : ХУУП, 2013. 768 с.
193. Грищук О. Принципи права: філософсько-правовий вимір. Вісник Львівського університету. Серія юридична. 2015. Вип. 61. С. 16–23.
194. Грищук О. Принципи співвідношення міжнародного та внутрідержавного права щодо правлюдини. Вісник Львівського університету. 2006. Випуск 42: Серія юридична. С. 3–9.
195. Грищук О., Рабінович П., Право людини на компенсацію моральної шкоди (загальнотеоретичні аспекти). Львів : Світ, 2006. 197 с.
196. Грищук О.В. Класичне та некласичне праворозуміння: окремі філософсько-правові проблеми. Проблеми державотворення і захисту прав людини в Україні : матеріали ХXІ звітної
науково-практичної конференції (12–13 лютого 2015 р.) : у 2 ч. Львів : Юридичний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка, 2015. Ч. 1. C. 19–22.
197. Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми : монографія. Київ : Атіка,2007. 432 с.
198. Грищук О.В. Людська гідність у праві: філософські проблеми. Л. : Львівський державний
університет внутрішніх справ, 2007. 428 с.
199. Грищук О.В. Природне право як форма об’єктивації цінності людини. Вісник Львівського
університету. Серія юридична. 2007. Вип. 43. С. 3–8.
200. Грищук О.В. Філософія людської гідності у праві. Право України. 2018. № 9.
201. Грищук О.В., Бокало Н.І. Генеза ідеї рівності у класичних та некласичних типах праворозуміння. Хмельницький, 2018. 200 с.
202. Грищук О.В., Гелеш І.А. Формування та розвиток ідеї гуманізму в праві : монографія.
Хмельницький : Хмельницький університет управління та права, 2013. 288 с.
203. Грищук О.В., Добош З.А. Конвергенція справедливості і права: філософсько-правовийаспект : монографія. Хмельницький : Хмельницький університет управління та права,2013. 268 с.
382ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

204. Грищук О.В., Калітинський В.М. Правовий ідеал як основа формування правових ідеологійв основних типах праворозуміння. Хмельницький, 2019. 293 с.
205. Грищук О.В., Попов Д.І. Застосування природного права при здійсненні судового угляду:філософсько-правові аспекти : монографія. Хмельницький : Хмельницький університет
управління та права, 2014. 320 с.
206. Грищук О.В., Романинець М.Р. Формування та розвиток ідеї відповідальності людини вправі : монографія. Л. : Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. 268 с.
207. Грищук О.В., Слюсарчук Х.Т. Лібералізм та комунітаризм у філософсько-правовому вимірі : монографія. Хмельницький : Хмельницький університет управління та права, 2018.
209 с.
208. Грищук О.В., Соломчак Х.Б. Детермінанти позитивної правової відповідальності людини:філософсько-правовий вимір. Хмельницький, 2016. 347 с.
209. Грищук О.В., Шейна А.М. Онтологія принципу демократизму у праві: філософсько-правовий зріз. Хмельницький, 2019. 247 с.
210. Губернський Л., Андрущенко Л., Михальченко М. Культура. Ідеологія. Особистість. Методолого-світоглядний аналіз. М. ; К. : Знання України, 2002. 580 с.
211. Гудима Д.А. Філософсько-антропологічний підхід – методологічний фундамент сучасної
юридичної науки. Проблеми філософії права. 2003. Т. 1. С. 122–125.
212. Гуманистический манифест 2000: призыв к новому планетарному гуманизму. URL: http://
krotov.info/libr_min/k/kur/tz.htm (дата звернення 05.06.2019).
213. Гумбольт Вільгельм. Сфера та обов’язки врядування / цит. за Міл Джон Стюарт Про свободу : Есе ; пер. з англ. К. : «Основи», 2001. 463 с.
214. Гуменюк Т.І. Релігійні права: історичний огляд. URL: http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/(дата звернення 05.06.2019).
215. Гураленко Н.А. Судовий прецедент в системі джерел права: філософсько-правовий аспект
: дис. … канд. юрид. наук : 12.00.12. Львів, 2009.
216. Гурвич Г.Д. Философия и социология права : Избр. соч.; пер. с фр., англ. М.В. Антонова,Л.В. Ворониной. СПб. : Изд-во юрид. фак. СПб. гос. ун-та, 2004. 848 с.
217. Гуревич П.С. Философская антропология : учебное пособие. М., 1997.
218. Гусейнов А.А. Введение в етику. М., 1985.
219. Давыдов Ю.Н., Макс Вебер и современная теоретическая социология. М., 1998.
220. Даль В. Толковый словарь : в 4-х т. М. : Русский язык, 1990. Т. 3. 1098 с.
221. Даль Р. О демократии. М. : Аспект Пресс, 2000. 208 с.
222. Данилов А.Н. Социология власти: теория и практика глобализма. Минск : Университетское,2001. 447 с.
223. Дашо Т.Ю. Загальна характеристика поняття «громадянське суспільство». Науковий вісник
Львівського державного університету внутрішніх справ. Серія юридична. Львів, 2006.
Вип.2. 340 с.
224. Дворкин Р. Либерализм. Современный либерализм: Ролз, Бераин, Дворкин, Кимлика, Сэндел, Тейлор, Уолдрон; пер. с англ. Л.Б. Макеевой. М., 1998.
383

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

225. Дворкин Р. О правах всерьез; пер. с англ.; ред. Л.Б. Макеева. М. : Российская политическая
энциклопедия (РОССПЭН), 2004.
226. Дворкін Р. Ліберальна концепція рівності справедливості. Лібералізм. Антологія / упоряд.
О. Проценко, В. Лісовий. К. : Смолоскип, 2002.
227. Де Монбриаль Т. Действие и система мира / пер. с франц. М. : Московский государственный институт международных отношений (Университет); «Российская политическая
энциклопедия» (РОССПЭН), 2005. 488 с.
228. Де Сальвиа М. Європейская конвенція по правам человека. СПб. : Издательство Р. Асланова «Юридический центр Пресс», 2004. 267 с.
229. Декларация тысячелетия ООН : Резолюция, принятая Генеральной Ассамблеей. 55 сессия.
Пункт 60b повестки дня. 18.09.2000. URL: www.un.org/ru/documents/decl_conv/declarations/summitdecl.shtml (дата звернення: 05.06.2019)230. Демократія та право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності : Матеріали міжнар.
наук. конф. (26 жовт. 2007 р., м. Київ) ; За ред. акад. АПрН України О.В. Скрипнюка. Х. :Право, 2008. 296 с.
231. Демосфен. Речи : в 3-х т. М. : Памятники истор. мысли, 1994. Т. 1.
232. Денис Ллойд. Идея права / перевод с английского М.А. Юмашева, Ю.М. Юмашев ; научный редактор Ю.М. Юмашев. М. : «ЮГОНА», 2002. 416 с.
233. Денисов В. Правам людини європейський рівень поваги та захисту. Віче. 2002. № 4 (121).
234. Дженіс М., Кей Р., Бредлі Е. Європейське право у галузі прав людини: джерела і практика
застосування / пер. з англ. К. : «АртЕк», 1997.
235. Длугач Т.Б. И. Кант: от ранних произведений к критике чистого разума. М. : Наука, 1990.
236. Длугач Т.Б. Подвиг здравого смысла, или Рождение идеи суверенной личности (Гольбах,Гельвеций, Руссо). М., 1995.
237. Добрянський С. Актуальні проблеми загальної теорії прав людини. Львів : Астрон, 2006.
99 с.
238. Добрянський С.П. Застосування Конвенції як вияв діалектики загального й одиничного управорозумінні. Право України. 2000. № 11. С. 38–40.
239. Добрянський С.П. Права людини як специфічна форма буття (існування) моралі. Проблеми
державотворення та захисту прав людини в Україні : Матеріали Х регіональної науково-практичної конференції (13-14 лютого 2004 р., м. Львів). Львів : Юридичний факультет
Львівського національного університету імені Івана Франка, 2004.
240. Дождев Д.В. Римское частное право. М., 1997. 240 с.
241. Дойчик М.В. Ідея гідності людини в європейському ренесансному гуманізмі. URL: http://
www.nbuv.gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2010_40/ Gileya40/F5_doc.pdf (дата звернення
05.06.2019).
242. Документы Московского совещания Конференции по человеческому измерению СБСЕ.
Международное сотрудничество в области прав человека. Документы и материалы. М.,
1993. Вып. 2.
243. Донченко О.П. Свобода як всезагальний принцип права. Проблеми філософії права. 2005.
Т. ІІІ. № 1-2. С. 307–310.
384

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

244. Донченко О.П. Свобода як категорія права : дис. … канд. юрид. наук : 12.00.12. Одеса :Одеська Національна юридична академія, 2010. 193 с.
245. Дроздов С. Фактори ускладнення міжнародного співробітництва в галузі захисту прав таосновних свобод людини. Право України. 1998. № 1. С. 83–85.
246. Дубовицкий В.Н. Правопонимание и источники права. Веснік Гродзенскага дзяржаўнага
універсітэта імя Янкі Купалы. Серыя 4. Правазнаўства. 2008. № 2 (70). С 3–8.
247. Дудаш Т.І. Практика Європейського Суду з прав людини : навч.-практ. посібник. К. : Алерта,2013. 368 с.
248. Дудченко В.В. Традиція правового плюралізму: західна та східна інтерпретація : автореф.
дис ... д-ра юрид. наук : 12.00.01. Одеса, 2007.
249. Дуфенюк О. Політико-правові погляди С. Оріховського. Юридична біографістика: історія,сучасність та перспективи : Матеріали VII міжнародної конференції істориків права. (15-18
вересня 2002 року, м. Феодосія). Сімферополь : Всеукраїнський інформаційно-культурний
центр, 2003. С. 96–103.
250. Дуфенюк О. Ренесансний контекст праворозуміння С. Оріховського: інтердисцилінарне
дослідження. Науковий вісник Львівського державного університету внутрішніх справ.
Серія юридична. Львів, 2006. Вип.2. 340 с.
251. Дюги Л. Общество. Личность. Государство. Социальное право. Индивидуальное право.
Преобразование государства / пер. с фр. Ал. Либензона. СПб. : Изд. Юрид. книжного
магазина Н.К. Мартынова, 1909. 83 с.
252. Дюмон Л. Эссе об индивидуализме. Дубна : Изд. Центр «Феникс», 1997.
253. Евдеева Н.В. Интегративные теории правопонимания в современной России : дисс. …
канд. юрид. наук : 12.00.01. Нижний Новгород, 2005. 187 с.
254. Енцикліка Fides et Ratio Святішого Отця Івана Павла ІІ до єпископів Католицької Церквипро співвідношення віри й розуму. К. : «Кайрос» ; Л. : «Свічадо», 2000. 152 с.
255. Ершов В.В. Теоретические и практические проблемы правопонимания, правотворчестваи правоприменения. Российское правосудие. 2008. № 7.
256. Етика та естетика : навч. посіб / авт. колектив ; під заг. ред. проф. М.П. Гетьманчука. Львів :ЛьвДУВС, 2010. 320 с.
257. Євінтов В.І. Принцип рівності та недискримінації. URL: http://zakony.com.ua/juridical.
html?catid=44188 (дата звернення 05.06.2019).
258. Євргафова Є. Проблема істини у правовій науці та практиці. Вісник Національної академії
правових наук України. 2014. № 1 (76).
259. Єфремова І.В. Свобода як морально-правовий феномен: соціально-філософський аспект
проблеми. Філософія науки: традиції та інновації. 2011. № 1 (3). С. 255–256.
260. Жадько В.А. Ідея гуманізму в історії філософської думки: староіндійська філософія. Гуманітарний вісник Запорізької державної інженерної академії. 2010. Вип. 42. С. 25–33.
261. Жербовська К.А. Правові цінності у взаємодії правових систем : дис. … канд. юрид. наук :12.00.01. Одеса, 2017. 222 с.

385ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

262. Жюлиа Д. Философский словарь / пер. с франц. М. : Междунар. отношения, 2000. 544 с.
URL: http://terme.ru/dictionary/878/word/ %C3%D3%CC%C0%CD%C8%C7%CC (датазвернення 05.06.2019).
263. Заблоцька Л. Виникнення та формування міжнародних стандартів у галузі прав людини.
Український часопис прав людини. 1995. № 1.
264. Зав’ялова Г.И. Экзистенциальные трансформации свободы. Вестник Оренбургского государственного университета. 2005. № 7. С. 98–104.
265. Завадская Л. Опыт проведения гендерной экспертизы законодательства России. Рівність
жінок і чоловіків в Україні: правові аспекти : матеріали міжнар. наук.-практ. конф. (20-21листоп. 2000 р., м. Київ). К., 2001. С. 61–79.
266. Завальнюк В.В. Феміністична та гендерна юриспруденція як складові юридичної антропології. Правове життя сучасної України : матеріали міжнародної наукової конференції
професорсько-викладацького складу, присвяченої 15-річчю Національного університету
«Одеська юридична академія» та 165-річчю Одеської школи права. Одеса : Фенікс, 2012.
Т. 1.
267. Загальна теорія держави і права : підручник / М.В. Цвік, О.В. Петришин, Л.В. Авраменкота ін.; за ред. д-ра юрид. наук, проф., акад. АПрН України М.В. Цвіка, д-ра юрид. наук,проф., акад. АПрН України О.В. Петришина. Харків : Право, 2009. 584 с.
268. Заєць А.П. Біосоціальні передумови правової регуляції у суспільстві та формальні соціальні
атрибути права (історико-гносологічний аспект). Вісник Академії правових наук України.
1997. № 1 (8).
269. Заздравнова О.І. Ідеологія в еволюційному соціумі. Харків, 1999. 208 с.
270. Зайцев С.А. К вопросу о понятии справедливости. Вестник Омского университета. 1999.
Вып. 4. С. 148–151.
271. Заключительный акт совещания по безопасности и сотрудничеству в Европе. Международное право в документах : Учебное пособие / сост. Н.Т. Блатова. М. : Юрид. лит., 1982.
856 с.
272. Закомлистов А.Ф. Судебная этика. СПб. : Юридический центр Пресс, 2002.
273. Залоило М.В., Черкашина­Шмидт О.В. Интегративное правопонимание: новый подход. Журнал российского права. 2014. № 4. С. 143–147. URL: http://webcache.googleusercontent.com/
search?q=cache:5T7PUSLtdNYJ: www.center-bereg.ru/l25.html+&cd=1&hl=uk&ct=clnk&gl=ua(дата звернення 05.06.2019).
274. Заметки о правах человека и мониторинге прав человека. Варшава : Хельсинский Фондпо правам человека, 1997. 79 с.
275. Зеліско Л.I. Філософсько-культурологічні підходи до змісту поняття «правового закону».
Законодавство України: проблеми та перспективи розвитку. 2006. № 7.
276. Зиннурова Л.И. Гуманизм: происхождение, сущность, роль в обществе. Вісник СевДТУ :зб. наук. пр. Севастополь : Вид-во СевНТУ, 2009. Вип. 94 : Філософія. С. 90–97.
277. Зорькин В.Д. Позитивистская теория права в России. М. : Изд-во Московского ун-та, 1978.
270 с.
278. Игнаткин О.Б. Проблема «либерального равенства» в концепции Рональда Дворкина : дис.
... канд. юрид. наук : 23.00.01. Москва, 2005. 178 с.
386ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

279. Иконникова Г.И., Ляшенко В.П. Философия права : учебник. 2-е изд., перераб. и доп. М. :Издательство Юрайт, 2011. 351 с. Серия : Магистр.
280. Ильин И.А. О сущности правосознания. Соч. : в 2 т. М., 1993. Т. 1 : Философия права.
Нравственная философия.
281. Ильин И.А. Общее учение о праве и государстве. О сущности правосознания : Собр. соч.
М., 1994. Т. 4.
282. Ильин И.А. Путь к очевидности. М., 1993.
283. История политических и правовых учений / под общ. ред. В.С.Нерсесянца. М., 1988.
284. История филосифии права. СПб. : Юридический институт, СПб университет МВД России,1998. 640 с.
285. История философии: Запад-Россия-Восток (книга четвёртая. Философия XXв.). М. : Греко-латинский кабинет Ю.А. Шичалина, 1999. 448 с.
286. Іван Павло ІІ. Енцикліка «Сотий рік – Centesimus Annus». К. : Кайрос, 2001. 102 с.
287. Іваненко О.В. Теоретико-правовий аналіз доктринальних типів праворозуміння: сучасний
погляд. Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія Юридичні науки.
2015. Вип. 3. Т. 1. С. 11–15.
288. Ісаков В.В. Встановлення громадянського суспільства: істоико-правовий аспект. Юридичний науковий електронний журнал. 2014. № 2. С. 8–11.
289. Історія вчень про державу і право : підручник / за ред. проф. Г.Г. Демиденка, проф. О.В.
Петришина. Х. : Право, 2009. 256 с.
290. Кавалеров А.А. Цінність у соціокультурній трансформації. Одеса : Астропринт, 2001.
291. Каган М.С. Философская теория ценности. СПб.: ТОО ТК «Петрополис», 1997. 205 с.
292. Калиновський Ю.Ю. Правосвідомість українського суспільства: ґенеза та сучасність :монографія. Х. : Право, 2008. 288 с.
293. Калмикова О.С. Деякі питання участі ЄС у боротьбі з дискримінацією URL: http://archive.
nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/Yurystukr/20123/ 13Kalm.pdf (дата звернення 05.06.2019).
294. Кальниш Ю.Г. Пряма демократія в Україні: історичні традиції та перспективи розвитку.
Стратегічні пріоритети : наук.-аналіт. щокв. зб. 2008. № 4 (9). С. 5–15.
295. Кальной И.И. Филисофия права : Учебник. СПб.: Издательство Р. Асланова «Юридический
центр Пресс», 2006. 259 с.
296. Камю А. Справедливі / пер. О. Соловей. Мюнхен : Сучасність, 1968. (Друк «Logos»). 77 с.
297. Камю А. Творчество и свобода. Критическое эссе. Правовая мисль: Антология. / автор
составитель В.П. Малахов. М. : Наука, 1990.
298. Канке В.А. Философия. Исторический и систематический курс : Учебник для вузов. 2-е
изд., перераб. и допол. М. : Логос, 1998.
299. Кант И. Основы метафизики нравственности. Сочинения : в 6-ти т. / под общ. ред. В.Ф.
Асмуса, В. Гулыги, Т.И. Ойзермана. М. : Мысль, 1965. Т. 4. Ч. 1. 544 с.
300. Кант И. Сочинение : в 6-ти т. М., 1963-1966.
301. Кант И. Трактаты и письма. М. : Наука, 1980. 709 с.
387ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

302. Кант І. Критика чистого розуму. К. : Юніверс, 2000. 501 с.
303. Капицын В.М. Права человека и механизмы их защиты : Учебное пособие. М. : ИКФ«ЭКМОС», 2003. 288 с.
304. Капто А.С. Мораль в моделях мироустройства : Монография. М. : Восток – Запад, 2011.
598 с.
305. Карасева И.А. Конкуренция конституционных ценностей в практике Конституционного
суда Российской Федерации и конституционных судов зарубежных стран : дис. … канд.
юрид. наук : 12.00.02. Москва : МГУ, 2014. 244 с.
306. Карась А. Філософія громадянського суспільства в класичних теоріях і неокласичних
інтерпретаціях : Монографія. Київ ; Львів, 2003. 520 с.
307. Карташкин В.А. Европейская конвенция о защите прав человека и основных свобод и становление правового государства в Росии. Права человека и политическое реформирование
/ Отв. ред. Е.А. Лукашева. М., 1997. 151 с.
308. Карташкин В.А. Права человека и развитие международного права. Права человека :Учебник / Отв. ред. Е.А. Лукашева. М., 1999.
309. Карташов В.Н. Принципы права. Теория государства и права / под ред. проф. Бабаева
В.К. М., 2001.
310. Кашкин С.Ю. Европейский Союз: основополагающие акты в редакции Лиссабонского
договора с комментариями. М. : ИНФРА-М, 2011. 698 с.
311. Кашкин С.Ю., Четвериков А.О., Калиниченко П.А. и др. Право Европейского Союза :учебное пособие. 3-е изд., перераб. и доп. / отв. ред. С.Ю. Кашкин. М. : Проспект, 2011.
274 с.
312. Кашуба М.В. Утвердження українського ренесансу. Рецензія на: Литвинов В. Ренесансний
гуманізм в Україні. Філософська думка. 2001. № 4. С. 153–157.
313. Кекс Д. Засадничі цінності лібералізму. Лібералізм: антологія. К. : Смолоскип, 2002.
1122 с.
314. Кельзен Ганс. Чисте правознавство: З дод.: Пробл. справедливості / пер. з нім. О. Мокровського. К. : Юніверс, 2004. 496 с.
315. Кельман М.С., Мурашин О.Г. Загальна теорія держави та права : підручник. К. : Кондор,2005. 609 с.
316. Кириченко В.М., Куракін О.М. Теорія держави і права модульний курс. Навчальний посібник. К. : Центр учбової літератури, 2010. 264 с.
317. Кімлика Віл Ліберальна рівність. Лібералізм: антологія. К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
318. Кісь Р. Аспекти національної ідеї. Українська національна ідея. Наук. зб. Бюлетень Всеукарїнського Наукового та Професійного Товариства ім. М. Міхновського. К. : Українська
видавнича спілка, 1998. № 4. 84 с.
319. Климончук С. Суспільно-політична думка стародавньої Греції про свободу і моральну відповідальність URL: http://www.nbuv.gov.ua/portal/natural/ Nvuu/PSF/2009_12/Klymonchuk.
pdf (дата звернення 05.06.2019).
320. Книга всемирных рекордов интеллекта. Симферополь : «Реноме», 1997. Т. 2: Эмоции ума.

388

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

321. Ковальський В.С., Козинцев І.П. Правотворчість: теоретичні та логічні засади. К. : Юрінком Інтер, 2005. 192 с.
322. Ковальчук В. Конституція та легітимація державної влади. URL: http://science2016.lp.edu.
ua/sites/default/files/Full_text_of_%20papers/vnulpurn_2016_855_54.pdf (дата звернення
05.06.2019).
323. Ковальчук В. Проблема легітимності державної влади в контексті теорії народовладдя.
Вісник Акад. прав. наук України. 2008. № 2 (53). С. 232–243.
324. Ковальчук В.Б. Вчення Томи Аквінського про владу та закон. Держава і право : Збірник
наукових праць Інституту держави і права імені В.М.Корецького НАН України. Юридичніта політичні науки. К., 2005. Вип. 28.
325. Ковальчук О.М. Хаврук В. Цінність права в соціологічному підході до праворозуміння.
Часопис Київського університету права. 2012. № 2. С. 15–18.
326. Ковлер А.И. Антропология права : Учебник для вузов. М. : Издательство Норма, 2002.
480 с.
327. Ковтонюк А.М. Основні концепції права в інтегративній юриспруденції. Університетські
наукові записки. 2007. № 4. С. 32–37.
328. Ковшик А.О. Покоління прав людини: поняття та загальна характеристика. Правозахисний
рух: історія та сучасність : Сьома Всеукр. студ. наук.-практ. конф. / Полтавський національний педагогічний університет імені В.Г. Короленка. Полтава, 2014. С. 162–165.
329. Козлихин И.Ю. Правопонимание Ф.А. Хайека. Правоведение. 1992. № 5. С. 67–75.
330. Козловський А.А. Право як пізнання: Вступ до гносеології права. Чернівці : Рута, 1999.
295 с.
331. Козюбра М. Праворозуміння: поняття, типи та рівні. Право України. 2010. № 4. С. 10–21.
332. Козюбра М. Принцип верховенства права у конституційному правосудді. Закон і бізнес.
2000. № 17.
333. Козюбра М.І. Правовий закон: проблема критеріїв. Вісник Акад. прав. наук України. 2003.
№ 2–3 (33–34). С. 83–96.
334. Колесніченко Н.М. Універсальність прав людини: сучасні підходи до проблеми / Н.М.
Колесніченко. Наукові праці Чорноморського державного університету імені Петра
Могили. Сер. : Політологія. 2012. Т. 178. Вип. 166. С. 31–35.
335. Колодій А. Процес деліберації як складова демократичного врядування. Демократичні
стандарти врядування й публічного адміністрування. Матеріали науково-практичної
конференції. ЛРІДУ НАДУ при Президентові України, 4 квітня 2008 р. Львів, 2008. С.
106–110.
336. Колодій А.М. Конституція і розвиток принципів права України (питання методології) :автореф. ... д-ра юрид. наук : 12.00.02. К. : 1999. 39 с.
337. Колодій А.М. Принципи права України : монографія. К. : Юрінком Інтер, 1998. 208 с.
338. Колодій А.Ф. На шляху до громадянського суспільства: Теоретичні засади й соціокультурні
передумови демократичної трансформації в Україні. Л., 2002. 275 с.
339. Комаров В.В. Основи государства и права. Харьков : Национальная юридическая академия
Украйни, 1999. 236 с.
389ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

340. Коментарий к Уголовному кодексу Российской Федерации. Особенная часть / под. ред.
проф. Скуратова Ю.И., Лебедева В.М. М. : Издательская группа ИНФРА. М-НОРМА, 1996.
529 с.
341. Комкова Г.Н. Конституционный принцип равенства прав и свобод человека и гражданинав России (Понятие, содержание, механизм защиты) : дисс. … д-ра юрид. наук : 12.00.02.
Саратов, 2002. 384 c. URL: http://www.dslib.net/konstitucion-pravo/konstitucionnyj-principravenstva-prav-i-svobod-cheloveka-i-grazhdanina-v-rossii.html (дата звернення 05.06.2019).
342. Компендіум Соціальної доктрини Церкви. К. : Кайрос, 2008. С. 103–108.
343. Конвенція про захист прав і основних свобод людини від 4 листопада 1950 р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/995_004 (дата звернення 05.06.2019).
344. Конституційно-правові форми безпосередньої демократії в Україні : проблеми теорії іпрактики / за заг. ред. В.Ф. Погорілка. К. : Інститут держави і права ім. В.М. КорецькогоНАН України, 2001. 354 c.
345. Конституція України: науково-практичний коментар / Національна академія правових наукУкраїни. Харків: Право. 2003.
346. Копієвська О.Р. Право як культурно-історичний феномен. URL: http://www.nbuv.gov.ua/
portal/Soc_Gum/Vdakk/2010_4/31.pdf (дата звернення 05.06.2019).
347. Коржанський М.Й. Кримінальне право України: Частина Особлива. К. : Генеза, 1998. 592 с.
348. Короткий оксфордський політичний словник / за редакцією І. Макліна і А. Макмілана;переклад з англ. К. : Основи, 2006.
349. Косович В.М. Оцінювання й оцінки у національному й міжнародному правозахисті. Львів,2006. 251 с.
350. Костенко О. Соціальний натуралізм – актуальна ідеологія для нової України (запрошеннядо ідеологічної дискусії). URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/viche_2012_22_10 (дата звернення
05.06.2019).
351. Костенко О.Б. Свобода як евристичний принцип право розуміння. Проблеми філософії
права. 2006-2007. Т. IV-V. С. 93–97.
352. Костицький М.В., Чміль Б.Ф. Філософія права : навч. посіб. К.: Юрінком Інтер, 2000. 336 с.
353. Котляревский С.А. Власть и право. Проблема правового государства. СПб. : Лань, 2001.
368 с.
354. Котусенко В. Тома Аквінський і його філософія. Передмова. Тома Аквінський. Коментарідо Арістотелевої «Політики» / пер. з латини. К. : Основи, 2000. 794 с.
355. Кравець В.М. Типи праворозуміння як методології основних філософсько-правових
дискурсів : дис. … канд. юрид. наук : 12.00.12 / Національна академія внутрішніх справ
України МВС України. К., 2003. 179 с.
356. Красноголова Ю. Дилема лібералізму і комунітаризму. Віче. 2008. № 2. URL: http://www.
viche.info/journal/814/ (дата звернення 05.06.2019).
357. Кресіна І. До питання про визначення поняття громадянського суспільства і української
революції 2004 року. Політичний менеджмент. 2005. № 6 (15). C. 3–6.
358. Кроз М.В., Ратинова Н.А. Социально-психологические и правовы еаспекты ксенофобии.
М. : Academia, 2007. 52 с.
390ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

359. Кроль М. Теория справедливости. URL: http://www.cloudwatcher.ru/ analytics/5/view/26/(дата звернення 05.06.2019).
360. Крочук М.І. Філософсько-правовий вимір гендерної рівності : дис. … канд. юрид. наук :12.00.12. Львів : Львівський державний університет внутрішніх справ, 2013. 175 с.
361. Кудишина А.А. Гуманизм – феномен современной культуры. URL: http://www.humanism.
ru/ph3.htm (дата звернення 05.06.2019).
362. Кудрявцев В.Н. О правопонимании и законности. Государство и право. 1994. № 3.
363. Кузнецова Н.И. Наука в ее истории (методологические проблемы) : монография. М. :Наука, 1982. 256 с.
364. Кузнєцов В.І. Філософія права. Історія та сучасність : Навч. псіб. К. : ВД «Стилос»: ПЦ«Фоліант», 2003. 382 с.
365. Культура, философия, оброзование в стратегіях ХХІ века : научное издание / О.Н. Кузь,В. А. Стрижко, П.В. Брунько, Т.Е. Гетало, И.В. Жеребятникова, А.А. Конов, Н.Д. Пальм,Ю.И. Потоцкая, А.В. Сорокина, И.В. Тарасенко, В.А. Черненко, В.Ф. Чешко; под общ.
ред. канд. соц. наук, доцента О.Н. Кузя. Харьков : Изд. ХНЭУ, 2006.
366. Куракін О.М. Співвідношення верховенства права та закону в розрізі соціологічної концепції
праворозуміння / О.М. Куракін, М.Ю. Романов. Науковий вісник Херсонського державного
університету. Серія Юридичні науки. 2015. Вип. 2. Т. 1. С. 33–36.
367. Куян І. Проблема співвідношення принципів міжнародного права і національного суверенітету. Публічне право. 2011. № 3. С. 27–34.
368. Кьеркегор С. Страх и трепет. М., 1993. 384 с.
369. Ладиченко В.В. Юридична справедливість як принцип права. Держава і право : Збірник
наукових праць. Юридичні і політичні науки. Випуск 31. К. : Інститут держави і права
імені В.М.Корецького НАН України, 2006. 624 с.
370. Лазар І.Г. Гендерна політика: поняття, визначення, управлінські підходи: словник-довідник.
Львів : Ліга-Прес, 2005. 142 с.
371. Лазарев В.В., Липень С.В. Теория государства и права : Учебник для вузов. 2-е изд., испр.
и доп. М. : Спарк, 2000. 511 с.
372. Лазарев В.М., Федорова В.Г. Принцип правового равенства и юридическая ответственность
(проблемы методологи и теории взаимосвязи) : монография / МОУ «Волжский інститут
экономики, педагогіки и права». Волгоград : Узд-во Волгу, 2005. 132 с.
373. Лакс Д. О плюрализме человеческой природы. Вопросы философии. 1992. № 10.
374. Лапаева В. Различные типы правопонимания: анализ научно-практического потенциала.
Законодательство и экономика. 2006. № 4. С. 5–15.
375. Лапаева В.В. Правовой принцип формального равенства. Журнал российского права. 2008.
№ 2. URL: http://teoria-prava.hse.ru/library/41-article/63-lapayeva-the-legal-principle-of-formalequality (дата звернення 05.06.2019).
376. Лапаева В.В. Типы правопонимания: правовая теория и практика : монография. М. : Российская академия правосудия, 2012. 580 с.
377. Левченко К.Б. Гендерна політика в Україні: визначення, формування, управління : монографія. Х. : Вид-во Нац. ун-ту внутр. справ, 2003. 344 с.
391ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

378. Левченко К.Б. Дискримінація: правове визначення поняття. URL: http://archive.nbuv.gov.
ua/portal/soc_gum/Nashp/2011_2_1/Levchenk.pdf (дата звернення 05.06.2019).
379. Левчулич В.В. Морально-етичний та правовий зміст категорії рівність. Мультиверсум.
Філософський альманах. К. : Центр духовної культури, 2004. № 39. URL: http://www.filosof.
com.ua/Jornel/M_39/Levkul_1.htm (дата звернення 05.06.2019).
380. Легуша С.М. Структура правової свідомості. Правова держава : Щорічник наукових праць
Ін-ту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України. 2007. Вип. 18. С. 95–101.
381. Лейпхарт А. Демократия в многосоставных обществах: сравнительное исследование / пер.
с англ. под. ред. А.М. Салмина, Г.В. Каменской. М. : Аспект-Пресс, 1997. 287 с.
382. Лейст О.Э. Сущность права. Проблемы теории и философии права. М. : ИКД «Зерцало-М»,2002. 288 с.
383. Лейст О.Э. Три концепции права. Советское государство и право. 1991. № 12. С. 3–17.
384. Лексин И.В. Основы теории права : учебное пособие. М. : МИД «ФОРУМ»: ИНФРА–М.,
2011. 272 с.
385. Ленер М. Людська гідність в Основному Законі Федеративної Республіки Німеччина
Людська гідність у праві Німеччини, Польщі та України : матеріали міжнародного науково-практичного семінару. К., 2017. 35 с.
386. Леонтьев Д.А. Психология свободы: к постановке проблемы самодетерминации личности.
Психологический журнал. 2000. Т. 21. № 1. URL: http://www.psylib.ukrweb.net/books/_leond01.
htm (дата звернення 05.06.2019).
387. Лившиц Р.3. Теория права. Учебник. М. : Издательство БЕК, 1994. 224 с.
388. Лившиц Р.З. Теория права : учебник. 2-е изд. М. : Издательство БЕК, 2001. 224 с.
389. Литвинов В. Ренесансний гуманізм в Україні. К. : Видавництво Соломії Павличко «Основи», 2000. 472 с.
390. Лісовий В. Що таке національна (українська) ідея? Націоналізм: антологія / упор. О.
Проценко, В. Лісовий. К. : Смолоскип, 2000. 872 с.
391. Лобовиков В.О. Математическое правоведение. Екатеринбург : Изд-во Гуманитарного ун-та;Иэд-во Уральской государственной юридической академии, 1998. Часть 1 : Естественное
право. 240 с.
392. Локк Дж. Два трактати про врядування. К. : Основи, 2001. 265 с.
393. Локк Дж. Опыт о человеческом разумении. Сочинения : в 3-х т. М. : Мысль, 1995. Т.1.
621 с.
394. Лосев А. Ф. Эстетика Возрождения. М. : Мысль, 1978.
395. Лук’янова Г.Ю. Методологічний пошук синтезу типів праворозуміння в сучасній українській юриспруденції. Європейські перспективи. 2012. № 2(2). С. 53–59.
396. Лукашева Е.А. Права человека как критерий нравственного измерения политики и государственной власти. Права человека и политическое реформирование. М., 1997. 151 с.
397. Лукашева Е.А. Право, мораль, личность / отв. ред. В.М. Чхиквадзе; АН СССР. Ин-т государства и права. М.: Наука, 1986.

392

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

398. Лукашева Е.А. Человек, право, цивилизации: нормативно-ценностное измерение. М. :Норма, 2009. 384 с.
399. Лукашук И.И. Глобализация, государство, право, XXI век. М., 2000. 262 с.
400. Лукашук И.И. Международное право. Общая часть : учеб. для студентов юрид. фак. ивузов. Изд. 3-е, перераб. и доп. М. : Волтерс Клувер, 2005. 432 с.
401. Луць Л.А. Європейські міждержавні правові системи та проблеми інтеграції з ними правової системи України (теоретичні аспекти) : монографія. К. : Ін-т держави і права ім.
В.М. Корецького НАН України, 2003. 304 с.
402. Луцький А. Екзистенціалістський підхід до правової ідеології. Национальный юридический
журнал: теория и практика. 2015. С. 11–14.
403. Луцький А.І. Правова ідеологія в системі правової свідомості. Науковий вісник Міжнародного гуманітарного університету. Сер. : Юриспруденція. 2014. № 8. С. 25–27.
404. Луцький І.М. Справедливість як філософсько-правова засада українського державотворення : автореф. дис. … канд. юрид. наук : 12.00.12. / Національна академія внутрішніх
справ України. К., 2005. 17 с.
405. Львова О. Інтегративне праворозуміння: витоки та сучасність. Актуальні питання державотворення в Україні : матеріали конференції (м. Київ, 30.03.2012 року). К. : КНУ ім.
Т. Шевченка, 2012. С. 17–18.
406. Лямцев В. Формирование человека как личности. Социально-философский аспект. Л.,
1984.
407. Лясота Л.І. Формування системи політичних цінностей у сучасному соціумі : автореф.
дис. ... канд. політ. наук : 23.00.02 / Одеська національна юридична академія. О., 2002.
408. Мавлюдов А.А. Местное самоуправление как составная часть демократического общественного устройства. Вестник ТИСБИ. 2000. № 1. С. 97–101.
409. Майоров Г. Формирование средневековой философии. Латинская патристика. М., 1979.
431 с.
410. Макинтайр А. После добродетели: Исследования теории морали. М., 2000.
411. Макінтайр Е. Після чесноти: дослідження з теорії моралі / Пер. з анг. К. : Дух і літера,2002. 436 с.
412. Маккелем Джеральд К. Негативна і позитивна свобода. Лібералізм: антологія. К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
413. Максаимов С.І. Верховенство права як ідея і принцип. Актуальні проблеми тлумачення ізастосування юридичних норм : зб. ст. учасн. міжнар. наук.-практ. конф., присвяч. пам’ятіпроф. П.О. Недбайла (28–29 берез. 2008 р.). Л. : Львів. нац. ун-т ім. І. Франка, 2008. С.
39–40.
414. Максимов С. Антропологічні передумови правової теорії досвід класичної філософії права.
Вісник Львівського університету. 2002. Випуск 37: Серія юридична.
415. Максимов С. Природне і позитивне право як елементи правової реальності. Вісник Академії
правових наук України. 2001. № 1 (28).
416. Максимов С. Природно-правове мислення. Вісник Академії правових наук України. 2000.
№ 4 (27).
393

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

417. Максимов С.И. Правовая реальность: опит философского осмысления. Харьков : Право,2002. 328 с.
418. Максимов С.І. Дуальність права. Право України. 2010. № 4. С. 36–42.
419. Максимова И.М. Правосознание как источник правового поведения личности : дисс. ...
канд. юрид. наук / Нижегородская академия МВД России. Н. Новгород, 2005.
420. Маланчук П. Вступ до міжнародного права за Ейкхерстом. Харків : Консум, 2000.
421. Малахов В.А. Етика: курс лекцій : навч. посібник. 6-те вид. К. : Либідь, 2006. 384 с.
422. Малахов В.П. Природа, содержание и логика правосознания. М., 2001.
423. Малахов В.П. Философия права : учеб.пособие для студентов вузов, обучающихся по специальности «Юриспруденція». 2-е изд. перераб. и доп. М.: ЮНИТИ-ДАНА, 2007. 336 с.
(Серия «Cogito ergo sum»).
424. Малеин Н.С. Охрана прав личности советским законодательством. М. 1985.
425. Мальцев В.В. Принципы уголовного законодательства и общественно-опасное поведение.
Государство и право. 1997. № 2. С. 98–102.
426. Мамардашвили М.К. Как я понимаю философию. М., 1990.
427. Мамонов І. Потреби та інтереси людини як основа публічного управління. URL: http://
visnyk.academy.gov.ua/wp-content/uploads/2013/11/2012-3-31.pdf (дата звернення 05.06.2019).
428. Манан П. Общедоступный курс политической философии / пер. с фр. В.И. Божовича. М.
: Моск. шк. политич. философии, 2004. 332 с.
429. Мантурова Н.С. Социально-правовые ценности: основания для дефиниции. URL: https://cyberleninka.ru/article/n/sotsialno-pravovye-tsennosti-osnovaniya-dlya-definitsii (дата звернення
05.06.2019).
430. Мареев С.Н., Мареева Е.В. История философии (общий курс) : учебное пособие. М. :Академический Проект, 2004. 880 с.
431. Маритен Ж. Человек и государство / пер. Т. Лифинцевой. М. : Идея-персс, 2000. 196 с.
432. Марк ван Хук. Право как коммуникация / пер. с англ. М.В. Антонова и А.В. Полякова.
СПб. : Издательский дом С.-Петерб. гос. ун-та, ООО «Университетский издательскийконсорциум», 2012. 288 с.
433. Марков Б.В. Философская антропология: очерки истории и теории. СПб. : Издательство
«Лань», 1997.
434. Маркс К., Енгельс Ф. Сочинения. Изд. второе. М. : Государственное издательство политической литературы, 1961. Т. 20.
435. Маркс К., Энгельс Ф. Размышления юноши при выборе профессии. Из ранних произведений. М., 1956.
436. Маркус Эльмонс С. Права человека в национальной и международной перспективах.
Права человека в истории человечества и в современном мире / отв. ред. Е.А. Лукашева.
М., 1989.
437. Мартышин О. Классические типы правопонимания и «новые теории права». Право України. 2010. № 4.

394ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

438. Мартышин О.В. Проблема ценностей в теории государства и права. Государство и право.
2004. № 10.
439. Мартышин О.В. Справедливость и право. Право и политика. 2000. № 12.
440. Материалисты Древней Греции. М. : Наука, 1955.
441. Матузов Н.И., Малько А.В. Теория государства и права. М. : Юристъ, 2004.
442. Матюх Т.М., Басараба Т. Класичний гуманізм – генезис та еволюція поглядів. URL: http://
www.nbuv.gov.ua/portal/Chem_Biol/Vnuvgp/2009_3_3/ v47180.pdf (дата звернення 05.06.2019).
443. Машков А. Проблеми теорії держави і права. Основи : курс лекцій. К. : К.І.С., 2008.
444. Международный опыт государственного обеспечения равенства женщин и мужчин : материалы междунар. конф. (30 июня – 1 июля 2003 г.). Киев, 2004. 298 с.
445. Мельник Т.М. Міжнародний досвід гендерних перетворень. К. : Логос, 2004. 320 с.
446. Мельничук Н.Ю. Дискурс «злочину» та «покарання» у контексті класичної філософської
парадигми : монографія. Львів : Львівський державний університет внутрішніх справ,2006. 328 с.
447. Мигул І. Політичні ідеології: порівняльний аналіз. К. : Фонд «Українська перспектива»,1997. 52 с.
448. Микешина Л.А. Философия познания. М. : Прогресс-Традиция, 2002. 624 с.
449. Миллер Р. Личность и общество. М. : «Прогресс», 1965.
450. Миронов А.В. Понятие ценности, виды и иерархия ценностей. Социогуманитарные знания. 2007. № 1.
451. Михайлов А. Либертатно-юридическая аксиология. URL: http://blog.pravo.ru/ blog/
theory/29228.html (дата звернення 05.06.2019).
452. Михайлов А.М. Правовая идеология в юридической науке и социальной практике. Коммуникативная теория права и современные проблемы юриспруденции: К 60-летию Андрея
Васильевича Полякова :. коллективная монография : в 2 т. / под ред. М.В. Антонова, И.Л.
Честнова; предисл. Д.И. Луковской, Е.В. Тимошиной. СПб. : ООО Издательский Дом«Алеф-Пресс», 2014. Т. 2. Актуальные проблемы философии права и юридической наукив связи с коммуникативной теорией права. С. 321–341.
453. Михальченко М.І. Ідеологія. Соціальна філософія. Короткий енциклопедичний словник.
Харків : Рубікон, 1997. 400 с.
454. Мицкевич А.В., Лейст О.Э. Теория государства и права : курс лекций / под ред. М.Н.
Марченко. М. : Зерцало ; ТЕИС, 1996. 475 с.
455. Мишина И.Д. Нравственные ценности в праве : дис. … канд. юрид. наук : 12.00.01. Екатеринбург, 1999.
456. Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, прийнятий Резолюцією 2200А
(ХХІ) Генеральної Асамблеї ООН від 16 грудня 1966 р. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/
show/995_086 (дата звернення: 05.06.2019).
457. Мізес Людвіг фон Капіталізм, ринок і свобода. Лібералізм: антологія. К. : Смолоскип,2002. 1122 с.
458. Мілль Дж. Стюарт. Про свободу : Есе / пер. з англ. К. : «Основи», 2001. 463 с.
395ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

459. Мілль Дх. Стюарт. Індивідуальна свобода і межі суверенності індивіда. Лібералізм: антологія. К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
460. Мірошниченко О.А. Принцип верховенства права у міжнародному публічному праві. 2012.
№ 1. С. 644–647.
461. Мірошниченко Ю.Р. Конституційно-правове забезпечення народовладдя в Україні : монографія / за ред. О.Л. Копиленка. К. : Фенікс» 2012. 360 с.
462. Мовчан А.П. Международная защита прав человека. М., 1958.
463. Мозоль Н.І. Сучасні концепції праворозуміння: поняття, характеристика та особливості.
Науковий вісник національної академії внутрішніх справ. 2013. № 1. С. 36–41..
464. Молодиченко В.В. Модернізація цінностей в українському суспільстві засобами освіти:(філософ, аналіз). К. : Знання України, 2010.
465. Мороз С.П. Свобода як джерело ідеї прав людини в політико-правовій думці. Науковий
вісник Юридичної академії Міністерства внутрішніх справ. 2005. № 4 (24).
466. Морозов Д.Г. О верховенстве права и правового закона. Ленинградский юридический
журнал. 2011. № 3. С. 200–210.
467. Морозова Л.А. Теория государства и права : учебник. Изд. 4-е, перераб. и доп. М. : Российское юридическое образование, 2010. 384 с.
468. Москаленко В.В. Соціальні ідеали як виявлення творчої сутності свідомої особистості.
Психологія і особистість. 2015. № 1. С. 31–44.
469. Музика І.В. Ліберальна ідеологія як фактор трансформації сучасного праворозуміння.
Проблеми філософії права. 2006-2007. Том IV-V. С. 68–72.
470. Муромцев С.А. Определение и основное разделение права / вступит. статья, коммент.
доктора юридических наук, професора Ю.И. Гревцова. 2-е изд. доп. СПб. : ИздательскийДом С.-Петерб. гос.ун-та, Издательство юридического факультета СПбГУ, 2004. 224 с.
471. Мусиенко С.Г. Концептуализация понятия политической ответственности. Проблемы
управления: Академия управления при призиденте республики Бєларусь. 2007. № 25. С.
221–224.
472. Мустафа Найем. Френсіс Фукуяма: Путін робить рівно те саме, що робив Гітлер. Українська правда. 27 серпня 2014. URL: https://www.pravda.com.ua/articles/2014/08/27/7035903/(дата звернення 05.06.2018).
473. Мухина Т.А. Проблема соотношения естественного и позитивного права : дис. ... канд.
юрид. наук : 12.00.01. Уфа, 2005. 169 с.
474. Мучник А.Г. Комментарии к Конституции Украины. К. : Парламентское изд-во, 2000. Кн.
1.
475. Мучник А.Г. Философия достоинства, свободы и прав человека. К. : Парламентское издательство, 2009. 696 с.
476. Наконечна О.П., Герасимчук О.О. Проблема свободи в екзистенціальній філософії. Вісник
НУВГП : збірник наук. праць. Вип.3 (31). С. 469–475.
477. Наконечна О.П., Приходько І.В. Проблема свободи: сучасний контекст. URL: http://www.
nbuv.gov.ua/portal/Chem_Biol/Vnuvgp/2009_3_3/ v47182.pdf (дата звернення 05.06.2019).

396

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

478. Наливайко Л.Р. Державний лад України: поняття, система, гарантії : автореф. дис. … д-раюрид. наук : 12.00.01. Х., 2010. 40 с.
479. Наливайко Л.Р. Державний лад України: теоретико-правова модель : монографія. Х. :Право, 2009. 598 с.
480. Невзоров М.Ю. Гуманистическая направленность правовой культуры. URL: http://diss.
rsl.ru/diss/05/0015/050015002.pdf (дата звернення: 05.06.2019).
481. Недбайло П.Е. Система юридических гарантий применения советских правовых норм.
Правоведение. 1971. № 3. С. 44–53.
482. Недюха М.П. Правова ідеологія українського суспільства: інноваційний потенціал процесу
соціальних змін. Проблеми інноваційно-інвестиційного розвитку. 2011. № 1. С. 14–21.
483. Немытина М.В. Проблемы современного правопонимания. Современные методы исследования в правоведении / под ред. Н.И. Матузова и А.В. Малько. Саратов, 2007.
484. Неновски Н. Право и ценности. М. : Прогресс, 1987. 248 с.
485. Нерсесян В.С. Право и правовой закон: становление и развитие / под ред. В.В. Лапаевой.
М. : Норма, 2009. 384 с.
486. Нерсесянц В.С. Гегелевская философия права: история и современность. М. : Наука, 1974.
287 с.
487. Нерсесянц В.С. Наш путь к праву. От социализма к цивилизму. М. : Рос. право, 1992.
488. Нерсесянц В.С. Право как необходимая форма равенства, свободы и справедливости.
Социологические исследования. 2001. № 10. С. 3–15.
489. Нерсесянц В.С. У российских судов нет правотворческих полномочий. Судебная практикакак источник права. М. : Юристъ, 2000.
490. Нерсесянц В.С. Филосифия права. М. : Изд. Группа Норма Инфра-М, 1997. 658 с.
491. Нерсесянц В.С. Философия права Гегеля. М., 1998.
492. Нерсесянц В.С. Философия права : учебник для вузов. М. : Норма, 2005. 656 с.
493. Нерсесянц В.С. Философия права : учебник. 2-е изд., перераб. и доп. М. : Норма, 2009.
848 с.
494. Нерсесянц В.С. Общая теория государства и права : учебник для юридических вузов ифакультетов. М. : Норма, 2001. 552 с.
495. Нижник Н.С., Ромашов Р.А., Сальников В.П. Истоки, источники, формы права: некоторые
проблемные аспекты понимания и соотношения. Истоки и источники права: очерки / подред. Р.А. Ромашова, Н.С. Нижник. СПб., 2006.
496. Николайко И.В. Права человека и система ООН (проблемы многостороннего международного сотрудничества). К., 1991.
497. Новая философская энциклопедия : в 4 т. / Ин-т философии РАН, Нац. общ.-научн. фонд;научно-ред. совет: предс. В.С. Степин, заместители А.А. Гусейнов, Г.Ю. Семиин. М. :Мысль, 2010.
498. Новгородцев П.И. Историческая школа юристов. СПб., 1999.
499. Новейший философский словарь / Сост. А.А. Грицанов, 1998 г. URL: http://terme.ru/
dictionary/175/word/%C3%D3%CC%C0%CD%C8%C7%CC (дата звернення 05.06.2019).
397

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

500. Носенко О.В. Політичні цінності в масовому суспільстві: соціально-філософський аналіз :автореф. дис. ... канд. філософ. наук : 09.00.03 / Київ. нац. ун-т ім. Т. Шевченка. К., 2010.
501. Нудненко Л.А. Теория демократии. М. : Юристь, 2001. 95 с.
502. Обеспечение прав и свобод человека в международном праве. М., 1987.
503. Оборотов Ю. Праворозуміння як аксіоматичне начало (постулат) права. Право України.
2010. № 4. С. 49–55.
504. Общая теория государства и права. Академический курс : в 2-х т. / под ред. проф. М.Н. Марченко. М. : Зерцало, 1998. Т 2: Теория права.
505. Общая теория государства и права. Академический курс : в 3-х т. 3-е изд., перер. и доп. /отв.ред. М.Н. Марченко. М. : Норма, 2007. Т 2: Право. 816 с.
506. Общая теория государства и права. Академический курс : в 3-х т. Изд. 2-е перераб. и доп.
/ Отв. ред. проф. М.Н. Марченко. М. : ИКД «Зерцало-М», 2002. Т. 1. 528 с.
507. Общая теория прав человека / под ред Е.А. Лукашевой М. : Издательство НОРМА, 1996.
509 с.
508. Общая теория права и государства : учебник / под ред. В.В. Лазарева. 3-е изд., перераб. и
доп. М. : Юристъ, 2001. 520 с.
509. Общая теория права : курс лекций / А.В. Поляков ; Ассоциация юридический центр ;Кафедра теории и истории государства и права Санкт-Петербургского государственного
университета. СПб.: Юридический центр Пресс, 2001. 642 с.
510. Общественное сознание и его формы / под общ. ред. В.И. Толстых. М. : Политиздат, 1986.
367 с.
511. Овчар І.В. Обмеження прямої та представницької демократії: правове підґрунтя української
політики до і після незалежності. Наукові записки. 2009. Т. 95. С. 56–60.
512. Огородник І. Від давнини до Нового часу. Хроніка. Україна: філософський спадок століть.
2000. № 1. С. 97–116.
513. Оль П.А. Правопонимание: от плюрализма к единству : монография. СПб. : Издательство
Р. Асланова «Юридический центр Пресс», 2005. 243 с.
514. Омельчук О.М. Особливості поєднання віри і розуму у концепції правової поведінки добиСередньовіччя. Науковий вісник Хмельницького інституту регіонального управління іправа. Хмельницький, 2011.
515. Ореховский А.И. Ответственность и ее социальная природа: методологический аспект.
Томск, 1978.
516. Орлов С.В. История философии. СПб. : Питер, 2009. 192 с.
517. Осипов А.Г. Этническая дискриминация: профили и практика (пример Ставропольскогокрая). Россия и современный мир. 2009. № 4. С. 62– 76.
518. Осипова Н.П. Методологічні проблеми аксіологічногог виміру правосвідомості і правової
культури. Актуальні проблеми держави і права : збірник наукових праць. Одеса : Юридична література, 2008. Вип. 40.
519. Основы политической науки : учеб. пособие / под ред. В.П. Пугачева. М. : Наука, 1993.
543 с.

398

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

520. Павлова Т.С. Сфера права як сфера свободи у філософії Гегеля. URL. https://otherreferats.
allbest.ru/philosophy/00278614_0.html#text (дата звернення: 05.06.2019).
521. Палеха Р.Р. Интегративное правопонимание и современное юридическое образование вроссии: проблемы согласования. Вестник Воронежского института МВД России. 2015.
№ 3. С. 163–167.
522. Палеха Р.Р. Общедоктринальные типы правопонимания в современной российской юридической науке. Вестник Воронежского института МВД России. 2011. № 4. С. 125–131.
523. Паліюк В.П. Особливості застосування судами України Конвенції про захист прав людинита основних свобод : навчально-практичний посібник. Миколаїв : Атол, 2003. 130 с.
524. Пантыкина М.И. Феноменология права и интегративное правопонимание. Общественные
науки и современность. 2014. № 3. С. 151–158.
525. Панченко Ю.В. Современное правопонимание и правоприменение. Вестник Омского
университета. Серия «Право». 2012. № 4 (33). С. 6–9.
526. Парамонова И.М. Социальная ответственность: генезис, сущность, структура и стратегия
развития (Системный анализ) : дисс. ... канд. филос. наук : 09.00.11. М., 2005. 110 с.
527. Паславська Н.Т. Становлення та розвиток конституційної юстиції ФРН: історико-правове
дослідження : дис. … канд. юрид. наук : 12.00.01 / Львівський національний університет
імені Івана Франка. Львів, 2015. 210 с.
528. Пейн Т. Права людини / пер. з англ. І. Савчак. Львів : Літопис, 2000. 288 с.
529. Пейн Т. Права человека. Избранные произведения. М., 1959.
530. Пепеляєв С.Г. Гуманізм як основна риса європейського права. Мультиверсум. Філософський альманах : зб. наук. праць / гол. ред. В.В. Лях. К. : Укр. центр духовної культури,2001. Вип. 20.
531. Пепеляєв С.П. Європейський правовий гуманізм як чинник реформування кримінально-процесуального права України : дис. … канд. юрд. наук : 12.00.12 / Національна академія
внутрішніх справ України. К., 2005. 182 с.
532. Петришин О. Демократичні основи правової, соціальної державності. Вісник Національної
академії правових наук України. 2014. № 1 (76). С. 32–41.
533. Петришин О.В. Право як соціальне явище: особливості юридичного підходу. Проблеми
філософії права. 2006-2007. Т. IV-V. С. 73–83.
534. Петрушенко Віктор. Тлумачний словник основних філософських термінів. Львів : Видавництво Національного університету «Львівська політехніка», 2009. 264 с.
535. Пехник А.В. Концептуальне осмислення взаємозв’язку правової держави та громадянського
суспільства. URL: http://dspace.onua.edu.ua/ bitstream/handle/11300/118/app-36_Pehnik_A_V_(50-61).pdf?sequence=1 (дата звернення 05.06.2019).
536. Писарєв В.Г. Розуміння маргінальної особистості у філософській думці Стародавнього
світу. Вісник Львівського державного університету внутрішніх справ. 2009. № 3. С. 1–10.
537. Пищулин А.В. Юридический позитивизм в современном правопонимании : дисс. ... канд.
юрид. наук : 12.00.01 / Моск. гос. ун-т им. М.В. Ломоносова. Москва, 2010. 170 с.

399ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

538. Підлісний М.М. Становлення філософської теорії цінностей (історико-філософський аналіз) : дис. ... канд. філос. наук : 09.00.05 / Дніпропетровський держ. фінансово-економічний
інт. Д., 2003.
539. Підлісний М.М., Шубін В.І. Цінності та буття особистості : монографія. Дніпропетровськ :ДДФА, 2005.
540. Плавич В.П. Феномен права як соціорегулятор і модель правової дійсності. Часопис Київського університету права. 2011. № 1. С. 9–12.
541. Платон. Держава / пер. з давньогрец. Д. Коваль. К. : Основи, 2000. 355 с.
542. Платон. Законы / пер. с древнегреч.; общ. ред. А.Ф. Лосева, В.Ф. Асмуса, А.А. Тахо-Годи;авт. ст. в примеч. А.Ф. Лосев; примеч. А.А. Тахо-Годи. М. : Изд-во «Мисль», 1999. 832 с.
(Классическая философская мысль).
543. Платон. Сочинение : в 3-х т. М. : Мысль, 1968. Т 1.
544. Погорілко В. Загальна декларація прав людини – одна з найважливіших загальнолюдських
цінностей XX століття. Право України. 1999. № 4. С. 7-9.
545. Погорілко В.Ф. Конституційні основи державного ладу України. Конституційне право
України. К. : Наук. думка, 1999. 734 с.
546. Погребняк С. Втілення принципу гуманізму в праві. Вісник Академії правових наук України. 2007. № 1. С. 33–42.
547. Погребняк С.П. Верховенство права (господство права) (правовластие): сущность, уровни,требования. Юридическая наука и образование / НЮАУ им. Ярослава Мудрого, Белорус.
гос. ун-т, МГУ им. М.В. Ломоносова. Минск, 2010. Вып. 3. Право и экономика. С. 29–39.
548. Погребняк С.П. Історичні витоки верховенства права Державне будівництво та місцеве
самоврядування : збірник наукових праць. Х. : Право, 2008. Вип. 15. С. 3–13.
549. Погребняк С.П. Основоположні принципи права (змістовна характеристика) : монографія.
Х. : Право, 240 с.
550. Погребняк С.П. Основоположні принципи права : дис. … д-ра юрид. наук : 12.00.01 /Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого. Харків, 2009.
551. Подковенко Т.О. Український вимір демократії та становлення громадянського суспільства.
Часопис Київського університету права. 2009. № 3. С. 86–91.
552. Полховська І.К. Конституційний принцип рівності людини і громадянина в Україні : дис.
... канд. юрид. наук : 12.00.02 / Національна юридична академія України ім. Ярослава
Мудрого. Х., 2006. 191 с.
553. Поляков А.В. В поисках интегрального типа правопонимания. История государства иправа. 2003. № 6. С. 7–8.
554. Поляков А.В. Введение в общую теорию права и государства : курс лекций. URL: http://
ex-jure.ru/law/news.php?newsid=101 (дата звернення 05.06.2019).
555. Поляков А.В. Общая теория права : курс лекций. СПб. : Изд-во «Юридический центр
Пресс», 2001.
556. Поляков А.В. Общая теория права: проблемы интерпретации в контексте коммуникативного подхода : курс лекций. СПб. : Изд-во С.-Петерб. ун-та, 2004. 864 с.

400ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

557. Поляков А.В., Тимошина Е.В. Общая теория права : учебник. СПб. : Издательский ДомСанкт-Петербургского государственного университета, 2005. 472 с.
558. Пономаренко Е.В. Концепция естественного права в конституционно-правовой науке иестественные права и свободы человека. Конституционное и муниципальное право. 2006.
№ 4. С. 26–29.
559. Попадинець Г.О. Правосвідомість і правова культура як чинники становлення громадянського суспільства. URL: http://vlp.com.ua/node/16603 (дата звернення 05.06.2019).
560. Попов В.И. Правопонимание в советской юридической науке : дисс. … канд. юрид. наук :12.00.01. М., 2001. 183 c.
561. Попович М.Д. Антропоцентризм і гуманізм: минуле та сьогодення. URL: http://www.nbuv.
gov.ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2010_40/Gileya40/F21_doc.pdf (дата звернення 05.06.2019).
562. Права человека как фактор стратегии устойчивого развития. человека / под ред Е.А. Лукашевой. М. : Издательство НОРМА, 2000. 320 с.
563. Права человека : энциклопедический словарь / отв. ред. С.С. Алексеев. М. : Норма, 2009.
656 с.
564. Права человека: итоги века, тенденции, перспективы / под. ред. Е.А. Лукашевой. М. :Издательство НОРМА, 2002.
565. Правоприменение: теория и практика / отв. ред. Ю.А. Тихомиров. М. : Формула права,2008. 432 с.
566. Придворов Н.А. Достоинство личности и социалистическое право. М. : Юридическая
литература, 1977.
567. Придворов Н.А. Достоинство личности. Конституционный статус личности в СССР. М.,
1980.
568. Приницп верховенства права: проблеми теорії та практики : монографія : у 2-х кн. / за заг.
ред. Ю.С. Шемшученка. Книга першаа: Верховенство права як приницп правової системи:проблеми теорії / відп. ред. Н.М. Оніенко. К. : Юридична думка, 2008. 344 с.
569. Присяжнюк Т. Система Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини – унікальний інструмент захисту порушених прав. Право України. 2001. № 6. С. 33–35.
570. Прієшкіна О.В. Місцеве самоврядування в Україні: правове регулювання безпосередньої
демократії : навч. посібник. К. : Кондор, 2004. 336 с.
571. Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні : Закон України від 6 вересня
2012 року № 5207-VI. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/5207-17 (дата звернення:05.06.2019).
572. Прокопов Д.Є. Природне право як предмет аналізу в Європейській новочасній філософсько-правовій думці. URL: http://www.nbuv.gov.ua/portal/ natural/vknu/FP/2010_100/p_039_044.
pdf (дата звернення 05.06.2019).
573. Протасов В.Н. Теория права и государства. Проблемы теории права и государства. 2-е
изд., перераб. и доп. М. : Юрайт- М, 2001. 346 с.
574. Протокол № 12 до Європейської Конвенції про основні права людини та основоположні свободи. URL: zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=994_537 (дата звернення
05.06.2019).
401ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

575. Пугачев В.П., Соловьев AM. Введение в политологию. М, 1995.
576. Пухан И., Поленак-Акимовская М. Римское право. Базовый учебник / под ред. Томсинова
В.А. М. : Зерцало, 1999.
577. Рабинович П.М. Социалистическое право как ценность. Львов : Вища школа, 1985. 167 с.
578. Рабінович П. Європейські стандарти прав людини: онтологічні, гносеологічні та праксеологічні аспекти. Вісник Академії правових наук України. 2003. № 2(33) ; № 3 (34).
579. Рабінович П. Право людини на компенсацію моральної шкоди. Юридичний вісник України.
2002. № 2.
580. Рабінович П. Рішення Європейського Суду з прав людини: спроба концептуально-методологічного аналіз. Право України. 1997. № 12. С. 32–37.
581. Рабінович П.М. Ефективність впливу Конвенції про захист прав та основних свобод людини на держави-членів Ради Європи. Право України. 2000. № 11. С. 34–36.
582. Рабінович П.М. Загальна декларація прав людини – вселюдський ідеал гуманізму (до50-річчя прийняття). Право України. 1998. № 1. С. 8–14.
583. Рабінович П.М. Людські потреби – глибинний визначальний чинник праворозуміння. URL:
http://visnyk.kh.ua/web/uploads/pdf/ilovepdf_com-14-24.pdf (дата звернення 05.06.2019).
584. Рабінович П.М. Основи загальної теорії права та держави : навч. посібник. Вид. 5-те, зізмінами. К. : Атіка. 2001. 176 с.
585. Рабінович П.М. Основи загальної теорії права та держави : навч. посібник. Вид. 10-е, доп.
Львів : Край, 2008. 224 с.
586. Рабінович П.М. Потребовий підхід – безальтернативний інструмент виявлення соціальної
сутності права і держави URL: http://www.naukovipraci.nuoua.od.ua/arhiv/tom8/7.pdf (датазвернення 05.06.2019).
587. Рабінович П.М. Права людини: концептуальні засади. Права людини і громадянина: Проблеми реалізації в Україні. К., 1998.
588. Рабінович П.М. Філософія права : навч. посіб. для студ. юрид. вищ. навч. закл. : в 5-ти ч.
К. : Ін Юре, 2013. Ч. 1–2: Філософія права як наука. Гносеологія права. 232 с.
589. Рабінович П.М., Раданович Н.М. Європейська конвенція з прав людини: проблеми національної імплементації (загальнотеоретичні аспекти). Львів : Астрон, 2002. 192 с.
590. Рабінович П.М., Хавронюк М.І. Права людини і громадянина. К. : Атіка, 2004. 464 с.
591. Рабінович С. З історії античного праворозуміння: вчення ранніх стоїків та епікурейців проприродну справедливість. Юридична Україна. 2006. № 10 (46). С. 3–7.
592. Рабінович С.П. Природно-правові підходи в юридичному регулюванні : монографія. Львів :Львівський державний університет внутрішніх справ, 2010. 576 с.
593. Радбрух Густав Философия права / пер. с нем. М. : Междунар. отношения, 2004. 240 с.
594. Радзивiдло Я.Й. Методологічні розбіжності праворозуміння між юридичним позитивізмомі юснатуралізмом. Ученые записки Таврического национального университета им. В.И.
Вернадского. Серия «Юридические науки». 2008. Т. 21 (60). № 2. С. 74–81.

402

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

595. Размєтаєва Ю.С. Права людини як фундаментальна цінність громадянського суспільства :дис. ... канд. юрид. наук : 12.00.01 / Нац. юрид. акад. України ім. Ярослава Мудрого. Х.,2009.
596. Рейснер М.А. Право. Наше право. Чужое право. Общее право. М. ; Л., 1925.
597. Ренессанс. Барокко. Классицизм. Проблема стилей в западно-европейском искусствеXV–XVII веков. Антология. М. : Наука, 1966. 428 с.
598. Решетніченко А.В. Генеза розвитку права від протосоціуму до середньовіччя. URL: http://
www.nbuv.gov.ua/Portal/Soc_Gum/Grani/2010_5/F-9.pdf (дата звернення 05.06.2019).
599. Рикëр П. Мораль, этика и политика. Правовая мисль: Антология / автор составитель В.П.
Малахов. М. : Академический проект ; Екатеринбург : Деловая книга, 2003. 1016 с.
600. Рикëр П. Справедливое / пер. с фр. Б. Скуратова, П. Хицкого; послесловие Э. Шлоссер.
Москва : Издательство «Гнозис», Издательство «Логос», 2005. 304 с.
601. Рікер П. Право і справедливість / пер. із фр. К. : Дух і література, 2002. 216 с.
602. Рісний М. Проблеми розсуду застосування національними державними органами нормКонвенції. Право України. 2000. № 11. С. 40–42.
603. Рішення Конституційного суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справіпро призначення судом більш м’якого покарання. Офіційний вісник України. 2004. № 45.
Ст. 2975.
604. Робінсон Мері. Послання Верховного комісара ООН з прав людини з нагоди 50-річчя
Загальної декларації прав людини. Право України. 1998. № 4.
605. Родионова Е.В. Юридическая ответственность как разновидность социальной ответственности: современные проблемы : дисс. ... канд. юрид. наук : 12.00.01. М. : РГБ, 2007. 188 с.
606. Ролз Д. Теорія справедливості / пер. з англ. О. Мокровольського. К. : Основи, 2001. 822 с.
607. Ролз Дж. Теория справедливости / пер с англ. ; науч. ред. и пред. В.В. Целищева. Изд. 2-е.
М. : Издательство ЛКИ, 2010. 536 с.
608. Ромашкін С.В. Визначення права школою природного права. Правова держава. 2005. №
8. С. 24–28.
609. Роулз Дж. Справедливість як чесність: політична, а не метафізична. Лібералізм. Антологія.
К., 2002. 1122 с.
610. Румянцев О.Г. Основы конституционного строя России (понятие, содержание, вопросы
становления). М., 1994. 285 с.
611. Руссо Ж.Ж. Об общественном договоре: трактаты / пер. с фр. А. Хаютина, В. Алексеева-Попова ; послесл. А. Филиппова; коммент. В. Алексеева-Попова, Л. Борщевского. М. :ТЕРРА-Книжный клуб; КАНОН-пресс-Ц, 2000. 544 с.
612. Рыбин В.А. Гуманизм как этическая категория. М. : Логос, 2004. 272 с.
613. Сабадаш Ю.С. Гуманізм як феномен італійської культури: традиції та сучасний стан :автореф. дис. … д-ра культур. : 26.00.01 / Державна академія керівних кадрів культури імистецтв. Київ, 2009. 32 с.

403ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

614. Савина Л.В. Методологические аспекты социально-философского анализа проблемы
общественного идеала : дисс. … канд. филос. наук : 09.00.11 / Тул. гос. ун-т. Тула, 2000.
172 с.
615. Савчин М. Конституційні цінності та конституційна юриспруденція в Україні. Вісник
Конституційного Суду України. 2010. № 1.
616. Савчин М.В. Конституціоналізм і природа конституції : монографія. Ужгород : Видивництво
«Ліра», 2009. 372 с.
617. Саидов А.Х. Международное право прав человека. М. : Академический правовой университет, 2002. 198 с.
618. Салей М.І. Цінність Конституції України. URL: http://dspace.onua.edu.ua/bitstream/
handle/11300/5355/C%D1%96nn%D1%96st%27%20Konstituc%D1%96%D1%97%20
Ukra%D1%97ni.pdf?sequence=1&isAllowed=y (дата звернення 05.06.2019).
619. Сальников В.П., Кальной И.И., Гуцерцев Х.С., Сандулов Ю.А. Философия для аспирантов :учебник для адъюнктов высших образовательных учреждений МВД России / под ред. И.И.
Кального. СПб. : Лань, 1999. 152 с.
620. Саморегуляция и прогнозирование социального поведения личности / под ред. В.А. Ядова.
Л. : Наука, 1979.
621. Самохвалов В.В. Законність і справедливість: теоретико-правові проблеми співвідношеннята взаємодії : автореф. дис. … канд. юрид. наук : 12.00.01 / Інститут законодавства Верховної Ради України. К., 2008. 18 с.
622. Самсін І.Л. Судова реформа: актуалізація проблем статусу суддів та судоустрою України:історико-правовий нарис : моногр. X. : Вид-во ФІНН, 2012. 224 с.
623. Сартр Ж.-П. Экзестенциализм – это гуманизм. Сумерки богов. М. : Политиздат, 1989. С.
319–344.
624. Сафурова Л.А. Справедливость в международном праве. Актуальные международно-правовые и гуманитарные проблемы : сборник статей. М. : ДА МИД России, 2001. Вып. ІІ.
625. Світа Г. Демократія: головні принципи та їх взаємозв’язок. Вісник Львівського університету. Серія: філософські науки. 2002. Вип. 4. 352 с.
626. Світова класична думка про державу і право : навч. посібник / Є.Ф. Безродний, Г.К. Ковальчук, О.С. Масний. К. : Юрінком Інтер, 1999. 400 с.
627. Святий Августин. Сповідь / пер. з латини. К. : Основи, 1996. 319 с.
628. Священко З.В. Зміцнення демократії на Заході після Другої світової війни: розширення
прав людини. Проблеми формування громадянського суспільства та правової держави:історія та сучасність / упор.: А.О. Карасевич, З.В. Священко, В.В. Сокирська, О.М.
Скрипник. Умань : ПП Жовтий, 2010. 194 с.
629. Селіванов В. Право як сфера свободи. Вісник Академії правових наук України. 2000. № 1(24).
630. Сендел М. Моральний суб’єкт: лібералізм і межі справедливості. Лібералізм: антологія.
К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
631. Сенека Луцій Анней. Моральні листи до Луція / пер. з лат. А. Садомори. К. : Основи, 1999.
603 с.
404

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

632. Сивурова Л.П. Общественный идеал: сущность, значение, формирование. Матэрыялы XXМіжнародных Кірыла-Мяфодзіеўскіх чытанняў, прысвечаных Дням славянскага пісьменства і культуры (Мінск, 20-23 мая 2014 г.) / Беларускі дзяржаўны ўніверсітэт культуры імастацтваў. Мінск, 2014. С. 229 –233.
633. Сидорова А.В. Миф о правовых ценностях. История государства и права. 2011. № 21. С.
24–25.
634. Симон Ю.С. Антропологізація сучасного українського права в європейський політико-правовий досвід. Європейські інтеграційні процеси та трансформація права на постсоціалістичному та пострадянському просторі : матеріали міжнародного науково-практичного семінару (м. Київ, 23-24 вересня 2005 р.). К.: Київський національний університет
внутрішніх справ, 2006. 340 с.
635. Синха Сурия Пракаш Юриспруденция. Философия права. Краткий курс / пер. с англ. М. :Издательский центр «Академия», 1996. 304 с.
636. Сирих В. Методологія інтегративного праворозуміння. Право України. 2014. № 1. С.
113–119.
637. Система и антисистема права / В.П. Проценко. Краснодар : Советская Кубань, 2004. 432 с.
638. Ситар І. Праворозуміння як методологічний інструментарій акультураційних процесів (уконтексті класифікації правових систем). Национальный юридический журнал: теория ипрактика. 2014. С. 40–43.
639. Ситник О.М. Правова ідеологія як складник механізму державно-правового регулювання.
Держава і право : зб. наук. пр. Юридичні і політичні науки Вип. 56 / Ін-т держави і права
ім. В.М. Корецького НАН України. К. : Видавництво Інституту держави і права ім. В.М.
Корецького, 2012. 680 с.
640. Ситник О.М. Становлення ідеології: український аспект : монографія. Донецьк : Вид-во«Вербер» (Донецька філія), 2009. 244 с.
641. Скакун О.Ф. Теория государства и права : учебник. Харьков : Консум, 2000. 704 с.
642. Скакун О.Ф. Теорія права і держави : підручник. Вид. 4-те, доповн. і переробл. Київ :Алерта, 2013. 524 с.
643. Скомаровський В.О. Деякі думки до «теорії справедливості» Джона Ролза. URL: http://www.
rusnauka.com/8_NIT_2008/Tethis/Politologia /27858.doc.htm (дата звернення 05.06.2019).
644. Скоробогатов А.В. Интегральный характер современного российского правопонимания.
URL: http://e-notabene.ru/lr/article_11127.html (дата звернення 05.06.2019).
645. Скоробогатов А.В. Современные концепции правопонимания : учебное пособие. Казань :Познание, 2010. 158 с.
646. Скоробогатов А.В. Типология правопонимания: сравнительно-правовой анализ. Актуал.
пробл. экономики и права. 2008. № 4. С. 147–151.
647. Скочковска Э., Бал-Новак М. Защита прав человека в рамках ООН. ООН-овская система
защиты прав человека. Варашава : Хельсинский Фонд по Правах Человека, 1997. 98 с.
648. Скрипнюк B. Конституційно-правові основи взаемодії органів державної влади і забезпечення верховенства права. Право України. 2010. № 3.

405ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

649. Скрипнюк О.В. Верховенство права і демократія: специфіка взаємозв’язку. Демократіята право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності : матеріали міжнар. наук. конф. (26жовт. 2007 р., м. Київ) / за ред. акад. АПрН України О.В. Скрипнюка. Х. : Право, 2008. С.
39–43.
650. Скрипнюк О.В. Демократія: Україна і світовий вимір (концепції, моделі та суспільна
практика). К. : Логос, 2006. 368 с.
651. Скрипнюк О.В. Державний лад України: ознаки, принципи, гарантії. Вісник ЦВК. 2008.
№ 4 (14). С. 46–51.
652. Скурко Е.В. Принципи права : монографія. М. : Ось-89, 2008. 192 с.
653. Сливка С.С. Природне та надприродне право : у 3-х ч. К. : Атіка, 2005. Ч. 1: Природне
право: історико-філософський погляд. 224 с.
654. Сливка С.С. Філософія права : навчальний посібник. Львів : Львівський інститут внутрішніх справ, 2003. 57 с.
655. Сліпець П.П. Політичні цінності: теорія і методологія пізнання та реалізації : монографія.
К. : Знання України, 2009.
656. Словарь античности / пер. с нем. М. : Прогресс, 1989.
657. Слюсар К.С. Права людини та їх захист національними та регіональними механізмами.
Науковий пошук, розв’язання актуальних проблем юридичної науки – сутність життя
вченого і педагога : Збірник наукрвих праць до 90-річчя проф. Михайленка П.П. К. : НАВСУ, 2004. 384 с.
658. Смирнов О.В. Соотношение норм и принципов в советском праве. Советское государствои право. 1977. № 2. С. 9–15.
659. Смирнова И.А. Свобода личности и правовое государство (из истории правовой мысли) :дис. … канд. юрид. наук : 12.00.01. М., 2002. 175 с.
660. Сміт Адам. Система природної свободи. Лібералізм: антологія. К. : Смолоскип, 2002.
1122 с.
661. Сморгунова В.Ю. Англо-американский лебирализм как основание западной модели
гражданского общества: теоретико-правовой анализ. URL: http://cyberleninka.ru/article/
anglo-amerikanskiy-liberalizm-kak-osnovanie-zapadnoy-modeli-grazhdanskogo-obschestvateoretiko-pravovoy-analiz/pdf (дата звернення 05.06.2019).
662. Советское гражданское право / под ред. проф. О.А. Красавчикова. М. : Высшая школа,1972. Т.1.
663. Соколов В.В. Европейская философия XV–XVII веков. М., 1984. 448 с.
664. Соловъев Э.Ю. Философия Канта и современность. М., 1974.
665. Соловьев В.С. Право и нравственность: Очерки из прикладной этики. Собр. соч. М., 1988.
Т.7.
666. Соловьев Є.Ю. И. Кант: взаимодополнительность морали и права. М., 1992.
667. Соловьев Є.Ю. Категорический императив нравственности и права. М. : Прогресс-Традиция, 2005. 416 с.

406ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

668. Соловьева А.А. Категория справедливости в правовом регулировании: историко-теоретическое исследование : автореф. дисс. канд. юрид. наук : 12.00.01. Челябинск, 2006. 22 с.
669. Солоненко О.М. Функціональний аспект принципів права у правозастосовній діяльності.
Юридичний часопис Національної академії внутрішніх справ. 2011. № 1. URL: http://www.
naiau.kiev.ua/chasopis/ materials/13#7 (дата звернення 05.06.2019).
670. Спенсер Г. Опыты научные, философские, политические. Антология мировой правовой
мысли : в 5 т. Т. III. Европа. Америка: XVII-XX вв. / под ред. Г.Ю. Семигина. М. : Мысль,1999. 829 с.
671. Сперанский В.И. Основания ответственности: методологический и праксиологический
аспекты. Новосибирск : Изд. СибГУТИ, 2003. 69 с.
672. Справа Маркс проти Бельгії. URL: http://www.echr.ru/documents/doc/ 2461417/2461417.htm(дата звернення 05.06.2019).
673. Станіслав Д.Г. Гуманізм як основоположна ідея сучасного правового світогляду. Науково-практичний юридичний журнал. К. : Ін-т держави і права ім. В.М. Корецького НАНУкраїни, 2012. Вип. 3. С. 47–51.
674. Стародубець В. Філософські засади міфологем Відродження. URL: http://www.nbuv.gov.
ua/portal/natural/Nvchu/Filos/2008_412/412-413%5C40.pdf (дата звернення 05.06.2019).
675. Сташків Б.І. Принципи права соціального забезпечення в контексті природного та позитивного права. Актуальні проблеми юридичної науки на шляху сучасної розбудови держави ісуспільства : матеріали Міжнародної науково-практичної конференції, м. Суми, 5–7 червня
2014 р. / ред. кол.: В.С. Венедіктов, А.М. Куліш, М.М. Бурбика; за ред. В.С. Венедіктова,А.М. Куліша. Суми : СумДУ, 2014. С. 324–329..
676. Стефанчук Р.О. Захист честі, гідності та репутації в цивільному праві. К. : Науковий світ,2001. 306 с.
677. Стефанюк В. Рішення Європейського суду з прав людини: усвідомлення, реалізація. Український часопис міжнародного права, 2003, № 1. С. 27–35.
678. Столин В.В., Наминач А.П. Психологическое строение образа мира и проблемы нового
мышления. Вопросы психологии. 1988. № 4. С. 34–46.
679. Столяров А.А. Аисельм Кентерберийский. Доказательства бытия Бога История философии. Запад-Россия-Восток. Книга первая. Философия древности и средневековья. М. :Греко-латинский кабинет, 1995. URL: http://filosof.historic.ru/books/item/f00/s00/z0000004/
st122.shtml (дата звернення 05.06.2019).
680. Стратий Я.М. Особенности развития украинского ренессанса в поэтичном творчестве
Острожских книжников. Отечественная философская мысль IX-XVII в. и греческая культура. К. : Наук. думка, 1991.
681. Стрелецькая І.Г. Цінність як предмет соціально-філософського аналізу (методологічний ілінгвосемантичний аспекти) : дис. ... канд. філос. наук : 09.00.03 / Донецький національний
унт. Донецьк, 2008.
682. Стьопін А. Українське суспільство і проблеми консенсусної демократії. Політичний менеджмент. 2008. № 5. С. 36–43.
683. Сугробова Ю.Ю. Постренесансні зміни в осмисленні творчості Європи. URL: http://www.
nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/Api/2011_26/3.pdf (дата звернення 05.06.2019).
407

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

684. Судебная защита прав и свобод граждан : научно-практическое пособие / отв. ред. д.ю.н.,проф. В.П. Кашепов. М. : Издательство НОРМА, 1999. 255 с.
685. Сулима Е.Н., Шепелев М.А. Идеологические парадигмы современности : моногр. Днепропетровск : Изд-во ДНУ имени Олеся Гончара, 2012. 712 с.
686. Суменков С.Ю. Интегративный тип правопонимания как оптимальная форма осмысления
исключений в праве. Новая правовая мысль. Волгоград : Изд-во ФГОУ ВПО ВАГС, 2011.
№ 3 (46). С. 5–9.
687. Сухина И.Г. Аксиология культуры; философско-антропологические основания : монография. Донецк : Донбасс, 2011.
688. Сушко Є.Р. Взаємодія верховенства права з верховенством закону: загальнотеоретичні
аспекти. Права людини в умовах сучасного державотворення: теоретичні і практичні
аспекти : зб. тез доп. I Міжнародної науково-практичної конференції студентів і молодих
вчених (8–9 грудня 2006 року) / Державний вищий навчальний заклад «Українська академія
банківської справи Національного банку України». Суми, 2006. С. 85–87.
689. Сырых В.М. Логические основания общей теории права. М. : РАП., 2007. Т. 3. Современное
правопонимание. 512 с.
690. Сырых В.М. Теория государства и права. М., 1998.
691. Сытин А.П. Политическая социология Мориса Дюверже. Социально-политические науки.
М., 1990. № 12. С. 77–87.
692. Тагаев М.К. Проблема источников права в контексте естественно-правовых теорий иконцепций юридического позитивизма. Вестник КРСУ. 2014. Т. 14. № 12. С. 42–46.
693. Таймасханов У.Ш. Государственно-правовой идеал: теоретико-правовой анализ : дисс.
... канд. юрид. наук : 12.00.01 / Кубанский государственный аграрный университет. Ростов-на-Дону, 2014. 196 с.
694. Таран В.О. Ідеологія перехідного суспільства: (соціально-філософський аналіз ідеологічного процесу в пострадянській Україні) : монографія. Запоріжжя : ЗЮІ МВС України,2000. 316 с.
695. Тарасенко В.Г. Постулати права. М. : Издательский Дом «Городец», 2009. 128 с.
696. Тарасишина О.М. Справедливість і толерантність у сучасному праві України : автореф.
дис. … канд. юрид. наук. Одеса : Б.в., 2008. 19 с.
697. Тарасюк Б. Україна і Рада Європи. Право України. 1999. № 7. С. 3–4.
698. Тейлор Ч. Атомізм. Лібералізм: антологія. К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
699. Тейлор Ч. Пересечение целей: спор между либералами и комунитаристами. URL: http://kant.narod.ru/taylor.htm (дата звернення 05.06.2019).
700. Тейлор Ч. Що негаразд із негативною свободою. Лібералізм: антологія. К. : Смолоскип,2002. 1122 с.
701. Темченко В.І. Верховенство права у практиці Євросуду та Конституційного Суду України.
URL: http://archive.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum./ naukma/law/2007_64/03_temchenko_vi.pdf(дата звернення 05.06.2019).
702. Теорія держави і права : навч. посіб. / А.М. Колодій, В.В. Копєйчиков, С.Л. Лисенков та
ін. ; за заг ред. С.Л. Лисенкова, В.В. Копєйчикова. К., 2004. 368 с.
408ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

703. Теорія держави і права : підручник / за ред. В.К. Бабаєва. М. : МАУП, 2003. 592 с.
704. Теорія держави і права. Академічний курс : підручник / за ред. О.В. Зайчука, Н.М. Оніщенко. К. : Юрінком Інтер, 2006. 688 с.
705. Тимошина Е.В. Классика, постклассика ... неоклассика: к обоснованию контрпостмодернистской программы в теории. Правоведение. 2014. № 4. С. 6–29.
706. Тимошина Е.В. Классическое и постклассическое правопонимание как стили мышления.
Коммуникативная теория права и современные проблемы юриспруденции: К 60-летию
Андрея Васильевича Полякова : коллективная монография : в 2 т. Т. 1. Коммуникативная
теория права в исследованиях отечественных и зарубежных ученых / под ред. М.В. Антонова, И.Л. Честнова; предисловие Д.И. Луковской, Е.В. Тимошиной. СПб. : ИздательскийДом «Алеф-Пресс», 2014..
707. Тиунова Л.Б. Плюрализм интересов и правопонимание. Правоведение. 1990. № 1. С. 24–32.
708. Тихомиров О.Д. Праворозуміння і життя: проблеми філософського осмислення. Європейські
інтеграційні процеси та трансформація права на постсоціалістичному та пострадянському просторі : матеріали міжнародного науково-практичного семінару (м. Київ, 23–24
вересня 2005 р.). К. : Київський національний університет внутрішніх справ, 2006. 340 с.
709. Токарська А.С. Правова комунікація в контексті поскласичного праворозуміння : дис. д-раюрид. наук : 12.00.12. К. : Київський національний університет внутрішніх справ, 2008.
514 с.
710. Толстенко В.Л. Правова ідеологія у розвиткові сучасної Української держави і суспільства
: дис. ... канд. юрид. наук : 12.00.01 / Відкритий міжнар. ун-т розв. людини «Україна». К.,
2012.
711. Толстенко В.Л. Принципи демократії в структурі сучасної правової ідеології. Демократіята право: проблеми взаємовпливу і взаємозалежності : матеріали міжнар. наук. конф. (26жовт. 2007 р., м. Київ) / за ред. акад. АПрН України О.В. Скрипнюка. Х. : Право, 2008. С.
25–28.
712. Тома Аквінський. Коментарі до Арістотелевої «Політики» / пер. з латини. К. : Основи,2000. 794 с.
713. Трагнюк О. Принцип субсидіарності за Європейською конвенцією про захист прав і основних свобод людини 1950 р. Право України. 2003. № 1. С. 25–29.
714. Трихліб К.О. Верховенство права: сучасні інтерпретації. Наукові записки Таврійського
національного університету ім. В.І. Вернадського. Серія: «Юридичні науки». 2013. Т. 26(65). № 2–1 (Ч. 1). С. 152–163.
715. Трубников В.М., Денисова Т.А. Современные перспективы развития юридической науки:философское и методологическое обоснование. Вісник Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна «Громадянське суспільство». 2006. № 735.
716. Тугаринов В. Личность и общество. М., 1965.
717. Туманов В.А. Европейский Суд по правам человека. Очерк организации и деятельности.
М., 2001.
718. Туманов В.А. Правовой нигилизм в историко-идеологическом ракурсе. Государство иправо. 1993. № 8. С. 56–58.

409

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

719. Турута О.В., Дубина Н.А. Становлення і розвиток ідеї прав і свобод людини в Україні.
Право і суспільство. 2015. № 4(2). С. 21–27.
720. Уварова О.О. Загальні принципи права та їх роль у правозастосуванні з позицій природно-правового і позитивістського підходів до права. Вісник Академії правових наук України.
2008. № 2. С. 244–252.
721. Уварова О.О. Принципи права у правозастосуванні: загальнотеоретична характеристика :монографія. Харків : «Друкарня Мадрид», 2012.
722. Уголовное право России. Особенная часть : учебник / отв. ред. д.ю.н. проф. В.Б. Здравомыcлов. М. : Юристъ, 1996. 560 с.
723. Ульпиан. Дигесты. Хрестоматия по истории Древнего Рима : Хрестоматия / под ред. Утченко С.Л. М. : Соцэкгиз, 1963. 675 с.
724. Устав Совета Европы. Международное сотрудничество в области прав человека : Документы и материалы. М., 1993. Вып.3.
725. Установление международных стандартов в области прав человека: Резолюция Генеральной Ассамблеи ООН от 04.12.1986 г., №41/120 URL: http://daccess-dds-ny.un.org/
doc/RESOLUTION/GEN/NR0/496/28/IMG/ NR049628.pdf?OpenElement (дата звернення:05.06.2019).
726. Федоров Г. Цель и ценность права. Закон и жизнь. 2003. № 5. URL: http://www.bibliofond.
ru/view.aspx?id=13006 (дата звернення 05.06.2019) (дата звернення 05.06.2019).
727. Федоров Ю.М. Сумма антропологи : в 2 кн. Новосибирск : Наука, 1995. Кн. 1.
728. Федорова Т.Д. Гуманизм как философское самообоснование человека : дисс. ... д-ра филос.
наук : 09.00.01. М. : РГБ, 2007. 357 с.
729. Феминистская юриспруденция. URL: http://education.gender-az.org/Files/4.8.2rus.pdf (датазвернення 05.06.2019).
730. Философия права : учебник / Г.И. Иконникова, В.П. Ляшенко. 2-е изд., перераб. и доп. М. :Издательство Юрайт, 2010. 315 с.
731. Философия права. Курс лекцій : учебное пособие : в 2 т. / С.Н. Бабурин, А.Г. Бережнов,Е.А. Воротили и др. ; отв. ред. М.Н. Марченко. Москва : Проспект, 2011. Т. 1. 552 с.
732. Философский словарь / под ред. И.Т. Фролова. М. : Республика, 2001. 719 с.
733. Філософія права : підруч. для студ. юрид. вищ. зал. / О.Г. Данильян, О.П. Дзьобань,С.І. Максимов та ін. ; за ред. д-ра філос. наук, проф. О.Г. Данильяна. Харків : Право, 2009.
208 с.
734. Філософія : навч. посібник для студентів і курсантів вищих навчальних закладів МВСУкраїни / авт. кол. ; за ред. М.П. Гетьманчука. Львів : Львівський державний університет
внутрішніх справ, 2010. 344 с.
735. Філософія. Персоналії, категорії, поняття та терміни : словник / В.С. Бліхар, Х.М. Войтович, Н.В. Гайворонюк, М.П. Гетьманчук, О.В. Грищук та ін. ; за ред. М.П. Гетьманчука.
Львів : ЛЬВДУВС, 2010. 228 с.
736. Філософський словник / за ред. В.І. Шинкарука. Київ : УРЕ, 1973. 600 с.
737. Франк А.Д. Философия уголовного права в популярном изложении. Философия уголовного
права / под. ред. проф. Ю.В. Голика. СПб. : Юридический центр Пресс, 2004. 348 с.
410ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

738. Франк С. Достоевский и кризис гуманизма. Здравый смысл. 1998. № 8.
739. Франк С.Л. Реальность и человек. М., 1997.
740. Фридман М., Хайек Ф. О свободе. URL: http://mreadz.net/new/index.php?id=6417&pages=1(дата звернення 05.06.2019).
741. Фрідман Мільтон Взаємозв’язок між економічною та політичною свободою. Лібералізм:антологія. К. : Смолоскип, 2002. 1122 с.
742. Фром Э. Душа человека. М. : Республика, 1992.
743. Фулей Т. Загальнолюдські (загальноцивілізаційні) принципи права: деякі теоретичні аспекти. Право України. 2003. № 7. С. 24–29.
744. Фулей Т.І. Основи гендерної рівності: навчально-методичний посібник для суддів. К. :Тютюкін, 2010. 240 с.
745. Фулей Т.І. Співвідношення загальнолюдських принципів права та принципів правотворчості. Вісник Львівського університету. Серія юридична. 2002. Вип. 37. С. 37–43.
746. Фулей Т.І. Сучасні загальнолюдські принципи права та проблеми їх впровадження вУкраїні : автореф. дис. ... канд. юрид. наук : 12.00.01 / Львів. нац. ун-т ім. Івана Франка.
Л., 2003. 24 с.
747. Фулей Т.І. Сучасні загальнолюдські принципи права та проблеми їхнього впровадженняв Україні : дис. … канд. юрид. наук : 12.00.01. Львів, 2003. 253 с.
748. Фуллер Л.Л. Мораль права / пер. с англ. Т. Даниловой ; под ред. А. Куряева. М. : ИРИСЭН,2007. 308 c. (Серия «Право»).
749. Фуллер Л.Л. Позитивизм и верность праву. Ответ профессору Харту. Правоведение. 2005.
№ 6.
750. Хëффе Отфрид. Справедливость: Философское введение / пер. с нем. О.В. Кильдюшова ;под ред. Т.А. Дмитриева. М. : Праксин, 2007. 192 с.
751. Хабермас Ю. Вовлечение другого. Очерки политической теории. СПб., 2001.
752. Хабермас Ю. Концепт человеческого достоинства и реалистическая утопия прав человека.
Вопросы философии. 2012. № 2.
753. Хабермас Ю. Философский спор вокруг идеи демократии. URL: http://kant.narod.ru/habermas.
htm
754. Хайдеггер Мартин. Бытие и время / пер. В.В. Бибихина. М. : Ad Marginem, 1997. 452 с.
755. Хайек Ф. Дорога к рабству. М. : Новое издательство, 2005. 264 с.
756. Хайек Ф. Либерализм. Фридмен Милтон, Хайек Фридрих. О свободе. М., 2003.
757. Хайек Ф. Право, законодательтво и свобода: Современное понимание либеральных
принципов справедливости и политики / пер. с англ.. Б. Пинскера и А. Кустарева под ред.
А. Куряева. М. : ИРИСЭН, 2006. 644 с. (Серия «Политическая наука»).
758. Хайруллин В.И. Категория справедливости в истории политико-правовой мысли. М. :Книжный дом «ЛИБРОКОМ», 2009. 192 с.
759. Хамитов Р.Н. Личность в правовом пространстве : автореф. дис. ... д-ра филос. наук :09.00.11. Чебоксары, 2007. 40 с.

411ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

760. Хамітов Н.В., Гармаш Л.Н., Крилова С.А. Історія філософії. Проблема людини та її меж.
К. : Наукова думка, 2000. 272 с.
761. Ханстантинов В.О. Ідеї толерантності в ранньому лібералізмі. URL: http://www.nbuv.gov.
ua/portal/Soc_Gum/Gileya/2009_18/Gileya18/F10.pdf (дата звернення 05.06.2019).
762. Харт Х.Л.А. Концепція права / пер. з англ. К. :Сфера, 1998. 236 с.
763. Хвостов В.М. Этика человеческого достоинства: Критика пессимизма и оптимизма. Изд.
3-е. М. : КомКнига, 2007. 176 с.
764. Хеффе О. Политика. Право. Справедливость. Основоположения критической философии
права и государства. М. : Гнозис, 1994.
765. Хмелевська Н.А. Історико-філософський огляд понять «право», «природні права» та «права
людини». Гуманітарний часопис. 2011. № 3. С. 82–90.
766. Хованская А.В. Достоинство человека: к либеральной стратеги права для России. Политические исследования. 2001. № 4. С. 49–60.
767. Хованская А.В. Достоинство человека: международный опыт правового понимания. Государство и право. 2002. № 3. С. 48–54.
768. Хьелл Л., Зиглер Д. Теории личности: основные положения, исследования, применение.
URL: http://psylib.org.ua/books/hjelz01/index.htm (дата звернення 05.06.2019).
769. Цвік М. Про сучасне праворозуміння. Вісник Академії правових наук України. 2000. № 4(27).
770. Цвік М.В. Ткаченко В.Д., Богачова Л.Л. та ін. Теорія демократії. Загальна теорія державиі права : підруч. для студ. юрид. спец. вищ. навч. закл. / за ред. М.В. Цвіка, В.Д. Ткаченка,О.В. Петришина. Х. : Право, 2002. 432 с.
771. Цинцадзе Н.С. Классификация и иерархия правовых ценностей в теории права. Вестник
ТГУ. 2014. № 2 (130).
772. Циппеліус Р. Філософія права / пер. з нім. Є.М. Причепій та ін. ; ред. пер. Є.М. Причепій.
К. : Тандем, 2000. 300 с.
773. Цицерон. О государстве. История политических и правовых учений. Воронеж : Изд. Воронежского гос. ун-та, 2000. Ч. 1. Хрестоматия.
774. Ціцерон Марк Тулій. Про державу. Про закони. Про природу Богів. К. : Основи, 1998.
477 с.
775. Цыбульская М.В. История политических и правовых учений / Московский международный
институт эконометрики, информатики, финансов и права. М., 2003. 111 с.
776. Цыганкова Д.Ю. Правовая идеология и информационная функция государства: теоретико-правовой аспект : дис. ... канд. юрид. наук : 12.00.01 / Академия управления МВДРоссии. Москва, 2012. 182 с.
777. Чанышев А.Н. История философии древнего мира. М., 2005. 608 с.
778. Чеботарьов С.С. Гуманістичні засади права: до історії питання. Публічне право. 2013. №
1. С. 367–374.
779. Черенков М.М. Гуманізм та реформація: до логіки співвідношення. URL: http://www.nbuv.
gov.ua/Articles/Kultnar/knp57t2/57t2_134-137.pdf (дата звернення 05.06.2019).

412

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

780. Чернецька О.В. Представницькі органи місцевого самоврядування в системі публічної
влади: конституційно-правова природа. Часопис Київського університету права. 2010. №
2. С. 119–123.
781. Черниченко С.В. Очерки по философии и международному праву. М. : Научная книга,2009. 766 с.
782. Черный Ю.Ю. Современный гуманизм URL: http://humanizm.ru/humanizmsovr (дата звернення 05.06.2019). (дата звернення 05.06.2019).
783. Черняк В.С. Нормы научности и ценности культуры. Ценностные аспекты развития
науки. М., 1990.
784. Честнов И.Л. Принцип диалога в современной теории права (проблемы правопонимания): дис. … д-ра юрид. наук : 12.00.01. СПб., 2002. 322 с.
785. Четвернин B.A. Современные концепции естественного права. М., 1988.
786. Четвернин В.А. Введение в курс общей теории права и государства : учебное пособие.
М. : Институт государства и права РАН, 2003.
787. Четвернин В.А. Исторический прогресс правовой свободы и цивилизационно-историческая
типология. URL: http://www.teoria-prava.hse.ru/nersesyants-conferece/3/57-chetvernin-abstracts(дата звернення 05.06.2019).
788. Четвернин В.А. Лекции по теории права. М., 2000. Вып. 1.
789. Чистое учение о праве Ганса Кельзена : Сб. переводов. М., 1987. Вып. 1.
790. Чудаков М.Ф. Правовые проблемы участия личности в осуществлении непосредственной
демократии в СССР : дисс. канд. юрид. наук. Харьков, 1982. 218 с.
791. Шафиров В.М. Естественно-позитивное право: введение в теорию : монография. Красноярск : ИЦ КрасГУ, 2004. 260 с.
792. Шафиров В.М. Проблема пробелов в праве и современное (интегративное) правопонимание. Российское правосудие. 2012. № 10. С. 5–13.
793. Шварцмантель Д. Идеология и политика / пер. с анг. Х. : Изд-во Гуманитарный Центр,2009. 312 с.
794. Швейцер А. Культура и этика. М. : Прогресс, 1973. 343 с.
795. Швыдак Н.Г. Образ жизни и образ права. Социальное развитие и право. М. : ИГПРАН,1980.
796. Шевченко С.Л. Поняття свободи як визначального чинника людського буття в філософії
датського мислителя Сьорена Керкегора. URL: http://www.newacropolis.org.ua/ru/study/
conference/?thesis=4658 (дата звернення 05.06.2019).
797. Шевчук С. Людська гідність у системі конституційних цінностей. Право України. 2018.
№ 9.
798. Шевчук С. Основи конституційної юриспруденції : навч. посібник. Харків : Консум, 2002.
294 с.
799. Шевчук С.В. Судова правотворчість: світовий досвід і перспективи в Україні. К. : Реферат,2007.
800. Шеллинг. Система трансцендентального идеализма. М., 1936.
413

ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

801. Шемшученко Ю.С. Громадянство. Юридична енциклопедія : в 5 т. К., 1998. Т. 1. 669 с.
802. Шемшученко Ю.С. Основи конституційного ладу України. Конституційне право України.
Академічний курс : підручник : у 2 т. / за заг. ред. Ю.С. Шемшученка. К. : Юрид. думка,2008. Т. 2. 800 с.
803. Шестов Л. Киркегард и экзистенциальная философия. М., 1992.
804. Шестопал С.С. Неотомістський напрямок у французькій філософії права: концепція ЖакаМарітена : автореф. дис. ... канд. юрид. наук : 12.00.12. Харків, 2009. 26 с.
805. Шестопал С.С. Неотомістський напрямок у французькій філософії права: концепція ЖакаМарітена : дис. канд. юрид. наук / Національна юридична академія України імені Ярослава
Мудрого. Харків, 2009. 206 с.
806. Шилов В.Н. Политическая аксиология : монография. Белгород : Изд-во БелГУ, 2005.
807. Шипілов Л.М. Принцип народовладдя і його здійснення в Україні : дис. ... канд. юрид.
наук : 12.00.01 / Національна юридична академія ім. Ярослава Мудрого. Харків, 2004.
206 c.
808. Шишкін В. Абсолютність права людської гідності (позиції Федерального Конституційного
Суду Федеративної Республіки Німеччина). Право України. 2018. № 9.
809. Шрьодер Р. Осмислення минулого та утвердження демократії. Політична думка. 1999. №
3–4. С. 121–129.
810. Шульженко Ф.П. Історія політичних і правових вчень : Підручник. К. : Юрінком Інтер,2004. 464 с.
811. Шумилов С.Н. Идеал и идеализация в социальном познании : дисс. канд. филос. наук :09.00.11 / Казан. гос. ун-т. Казань, 2008. 163 с.
812. Щетініна І.М. Концепт деліберативної політики Юргена Габермаса. Мультиверсум. Філософський альманах. К. : Центр духовної культури, 2004. № 40. URL: http://www.filosof.
com.ua/Jornel/M_40/Shtchetin.htm
813. Энгельс Ф. Анти-Дюринг: переворот в науке, произведенный господином Евгением Дюрингом / пер. с нем. М. : Политиздат, 1988. 482 с.
814. Эннекцерус Л. Курс германского гражданского права. Полутом 1. М. : Издательство
иностранной литературы, 1949. 436 с.
815. Энциклопедический словарь. М. : Большая советская энциклопедия, 1953.
816. Энциклопедия права : учебное пособие / Ю.И. Гревцов, И.Ю. Козлихин. СПб. : Издательство юридического факультета С.-Петерб. гос.ун-та, 2008. 772 с.
817. Юревич А.В. Культурно-психологические основания научного знания. Проблема знанияв истории науки и культуры. СПб. : Алетейя, 2001.
818. Юридична енциклопедія : в 6-ти т. / за ред. Ю.С. Шемчушенка та ін. К. : Вид-во «Українська енциклопедія» ім. М.П. Бажана, 1998. Т. 1: А-Г. 669 с.
819. Юридична енциклопедія : у 6 т. / за ред. Ю.С. Шемшученко та ін. К. : Вид-во «Українська
енциклопедія» ім. М.П. Бажана, 1998-2004. Т. 2: Д-Й. 1998. 744 с.

414ФІЛОСОФІЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

820. Юшин В.Ю. Естественное право и гражданское общество. Государственная власть иместное самоуправление. М., 2009. № 12. С. 5–7. URL: http://fan-5.ru/pass/pass-42141.php(дата звернення 05.06.2019).
821. Якубенко В.М. Принципи соціальної держави: стан і перспективи їх реалізації в Україні :автореф. дис. … канд. юрид. наук. К, 2005. 21 с.

415Видавництво ТОВ «Компанія ВАІТЕ»01042 м. Київ вул. Саперне поле, 26 кв.27
Свідоцтво про внесення до державного реєстру суб’єкта видавничої справи серія ДК №2570 від 27.07.2006 рокуНадруковано: ТОВ «Компанія ВАІТЕ»Підписано до друку 05.08.2019. Формат 60х90/8.
Папір Munken. Друк – офсетний. Зам. № 307.
Об’єм – 32. Ум. др. арк. - 26. Наклад 200.