Klimaflaggellanterne, trollmannens kost og de 10 tankekors
Ole Humlum
Professor i fysisk geografi
Institutt for geofag
Oslo Universitet
E-post: Ole.Humlum@geo.uio.no
WEB: http://folk.uio.no/olehum/
KLIMA: http://www.climate4you.com
Versjon 2009.03.20

Klimaendringer er bredt akseptert som et viktig tema, spesielt innen de siste 10-15 år. Temaet preger
i vid omfang internasjonal forskning og politiske initiativer. Dette fokus på klimaendringer hargledelig resultert i en forståelse av at klimaet ikke er så konstant, som mange kanskje tidligere har
ment.
Klimaet har variert til alle tider, og at det også endres i vor tid betviler vel ingen. Den forskjell someksisterer i oppfattelsen av årsaker til klimaendringer fremstilles vanligvis på den måte, at mange
mener at de nåtidige endringer primært skyldes menneskets forbruk av fossile brennstoffer, mens
andre mener at endringene primært er naturlige. Dette er imidlertid ikke en simpel all-or-nothingproblemstilling, og der finnes mange fornuftige oppfattelser derimellom. Et avgjørende spørsmål er
selvsagt om de nåtidige klimaendringer med sikkerhet avviker fra tidligere klimaendringer, eller om
forhistorien viser til tilsvarende eksempler på klimaendringer? De lærde er uenige herom. De korte
meteorologiske måleserier og det fortsatt begrensede kjennskap til fortidens klimatiske detaljer
vanskeliggjør et sikkert svar. Den politiske verdens forståelige behov for klare svar fra forskerne og
de tilknyttede sterke følelser motarbeider dessverre den klassiske vitenskapelige prosess frem modet velbegrunnet svar.
Dette er bakgrunnen for at Norges to vitenskapelige selskaper i 2007 besluttede at sette fokus på
klima i forbindelse med deres årlige høytidsmøter. Mens Det Norske Vitenskapernes Akademi i Oslovalgte at følge IPCC (FNs klimapanel; International Panel on Climate Change) i holdningen til
klimaspørsmål, valgte det eldre Det Kongelige Norske Vitenskabers Selskab (DKNVS) i Trondheim
en bredere belysning av problemstillingen som tema for sine to årlige Gunnerus-forelesninger.
Representanter for både IPCC sitt synspunkt og det IPCC-kritiske synspunkt blev invitert som
foredragsholdere ved møtet 8. mars 2007. Forsker 1 Terje Berntsen fra CICERO presenterte IPCC
sitt synspunkt, mens nærværende forfatter holdt det IPCC-kritiske innlegg. Omtale av begge
foredrag publiseres våren 2008 i 2007-årsskriftet for DKNVS.
Nærværende tekst bygger på forfatterens Gunnerus-foredrag, med fokus på variasjoner av klima i
fortid og nåtid, konsekvenser herav for kultursamfunn, nasjonalstater og forskning, med et særlig
fokus på Europa i de siste 1000 år. Mange historiske samfunnsmessige utviklinger, der i deres
samtid utvilsomt har tatt seg fornuftig ut, fremstår i historiens lys på annen vis. Som historien lærer
oss, er vi alle utsatt for muligheten av at ta feil, også selv om vi mener at ha de beste argumenter, og
selv om vi tilsynelatende tilhører et flertall av meningsfeller. Med tiden vil vor egen tid med dens
fokus på klimarelaterte fenomener og tiltakende sammenblanding av tro og viten også bli
1

underkastet historiens dom. Derfor kan det allerede nå være nyttig at betrakte fortiden, med klima
som fellestema. Denne betraktning gir forfatteren anledning til formulering av ikke mindre enn ti
klimatankekors av forskjellig natur.

1000 års historie, klima og forskning
Europa var i de første 1000 år etter Kristi fødsel en forvillet fattig verdensdel, oppdelt i hundrevis av
små føydale riger, typisk lokalisert omkring en borg og en landsby. Det såkalte europeiske mirakel
var slett ikke begynt ennå. Det var vanskelig at avtvinge jorden mer enn hva bonden og hans familie
trengte til at overleve. Mennesker i Europa levde eller døde avhengig av høstens utfald, naturens
luner og omstreifende krigere. Avgjørende var bøndenes overskudd av korn, ost, smør, kjød, skinn
og ull, der kunne selges. Samfunnets velferd og fremdrift avhang helt av overskuddet av disse
fundamentale varer.
År 1000 bodde omkring 36 millioner personer i Europa, mod i dag 728 millioner.
Gjennomsnittalderen var lav, 30-35 år, og en tredjedel av en årgang døde innen de fylde 20 år. Fra år1000 til 1300 voksede befolkningstallet i Europa imidlertid rask, som følge av tryggere
samfunnsforhold, bl.a. fordi varmere klima fikk høstutbyttet til at øke. I Norge ryddes store
skovområder til landbruk og nye landsbyer anlegges i tidsrommet 800-1000. Rentabelt landbruk blir
mulig inntil 100-200 større høyde enn det som var mulig tidligere. Da Håkon Håkonsson i 1217 ble
konge i Norge modnedes frukten to ganger i året og trekkfuglene fikk fram to kull. Også i Englandutnyttes landbruksjorden til større høyde enn tidligere, og nye landsbyer grunnlegges. Vinmarker
anlegges så langt mot nord som 53oN. Kvaliteten av vinen kan ikke ha været helt dårlig, da franske
vinavlere i forbindelse med inngåelse av en avtale mellom det franske og det engelske kongedømme
samtidig gjør seg store anstrengelser for at forbyde de engelske vinmarker. I 1280 klager engelske
hyrder over at de store nyanlegg av landbruksjord etterlader for litt areal til gresning for sauene i
Penninene i Midtengland. Vikinger fra Sør-Norge bosatte seg på Færøerne, i Island og Grønland itidsrommet fra år 800 til 985. Irske munke var dog sannsynligvis de første europeere der bosatte segpå Færøerne og i Island, allerede i 700-tallet.
Imidlertid vendte denne gunstige utvikling i begynnelsen av 1300-tallet, samtidig med at klimaet
igjen ble kaldere. Den lille istid stod for døren. Ulykkene veltede inn og satte hele verdensdelen i en
voldsom krise, som den først overvandt flere hundrede år senere. Tilbakevendende perioder med
streng kulde og flom reduserte høstutbyttet. I Norge oppgis mye av den nye landbruksjord etablert
på stor høyde. Den lille istid må dog ikke oppfattes som en lang kald periode, men tidvis inntrådte
gunstigere perioder. Likevel var ugunstige forhold dominerende. Sult svekkede befolkningene fysisk
og mentalt, og gjorde dem mottakelige for smitte, sykdom og irrasjonelle forestillinger omårsakssammenhenge. Hekseprosesser blev vanlige som middel til motvirkning av elendigheten.
Bosetningene i Grønland opphørte i sluttingen av 1400-tallet, mens befolkningstallet i Island,Færøerne, Finland og mange andre steder minskede markant. Helt frem til midt i 1800-tallet var der
fortsatt ofte år med misvekst, hungersnød, død og annen fysisk svekkelse av befolkningene i Europa.
Den historiske lære for Europa er at perioder med minskende eller lav temperatur generelt
kjennetegnes ved en øket frekvens av ulykker og naturkatastrofer.
Tidlig etter år 1300 gikk der i Europa rykter om en pest, der herjede i Kina, Midtøsten og Lilleasia.
Alle var enige om at det var Guds rettferdige straff over hedningene, inntil år 1346, hvor et skip fra
Krim ankom til Genua med en besetning der døde av pest, innen de kunne bæres i land.
Svartedauden var ankommet til Europa. Smitten spredtes med rotter og ikke minst lopper over resten
2

av Europa de neste tre årene. Norge blev rammet i 1349, da smitten kom til Bjørgvin (Bergen) med
skip fra England. Det første utbrud av smitte var det verste, men fire nye fulgte senere i 1300-tallet.
På tidspunktet for svartedaudens utbrudd var Europas befolkningstal vokst til ca. 80 millioner.
Herav døde ca. 50 millioner i løpet av siste halvdel av 1300-tallet. Utallige landsbyer blev forlatt, ogødegårder pregede Europa ennå langt opp i 1700-tallet. Datidens leger var hjelpeløse, kirken
anbefalte bønn og forsagelse i enhver henseende, og store grupper av såkalte flagellanter drog
omkring og piskede seg selv for at oppnå frelse. I Tyskland tog flagellanterne for sikkerhets skyldogså initiativ til at brenne mange tusende jøder i store bål.
Ett resultat av denne mentale og fysiske svekkelse kunne eksempelvis ses i Danmark, hvor
kongedømmet etter 1326 gikk i oppløsning, og landet inntil 1360 var pantsatt til nordtyske fyrster.
Selv pavemagten blev korrumpert. De franske konger innfiltrerte kardinalkollegiet, og pavestolen
blev flyttet fra Rom til Avignon år 1309. Først i 1415 blev normaltilstanden gjenopprettet med enpave i Rom. I begynnelsen av 1500-tallet, da pave Leo 10. skulle skaffe kapital til at byggePeterskirken, organisertes et voldsomt salgsfremstøt for avladsbreve. Tanken med avlad var den
absurde, at Kristi lidelse og død på korset hadde skapt en enorm oppsparing av tilgivelse formenneskeheten. Denne ubenyttede mengde av tilgivelse kunne paven nå videreselge til folk, dermente at trenge denne ressurs.
I Norge begynner mange breer at vokse etter år 1300. Eksempelvis vides at Omsbreen litt nord forFinse oppstår omkring år 1400. Mellom år 1390 og 1430 dekker breen derved planter der tidligere
voksede i dalen. Enkelte av de begravde plantearter var enda mer varmekrevende enn de arter der
vokser samme sted i dag. Med tiden vokser Omsbreen til en maksimal størrelse på ikke mindre enn
ca. 6 km2, omkring år 1750.
Kattegat mellom Norge og Danmark fryser vinteren 1407-08 og 1422-23, og ulver vides at ha
krysset over isen til Danmark. 1430-tallet karakteriseres av en serie veldig kalde vintre, især i det
sentrale og østlige Europa. Også i Finland blev naturforholdene veldig vanskelige i takt med
avkjølingen, der generelt synes at have været maksimal i det nordøstlige Europa. På slutten av 1500tallet var der derfor fra området Savosaks i Finland en betydelig utvandring, blant annet til
Värmland. Finnerne som kom hit var halvnomader og drev svedjejordbruk. På 1600-tallet kom
mange av finnerne over grensa til Norge. Mange av de resulterende finnetorpene eksisterer fortsatt
eller ses i stedsnavnene, selv om de nå er fraflyttet.
Nordboerne i Grønland får vanskeligheter pga det kaldere klima og den voksende havis. Derfor må
den vanlige seilrute langs 65oN i år 1342 oppgis til fordel for en sydligere, langs 64 oN. I 1369
forliser et av den monopoliserte kongelige grønlandske handels fartøyer ut for den norske vestkyst,
og al organisert seilas til og fra Grønland slutter. Folk der begraves i Østerbygden omsluttes av
nydannet permafrost, hvorfor de bevares i relativ god stand frem til vor tid. På deres bekledning kan
man se, at der må ha været sporadisk forbindelse til Europa helt frem til omkring år 1500. Men
deretter mistes forbindelsen mellom Grønland og Europa helt, og nordbosettningen opphører på etukjent tidspunkt i 1500-tallet.
Mellom år 1500 og 1700 foregikk store endringer i Europas landbruk. Fra spisereglementet forleiesoldater vides at deres forpleining i 1500-tallet hovedsagelig bestod av kjød, og kun litt av brød.
Det skyldes at bøndene brukte skogbunnen i de store urskoger til gresning for kreaturer og svin,således at forsyningen med kjød var rikelig. Men etter år 1600 begynte en kraftig hugst av Europas
skoger. Behovet for træ til oppvarmning voksede i takt med det kaldere klima og den samtidige
raske bygning av krigsskipe i Vest-Europa. Urskogene forsvant overalt i Europa, kreaturholdet blev
3

sterkt redusert, og de tidligere skoger ble utlagt som kornmarker. Kjød ble dyrt, brød billig,
spisevanene endredes, hvilket satte spor i helbredstilstanden. Skjelettfunn viser at mennesker i 1400tallet var uvanlig høye og kraftige, f.eks. var den danske kong Christian 1. (1448-81) ner ved tometer høy. Ved sluttingen av 1600-tallet var gjennomsnitthøyden minsket markant, da det
proteinrike kjød var erstattet av grovt brød, stort sett uten annen næring enn luftfylte hulrom omgitt
av stivelse.
Den europeiske verdens kjennskap til is- og klimaforhold i det Arktiske område går tilbake til tidenkort innen Vatikanet introduserte avlatsbrevet som middel til at mobilisere kapital. På dette
tidspunkt søker flere europeiske nasjoner, ikke minst Spania og Portugal, at styrke deres posisjon
gjennom ervervelsen av kolonier i fjerne verdensdeler. Paven beslutter derfor i 1494 med
Tordesillas traktaten at dele verden i to halvdeler; en spansk og en portugisisk. De den gangfremstormende, nye sjømakter Frankrig, Holland, England og Danmark blev herved effektivtavskåret fra utforskning etter mulige kolonier i sydlig retning, og dirigerte derfor deres innsats mod
vest, øst og nord. Målet var at finne en alternativ vei til de ettertraktede markeder i India, Kina og
Japan. Dette førte til mange forsøk på at finne en sjøvei nord om Russland og Nordamerika; kjent
som henholdsvis Nordøst- og Nordvestpassasjen. Som følge av vanskelige isforhold i det Arktiske
Osean unner Den Lille Istid skulle gjennomseiling av begge passasjer først lykkes mer enn 400 år
senere, i første halvdel av 1900-tallet.
I året 1564 oppstår begrepet Nevatter eller snømann på øyen Mallorca i Middelhavet, ut for Spaniasøstkyst. Disse mallorcinske snømenn utviklede det veldig spesialiserte erverv at innsamle og
oppbevare snø på Mallorcas høyeste fjell. I takt med avkjølingen voksede vinterens snømengder i de
1200-1400 høye fjell, og der var samtidig i lavlandet et voksende marked for snø til kjøling om
sommeren. Snømennene bryggede derfor av stein spesielle cases de sa ne, eller snøhuse, på dehøyeste fjell. Husene blev hver vinter fylt med snø av snømennene, og hadde en særlig
takkonstruksjon der inntil neste sommer tjente som beskyttelse mot smeltning. Nevatters hadde
lenge et hardt, men respektert erverv på Mallorca. Først kombinasjonen av oppvarmning etter den
Lille Istid og fremkomsten av det elektriske kjøleskap blev i 1927 ervervets endelig.
Kraftige stormer blev vanlige i Europa unner Den lille istid, som følge av den fallende globale
temperatur og den derved økende temperaturkontrast mellom ekvator og polene. Eksempelvis
oppstod Ijsselmeer i Nederland ved flere stormfloder i tiden etter år 1300, og øyen Helgoland i
Tyske Bukt blev av stormer redusert fra ca. 60 km2 til kun 1,5 km2. Stormen All Saints Floods 11-12
november 1570 fremstår imidlertid fortsatt som helt spesiell. Stormen berørte hele Nordsjø-området
og tilgrensende landområder. Ikke minst gikk det ut over Nederland, hvor byene Amsterdam,
Muyden, Rotterdam og Dordrecht alle oversvømmendes. Mellom 100.000 og 400.000 mennesker
menes derved at være druknet. Dette høye tapstal skal naturligvis ses på bakgrunn av det den ganglangt mindre totale folketal.
På grunn av stort arbeidspress er det ikke sikkert at Kong Filip 2. av Spania hadde bemerket denne
ubehagelige effekt av den igangværende klimaendring. Han styrte fra 1556 til 1598 det veldige
spanske rike, der ut over Spania også omfattede Portugal, Syditalien og Sicilien. Langt mod nord var
det reformerte Nederland også del av riket, kategorisk styret av den fryktede hertug av Alba. Karl 2.
følte seg som katolisismens forsvarer, hvilket de kalvinistiske folk i Nederland fikk at føle. I 1579
rev Holland seg derfor med stort besvær løs fra Spania, mens Karl 2. beholdt kontroll over detnåværende Belgia ved hjelp av en stor hær. Denne hær skulle dernest brukes til at invadere det
anglikanske England unner Dronning Elizabeth 1., for at hjelpe den engelske befolkning tilbake til
den rette tro. I august 1588 sendte Filip 2. sin spanske armada på 130 svært armerte fartøyer med
4

30.000 folk ombord mod England. I den engelske kanal møtte armadaen den engelske flåte unner Sir
Francis Drake, som i en løpende kamp klarte at flytte sjøslaget ut i den sørlige del av Nordsjøen. Her
blev den stolte spanske armada splittet og ødelagt av en fryktelig sommerstorm. Politisk sett en stor
triumf for Her Majesty’s Navy og Sir Francis Drake, men i virkeligheten en seir for værgudene.
Stormen markerte begynnelsen av det engelske herredømme over havene, Rule Britannia, Britannia
rules the waves, der uten avbrytelse fortsatte til midt unner 2. verdenskrig, da USA overtok rollen
som verdens ledende sjømakt.
I årene 1594-1598 pregedes store deler av Europa av kjølig, våt sommervær, i England og andre
steder med hungersnød til følge. Mange steder i Europa blev landbruksland oppgitt, og landsbyer
fraflyttet. Avkjølingen fortsatte, og år 1600 var Østersjøen fullstendig isdekket. I 1602 var avlingene
i Vest-Norge enn ikke høstet da snøen kom allerede 14. september. Markene forblev snødekte frem
til våren 1603, og mange mennesker og husdyr omkom på grunn av sult.
Færøerne rammes 2. februar 1602 av en orkanliknende storm. Denne dato huskes fortsatt påFærøerne som den harde Kyndelmisse. I bygden Kirkebø ner sørenden av Streymoy tar bølgene
landforbindelsen mellom kirken og Streymoy, og spissen av den tidligere halvøy ligger den dag i
dag isolert som en øy. Lengre mot nord, også på Streymoy lukkes den fine naturhavn ved Saxum.
Kort tid etter ankom et nederlandsk handelsskip under kommando skipper Kjálkin og ville
intetanende som vanlig anløpe havnen, men strandede uhjelpelig i det tidligere havneinnløp.
Kjálkins pakkhus finnes ennå i Saxun, beliggende unner Kvíggjarhamar.
I 1605 publiserer forfatteren Richard Verstegan i Antwerpen en bog, der på interessant vis gir
innblikk i datidens atmosfæriske sirkulasjon i tiden der leder opp til den veldig kalde periode i 1600tallet. Bogen bygger på viten innsamlet av sjøfolk fra Nederland, og vekker så stor interesse at den i
1634 også utgis i London unner tittelen ”A Restitution of Decayed Intelligence”. I boken berettes
bl.a. at seilturen fra Nederland til Spania vanligvis er 1,5 dager kortere enn den motsatte reise fra
Spania til Nederland. Dette er jo i seilskipenes tid, og tyder derfor på at den dominerende vind over
Europa den gang var fra østlig retning, i motsetning til i dag, hvor den er fra vest. Konklusjonen
støttes av daglige meteorologiske observasjoner gjort av den danske astronom Tycho Brahe iperioden 1582-1597 på øen Hven i det østlige Danmark. Tycho Brahes observasjoner viser med stor
klarhet at østlige vindretninger over Danmark den gang var langt vanligere enn i dag, især om
vinteren. Disse observasjoner tyder på at den meteorologiske vintersituasjon over Europa i denne
periode var mer preget av høytrykk enn i dag, hvor lavtrykk med vestlige og sørvestlige vinde oftepreger det generelle vintervær.
De europeiske forsøk på at finne en sjøvei nord om Russland og Nordamerika gjennom Nordøst- og
Nordvestpassasjen intensiverendes hen mot sluttingen av 1500-tallet. Oppgaven syntes dog at værener uløselig. En svært dyktig hollandsk skipper, W. Barents, oppdagede i 1596 Bjørnøya og
Svalbard, innen han året etter mistede livet i åpen båt, etter at hans skip var frosset inne vedøstkysten av Novaya Zemlya. Opplysningene om denne oppdagelse fik i 1615 den danske kong
Christian IV til at sende en del av sin flåte til Spitsbergen, som man formodede var en del av
Grønland, og dermed dansk. Samtidig proklamertes en endring av navnet til ”Christiansbergen”,
uten at han dog vant frem med dette synspunkt. Nordøstpassasjen blev inntil videre anset som
umulig at navigere. Nordvestpassasjen skulle vise sig minst like besværlig. Jens Munk stod i 161920 for et av de mer kjente forsøk, men blev med to fartøyer tvunget til at overvintre i Hudson
Bukten. Skjørbuk gjorde at nesten hele besetningen døde i løpet av våren 1620, men utrolig nok
lyktedes det Jens Munk og to andre overlevende neste sommer at frigjøre det ene skip og seile det
5tvers over Nordatlanteren tilbake til Norge. I året 1613 oppdages en død eskimo drivende i sin
kajakk ut for byen Hull på Englands østkyst.
Under den etterfølgende europeiske Trediveårskrig (1618-48) var den dristige svenske general Johan
Banér i år 1641 ner på at ta den tysk-romerske keiser Ferdinand 3. til fange og derved å avslutte
krigen. Vanligvis gikk hærene den gang i vinterkvarter, og militære operasjoner var forbeholdt
sommerhalvåret. Vinteren 1640-41 blev imidlertid ekstraordinær kald, og selv de store tyske floder
frøs til. I begynnelsen av 1641 sammenkalte keiseren en riksdag i Regensburg. Da den idérike Johan
Banér fikk dette å vide, besluttede han at forlade sitt vinterkvarter ner Erfurt, for med sine tropper at
marsjere mod Regensburg på de tilfrosne og derved lett fremkommelige floder, og der ta keiseren til
fange ved en lynoperasjon. Planen mislykkedes dog i siste liten, og Johan Banér måtte ta til takke
med den keiserlige jaktvogn som bytte.
Barometeret og termometeret blev begge oppfunnet i Italia i slutningen av 1500-tallet, hhv. av
Toricelli og Galileo. Vindmåleren og nedbørsmåleren var allerede oppfunnet tidligere. Den lengste
sammenhengende månedlige temperaturserie går tilbake til 1659, og samledes i 1970 av nu avdøde
professor Gordon Manley i England. Denne serie representerer lavlandet i det sentrale England.
Perioden 1650–1720 var den kaldeste del av Den lille istiden, og er tidsmessig sammenfallende med
det såkalte Maunder minimum med redusert solaktivitet, så solpletter ikke var synlige. Den svenskekong Karl 10. gikk med sin hær på det tilfrosne hav fra Sverige til Danmark, både i 1658 og 1659.
Unner disse naturforhold var de seildrevne danske marinefartøyer ikke til stor nytte, og
etterfølgende var der ikke tvil om hvem som var stormakten i Norden. En klimatisk betinget politisk
katastrofe for Danmark.
Fra Norge vides at denne veldig kalde periode var sammenfaldende med voksende hyppighet av
snø- og steinras, flom og andre ubehageligheter. Eksempelvis ble på ulykkesnatta 6. februar 1679
ikke mindre enn 140 mennesker drept i snøskred på indre del av Sunnmøre. Storme opptreder nå
hyppig og med stor styrke. I Danmark begraver vandrende sanddyner marker og byer langs Jyllands
vestkyst. Den arktiske sjøis vokser i Nordatlanteren og omslutter enda flere ganger Færøerne, såfiskeriet der må innstilles. Sterke nordvest-storme blåser dessuten mye av den gode gresningsjord ihavet, hvilket øker problemene for Færøerne. Ved the Culbin Disaster i det nordaustlige Skottland,
begraves i løpet av en enkelt natt 20-30 kvadratkilometer god landbruksjord og gårde av opp til 30
m dypt flygesand unner en kraftig storm i sluttingen av september 1694. Innen stormen var området
kjent som et fruktbart område, og gikk unner navnet ”the Garden”. I det etterfølgende år 1695 er
overflatevannet i Nordatlanteren så kaldt, at den vanlige torsk kun fanges syd for Aberdeen på
Skottlands østkyst. I årene 1682 og 1684 ankommer eskimoer i kajakk til Orkneyøyerne ut for det
nordvestlige Skottland. Den fremmedartede bekledning sendes til universitetet i Edinburgh fornærmere analyse. En av kajakkene var lenge hengt opp i Burray kirke på Orkney. I perioden 16851703 mislykkedes vinhøsten stort sett hvert eneste år nord for Alpene, idet sommerværet vedvarendevar dårlig med storme, uten nevneverdige perioder med varmt og stabilt høytrykksvær. På Gran
Canaria (28oN) bestemmer byrådet i Las Palmas i året 1699 at det skulle graves en snøbrønn ner
toppen av det høyeste fjell (Pico de las Nieves, 1949 m). Denne snøbrønn (Pozo de las Nieves) blev
ganske som på øyen Mallorca lengre mot nord benyttet til lagring av vintersnøen, som etterfølgende
ble fraktet ned til Las Palmas for at kjøle ned et fryselager.
For breene i Europa var klimaet etter 1650 generelt bra, hvilket resulterte i en foruroligende kraftig
vekst. I Norge var sommerhalvåret generelt kjølig i tiden frem til begynnelsen av 1700-tallet, et forbreene gunstig forhold, og etterfølgende synes snørike vintre at være en viktig faktor for fortsatt
6

vekst av breene. Eksempelvis avanserte Nigardsbreen, en østlig utløper fra Jostedalsbreen, omkring
2800 m mellom 1710 og 1735. Flertallet av breer i Norge når deres største utstrekning etter istiden
omkring 1750. Flere gårde ner breene innvilges nedsatt skatt, som kompensasjon for tapte
gresningsområder. Omsbreen ved Finse når en størrelse på ikke mindre enn 6 km2, etter sin spede
start i 1400-tallet. Etter 1750 blev den nåværende tilbakesmeltning av breene i Norge innled.
I år 1700 førte den unge svenske kong Karl 12. sin hær over Østersjøen til Estland. Ved Narva
knuste svenskene den mye større russiske hær unner Peter den Store. Karl 12. undertvang deretter
Polen og Sachsen, og trengte i 1708 dypt inn i Ukraina, med det formål at slå zar Peter endelig.
Vinteren 1708-09 blev imidlertid fryktelig kald, og mangel på forsyninger og varme reduserte Karl
12. hær med en tredjedel. De resterende 12.000 sultne og frysende svenske soldater blev ved Poltava
beseiret ettertrykkelig av Peter den Stores hær. Kun 1200 mann av den svenske hær overlevde. Kong
Karl flyktede til Bessarabia (Romania), hvor de tyrkiske myndigheter i fem år holdt ham som enslags fange, innen han i 1714 sprang på en hest og unnslapp tilbake til Sverige. Den krigstørstige
Karl 12. døde 30. november 1718 unner beleiringen av den norske festning Frederikssten, muligvis
skut av en svensk offiserer, der angivelig anså handlingen for en politisk velgjerning.
I året 1728 kom en besynderlig fremtoning til syne på havet ut for Aberdeen i det nordøstlige
Skottland. Den øverste halvdel av et menneske gled med god fart hen over havets overflate. Da det
halve menneske kom ner stranden kunne man se at der var tale om en fremmedartet utseende mannsittende i et langt og smalt fartøy, en kajakk. Mannen var sterkt utmattet og døde dessverre tre dager
senere. Hans kajakk med harpun og øvrige fangstgrei hengtes opp i den nærliggende kirke som etsjeldent trofé. Da kirken senere forfalt, fikk kajakken med utstyr blivende oppholdssted i Aberdeens
Medico-Chirurgical Society, hvor den fortsatt er utstilt sammen med utstoppede krokodiller og
andre merkverdigheter. Danmarks førende eskimokjenner, Knud Rasmussen, inspiserte i det 20.
århundrede kajakken og identifiserte den med sikkerhet som en typisk vestgrønlandsk kajakk fra
denne tid.
I Europa voksede befolkningstallet nesten ikke i 1600-tallet på grunn av de mange krige, sykdom og
misvekst. Der fødtes ganske vist mange barn, men dødeligheten var høy, og i perioder med sultkunne sterilitet hos kvinner redusere fødselstallene. Samtidig med avslutningen av den kaldeste delav den lille istiden, omkring år 1720, begynner befolkningstallet atter at vokse, og spesielt mye etter
1750. Samtidig minskende barnedødeligheten pga. bedre ernæring, og fremskritt i legevitenskap
forlengede folks levetid. Omkring år 1750 hadde Europa skjønnsmessig 140 millioner innbyggere.
Etter 1720 blir solpletter igjen vanlige og interessen for dette fenomen vokser. Blant annet bemerker
den tyskfødte, engelske astronom og komponist William Herschel (1738-1822) at prisen på hvede(og dermed brød) varierer i takt med antallet av solpletter. William Herschel blev dog især kjent forsin oppdagelse av Uranus og infrarød stråling. Ikke minst den siste oppdagelse skulle senere få stor
betydning for teorien om drivhuseffekten.
Av naturlige årsaker hadde der i 1600-tallet været en vis stillstand i forsøkene på at finne vei
gjennom Nordvest- og Nordøstpassasjen, men etter 1720 vokser interessen igjen. Nordøstpassasjen
blev eksempelvis i tidsrommet 1734-1769 forsøkt gjennomseilet mange gange av den russiske flåte,men uten å vinne frem. En britisk ekspedisjon under kommando av kaptajn C.J. Phillips ankom i1773 til området nord for Svalbard, med ordre om at seile til Nordpolen. Skipene gikk beklageligvis
med det samme uhjelpelig fast i sjøisen, og unngikk kun med nød og neppe innefrysning. Deneuropeiske utforskning av det Arktiske Osean i 1600- og 1700-tallet er generelt en endeløs rekke av
heltemodige, men aldeles mislykkede forsøk på at gjennomseile randområdene til det Arktiske
7

Osean. Omkring slutningen av 1700-tallet synes situasjonen imidlertid at endres til det bedre.
Hvalfangere ved Svalbard beretter at iskanten flytter markant mod nord, til en nordligere posisjon
enn det vi kjenner i dag. Det Kongelige Vitenskapelige Selskap i London skriver derfor i 1817 til det
Britiske Admiralitet at uforklarlige endringer ses i utbredelsen av sjøis i det Arktiske Osean, hvilket
gir fornyet håp om at finne en gunstig seilrute til Kina.
Samtidig fremsatte flere ledende forskere en hypotese om et isfritt område i den sentrale del av det
Arktiske Osean. Selv om man nok hadde mistanke om at stå over for en svært kompleks
problemstilling, valgtes allikevel at legge hovedvekt på kun et enkelt forhold som man mente måtte
ha dominerende effekt; nemlig den store solinnstråling om sommeren. Med dette utgangspunkt
gjordes en rekke isolert sett fornuftige betraktninger, som førte frem til modellen om det isfri
Arktiske Osean. Modellen blev hurtig akseptert som mainstream av datidens forskere, hvorav kun få
hadde personlig kjennskap til Arktis. Enkelte skeptikere påpekte forsiktig at alle hittidige
observasjoner faktisk tydede på at oseanet var godt og grundig isdekket. Flertallet av datidens
seriøse forskere mente dog at man blot skulle vente lidt lengre, så ville det åpne hav blive oppdaget.
Hver gang en ny ekspedisjon observerte et stort vannsområde uten is, formodede man derfor at værenær den forutsagte isfrie sentrale del av det Arktiske Osean.
Ennå i første del av 1700-tallet var Frankrig en supermakt i Europa. Fra 1770’erne blev det
imidlertid stadig mer tydelig, at Frankrig var ute i en alvorlig økonomisk krise. Syvårskrigen 175663 mod Prøysen og England hadde svekket statsfinanserne. Vulkanen Laki i Island hadde 1783-84 etlangstrakt utbrud, og aske fordelt i atmosfæren resulterte de neste 6-7 år i merkbart lavere
temperaturer globalt, og påvirkede samtidig det generelle vær i Europa. I Norge forekom i 1789 densåkalte ”Storofsen”, hvilket er den største norske flommen i historisk tid. I Frankrig mislykkedes
høsten mer eller mindre i årene etter Laki utbruddet som følge av lav sommertemperatur. Krav om
gjennomgripende jord- og skattereformer voksede. Mel blev en mangelvare, og prisen på et 4-punds
brød blev i 1789 derfor hevet fra 8 til 14 sous. Dette gav anledning til spontane hungerrevolter. Brød
var jo fortsatt hovedernæringen for folk. Den 14. juli 1789 stormedes Bastillien i Paris, hvor man
mente at kongen holdt et betydelig antall politiske fanger innesperret. Der var dog kun 10 fanger at
befri. Stormen på Bastillien medførte imidlertid at makten i Frankrig på én dag overgikk fra kongen
til stadsforsamlingen på rådhuset i Paris, også kjent som Pariserkommunen. Revolusjonens hellige
ild brente ut etter man 21. januar 1793 hadde halshugget kong Ludvig 16. Få år senere, i 1799,
aksepterte de samme politiske krefter motsetningen til revolusjonens ideal om frihet, likhet og
broderskap, og Napoleon Bonapartes diktatur var en realitet.
Napoleon stod i 1812 på høyden av sin makt. Militært hadde han nesten realisert en drøm om
Europas forente stater, knapp 200 år innen det faktisk blev en realitet. Likesom Adolf Hitler i 194041, måtte han imidlertid først overvinne England og Russland, innen der blev tid til at glede seg overdet nye, vidstrakte emperium. Kanskje han var for opptaket med forberedelsene til det avgjørende
felttog mod Russland til at bemerke de ubehagelige meteorologiske forhold i året 1811, senere kjent
som et år uten sommer?
22. juni 1812 invaderte Napoleon Russland med la Grande Armée på 400.000 soldater. Den russiskehær unner veldig forsiktig kommando av general Mikhail Kutusov retirerte og engasjerte seg kun i
mindre trefninger ved overgangssteder over floder. Først ved Borodino, 100 km vest for Moskva,
stod et stort slag, som Napoleon imidlertid vandt. Få dager senere, i september, holdt Napoleon sitt
inntog i Moskva. Byen var imidlertid evakuert forinnen, og en påsatt brand ødelagte kort tid etter
flertallet av byens 12.000 bygninger. Imot Napoleons forventning hadde Zar Alexander fortsatt ikke
8lyst til at forhandle om fred, og 19. oktober forlot Napoleon derfor med sin hær den ødelagte by, i
god orden og tilsynelatende i god tid innen vinterens komme.
Vinteren 1812-13 begynte imidlertid tidligere enn vanlig og gjorde rask veiene svært
fremkommelige. Forsyningssituasjonen blev katastrofal dårlig, og soldatene begynte at dø av kulde.
Da la Grande Armée i desember 1812 nådde grensen til Prøysen var der kun 30.000 mann tilbake av
de opprinnelige 400.000. Styrkemessig overvant Napoleon aldri helt denne vinter.
Etter Napoleons endelige nederlag ved Waterloo i 1815 synes situasjonen generelt at bedres i
Europa. Ved Wienerkongressen samme år fikk Prøysen tildelt en rekke småriker langs Rhinen for atkunne bevokte grensen inn mod Frankrig mod nye angrep. Disse områder viste seg forbausende rikepå kul og jernmalm. I de følgende år utviklede Ruhr seg til et industridistrikt. Alfred Krupp skapte i
Essen den berømte våpenfabrikk og utviklede teknologien at herde jern til stål. Hans fabrikk skapteogså forutsetningen for de senere tyske pansrede marinefartøyer, og som Europas kanonkonge
skapte han sensasjon på verdensutstillingen i London 1851 med sine mange nye våpentyper. I
Europa var industrialiseringen dermed for alvor innledet med tilhørende CO2 utslipp. Samtidig
utvikles den berømte prøyssiske militære tradisjon for selvstendig tenkning på alle nivå, uten passiv
ventning på kommando ovenfra. Det var en ny holdning til begrepet ledelse, der senere skulle feire
store triumfer. Grunnlaget for Tysklands samling og kommende posisjon som Europeisk stormakt
var hermed sikret. Bismarck kunne trede inn på scenen.
Som resultat av den Europeiske mentale og kulturelle blomstring i 1700-tallet, også kjent som
opplysningstiden, fremkommer i begynnelsen av 1800-tallet en mengde nye forskningsresultater.
Denne erkjennelsesmessige fremgang skyldes ikke minst astronomen og filosofen Galileo Galilei
forarbeide i 1600-tallet, hvor han med stor klarhet og kraft fastslår atskillelsen mellom tro og viten.
Som eksempel på viktige vitenskapelige landvindinger publiserer den engelske kjemiker William
Henry i 1803 resultatet av sine eksperimenter om oppløseligheten av forskjellige gasser (bl.a. CO2) ivann ved forskjellige temperatur- og trykkforhold. Hans resultater har siden været kjent som Henrys
lov. Kort tid etter, først i 1816 og igjen i 1827, fremsatte den franske matematiker og fysiker Jean
Baptiste Joseph Fourier hypotesen om CO2’s mulige innflytelse på de globale temperaturforhold.
Grunnet denne voksende interesse for CO2 begynner forskjellige forskere fra 1812 at foreta direktemålinger av det atmosfæriske innhold av CO2. Henry’s kjemiske lov om bl.a. CO2’s store
oppløselighet i vann innebar naturligvis at de målte variasjoner i atmosfærisk CO2 tolkedes som
styret av især oseanenes temperaturvariasjoner, og ikke omvendt. Dessuten begynte man langsomt at
innse, at mange forskjellige geologiske, biologiske og oseanografiske prosesser hadde en overordnet
kontroll på det atmosfæriske CO2-nivå.
Det begynnende kjennskap til kjemiske prosesser inspirere i år 1851 Lord Kelvin (1824-1907) til at
beregne Jordas alder. Han kom frem til at vor planet maksimalt kunne være 20 millioner år gammel,da kjemiske prosesser i Solas indre ikke kunne ha foregått i lengre tid. En med samtidens
naturfaglige innsikt fornuftig vurdering. Dessverre kjente Lord Kelvin intet til atomare prosesser.
Med dagens innsikt beregner vi nå Jordas alder til omkring 4,6 milliarder år.
Tiden etter Wienerkongressen 1815 således på mange måter en gunstig periode i Europa, inntil en
ny kald periode fikk høsten til at slå feil i både 1846 og 1847. I den vitenskapelige verden trådte
hypotesen om CO2’s betydning for temperaturutvikling i bakgrunnen, men de direkte CO2-målinger
fortsatte av ren grunnforskningsmessig interesse. I Frankrig utbrød igjen uroligheter pga. høye
brødpriser, hvilket 22. februar 1848 som snart vanlig førte til revolusjon; den tredje i rekken av
franske revolusjoner unner Den lille istid. Kort tid etter, mellom 1850 og 1860, nådde breene i
9Alpene generelt deres største utstrekning etter istiden, hvoretter også de begynte at minske frem til idag.
I Storbritanien blev den politiske og økonomiske betydning av å finne en seilrute tvers over det
Arktiske Osean nå anset som værende så betydelig, at Royal Navy måtte ta ansvar for oppgavens
løsning. De to store, moderne marinefartøyer Erebus og Terror blev i 1845 sendt av gårde mod
Nordvestpassasjen under kommando av Sir John Franklin. Uheldigvis hadde Franklin ingen erfaringi å manøvrere i is, og i tillegg var de store fartøyer uegnede til at utnytte små åpninger i sjøisen. De
innefrøs derfor vest for King Williams Island i det nordlige Canada, og alle 130
ekspedisjonsdeltakere omkom.
Troen på den teoretiske modell om det isfri Arktiske Osean var imidlertid svært livskraftig og
dominerte oppfattelsen inntil 1879, hvor det amerikanske skip Jeanette under kommando af G.W.
De Long afseilte mod en forventet isfri Nordpol via Bering Stredet. I stedet for at finne et isfritt
osean innefrøs skipet uheldigvis nær Vrangel Island og begynte langsomt at drive tvers over det
isdekkede osean. Skipet var innen avseiling godt og grundig isforsterket, men blev likevel langsomt
knust av isen, og sank 13. juni 1881 nord for de Nysibiriske øer. De Long og atskillige
besetningsmedlemmer omkom på vei mod syd. Tre år senere (18. juni 1884) blev et paroljeskindsbukser fra Jeanette funnet liggende på drivisen ut for Qaqortoq (Julianehåb) i
Sydvestgrønland, hvilket viste at det Arktiske Osean faktisk måtte være dekket av is. Ellers var deberømte bukser jo sunket til havets bunn. Denne erkjennelse utløste intet mindre enn etvitenskapelig paradigmeskift. Modellen om det isfrie osean forsvant over natten og i stedet trådte
den nåværende oppfattelse, supplert av en begynnende forståelse for en storstilet sirkulasjon av sjøis
i det Arktiske Osean. Dette var den vitenskapelige bakgrunn for Fridtjof Nansens etterfølgende
dristige forsøk på at lade skipet Fram drive hen over Nordpolen 1893-1896.
Etter 1850 begynte lufttemperaturen at stige, et signal om Den lille istids forestående avslutning. I
midten av 1800-tallet lå vintergrensen for sjøisen i Barentshavet kun 150-200 km nord for
Nordkapp, men begynte nå at retirere mod nord. I perioder falt temperaturen dog atter og sterkestorme og orkaner herjede. Den 13. November 1872 feiede en voldsom orkan inn over Danmark.
Store oversvømmelser ramte Lolland og Falster i den sørøstlige del av landet med tap av 80
menneskeliv. Samtidig strandede ikke mindre enn 250 skipe langs de danske kyster, og 185 sjøfolk
druknede. En annen kraftig storm herjede Nordsjøen og Skottland 28. desember 1879. Denne storm
resulterte bl.a. i ”the Tay Bridge Disaster”, hvor et fullastet passasjertog på vei til byen Dundee
styrtede i the Fifth of Tay (en 4 km bred elvemunning med stort tidevann), da den svære jernbanebro
raste sammen på grunn av vindens press. Alle ombordværende mistede livene.
Nordvestpassasjen blev for første gang gjennomseilet 1903-06 av Roald Amundsen i Gjøa med firemanns besetning, med tre overvintringer. Isforholdene var gunstige, og det hadde sannsynligvis
været mulig at gjennomføre hele turen på kun en sommer, men Amundsen hadde jo også planlagt
forskning å tenke på. Så han hadde ikke så travelt.
Norge har i flere henseende vært et foregangsland i utforskningen av polarområdene. Etter en langrekke mislykkede ekspedisjoner fra flere nasjoners side var det først Fridtjof Nansen og Roald
Amundsen som langt på vei viste hvordan vellykkede polare ekspedisjoner skulle gjennomføres. Det
er langt fra alltid den store organisasjon med mye personell og materiell der skaper de nye og
betydningsfulle resultater; når det gjelder evnen til nytenkning og suksess er en liten gruppe høytkvalifiserte folk ofte overlegen.
10Etter Roald Amundsens erobring av Nordvestpassasjen kom igjen noen år med forholdsvis mye
sjøis, hvilket gjorde at Titanic kort innen midnatt 14. april 1912 løp inn i sjøis og isfjell lengre modsyd end forventet. Tross flere advarsler kom møtet med isen 600 km sydøst for Newfoundland
overraskende. Selv om Titanics løp nesten 22 knop var 1. styrmann W.M. Murdoch likevel veldig
ner på å redde skipet. Han styrte dristig Titanic rundt om et isfjellet i en snever s-kurve, ved skiftevis
at legge roret hardt til babord og dernest hardt til styrbord. Formålet med denne “port-around”
manøver var naturligvis at beskytte skipets vitale midt- og akterskip mod alvorlig skade. På tross av
den høye fart var Murdochs forsøk på å redde skipet i utgangspunkt sannsynligvis vellykket, menskader påført av en undersjøisk rampe fra isfjellet i kombinasjon med andre officieres etterfølgende
disposisjoner resulterte i tragedien.
Nesten samtidig hermed fremsetter den tyske geofysiker Alfred Wegener i 1911 sin hypotese om
kontinentaldrift. Mange samtidige geologer og geofysikere avviste imidlertid hypotesen som ner
galskap. Man hadde på det tidspunkt jo ikke geologisk bakgrunn for at kunne forestille seg deprosesser i Jordas indre, der kunne være ansvarlige for at bevege kontinentene. Først 50 år senere, dakjennskapet til Jordas indre markant var forbedret, måtte man innrømme at Wegener i det store og
hele nokk hadde rett likevel. I dag er hypotesen om kontinentaldrift opphøyet til en teori, og er av
grunnleggende betydning for at forstå årsakene til mange eksempler på fortidige globale og
regionale klimaendringer.
Etter det tragiske tap av Titanic i 1912 gikk Den Lille Istid for alvor mot sin hittidige slutning. Isærperioden 1915-1930 var karakterisert ved markante temperaturstigninger. Mange samtidige forskere(bl.a. den svenske kjemiker Svante Arrhenius) forklarede dette med økende atmosfærisk innhold av
CO2, angivelig forårsaket av den nå rask økende industrialisering og forbruk av fossile brennstoffer.
Den svenske geograf Hans Ahlman påviste at temperaturen i Island i løpet av en kort årrekke varsteget med 1,3oC. Etterfølgende studier viste, at den arktiske sjøis hadde minsket 30 prosent itykkelse og 15 prosent i utbredelse fra 1890 til 1940. I Nordatlanteren og Barentshavet flyttede
sjøisgrensen 300-600 km mot nord mellom 1870 og 1940. Flere forskere mente på den bakgrunn at
det Arktiske Osean innen lenge ville være isfritt om sommeren, om utviklingen fortsatte uendret.
For første gang i historisk tid, blev Nordøstpassasjen i 1932 gjennomseilet uten overvintring av den
russiske trawler Sibiryakow.
De norske breer minskede rask i årene 1925-1940. Omsbreen ved Finse er i 1927 redusert fra de
tidligere 6 km2 til en størrelse på kun 2,5 km2. På Mallorca må Nevatters (snømenn) i 1927 oppgi
deres hittidige erverv med å selge snø samlet om vinteren på øyens høyeste fjell. I Vestgrønlandpreger en rekke varme år situasjonen etter 1920. Ikke minst i året 1929, hvor der slett ikke dannedes
fastis i fjordene på vestsiden av øyen Disko (70oN). Fangerne kunne derfor benytte kajakk til fangst
hele vinteren, i motsetning til i dag hvor fastis er det vanlige. På samme tid begynte nye fiskearter at
opptrede langs Vestgrønland. Viktigst var Grønlandstorsken, lokalt kjent som den storhovede torsk,
sannsynligvis identisk med den Islandske torsk. Marinbiologer mener, at fiskelarver fra Island tidlig
i 1920-tallet spredte seg til det sørlige Grønland, og derfra opp langs vestkysten, følgende det
varmere vann. Etter 1930 blev fiskeriet etter denne torsk av stor økonomisk betydning for Grønland
i de følgende 20-25 år.
Frem til 1940 mente mange forskere som nevnt at mengden av atmosfærisk CO2 varierte naturlig,
styret av Henrys lov, den globale temperatur, samt geologiske, biologiske og oseanografiske
prosesser. Men den oppfattelse skulle snart endres. I året 1940 gjennomgår den engelske forsker
Callendar et utvalg av de mange direkte målinger av atmosfærisk CO2, der er foretatt siden
begynnelsen av 1800-tallet. Målingene viser variasjoner fra 250 til 550 ppm. Uten detaljert
11

argumentasjon utpeker Callendar noen målinger som særlig pålitelige, hvorved han kommer frem til
290 ppm atmosfærisk CO2 som en typisk verdi for siste del av 1800-tallet. Det konkluderes dernest
at CO2-konsentrasjonen i løpet av perioden 1866-1935 er steget ca. 30 ppm, hvilket tilskrives
forbrenning av fossile brennstoffer. Callendar nevner betydningen av oseanene for regulering av den
atmosfæriske mengde CO2 (Henrys lov), men konkluderer samtidig at hans liste av ”godkjente”
måleresultater viser at al menneskeskapt CO2 likevel er forblitt i atmosfæren. Dette er overraskende,da den produserte CO2 teoretisk sett rask burde tass opp i oseanene, og ikke akkumuleres i
atmosfæren i større omfang.
Callendar hadde uten tvil rett i at noen av de tidligere målinger kanskje var beheftet med feil, menom han hadde rett i sitt subjektive utvelgelseskriterium er uklart den dag i dag. Sjeldent har en så
viktig vitenskapelig konklusjon været så svakt argumentert. Callendar omtaler kun et fåtal av demange tusende (90.000) vitenskapelige målinger av atmosfærisk CO2 der eksisterer, og der er neppe
tvil om at i det minste en del av disse ligger så geografisk velplassert, at målingene ikke uten videre
kan avvises som blot visende lokale forhold. Mange forskjellige målinger synes faktisk at tegnebilledet av samtidige variasjoner over store geografiske avstander. Faktum er imidlertid at de av
Callendar godkjente måleresultater heretter i mange folks bevissthet tegner billedet av en
forholdsvis jevn CO2-konsentrasjon på 280-290 ppm i 1800-tallet. Uten utvelgelsen villegjennomsnittet for 1800-tallet i stedet ha ligget på 335 ppm.
Callendar høstede naturligvis vitenskapelig kritikk for det benyttede subjektive utvelgelseskriterium.
Men unner inntrykk av den stigende temperatur frem til 1940, aksepterer også mange forskere
likevel Callendars fremstilling av en sakte stigende CO2-konsentrasjon fra 280 til 290 ppm i løpet av
1800-tallet, hvoretter kraftig stigning er satt inn pga. av industrialisering, med global
temperaturstigning til følge.
22. juni 1941, dvs. kort tid etter fremkomsten av Callendars publikasjon, innledet rikskansler Adolf
Hitler operasjon ”Barbarossa” mod Sovjetunionen. Ved et historisk tilfelle - notert av daværende
propagandaminister Joseph Goebbels i sin dagbok - var denne dato presis 129 årsdagen for
Napoleons innmarsj i Russland. Innen innmarsjen var muligheten for en tidlig og kald vinter 194142 vurdert av Hitler i samarbeide med den tyske generalstab og riksmeteorologer. Hitler selv vides
at have været bekymret ved de to forutgående kalde vintre 1939-40 og 1940-41. Sammen med sisu
og suveren motti-taktik var det jo det kalde vær som hjalp den lille finske hær til i lang tid å motstå
overmakten fra den Røde Hær i vinterkrigen 1939-40. Dessuten hadde vinterværet 1939-40 tvunget
Hitler til selv at utsette angrepet på Frankrig til våren 1940.
I lyset av den globale oppvarmning (den gang benevnt klimaforbedringen) etter 1915 bedømte
klimaeksperterne dog risikoen for en veldig kald vinter 1941-42 som beskjeden. Det generelle
inntrykk av vedvarende klimaforbedring forsterkedes også av det forhold at den tyske hjelpekrysser
Komet (et bevæpnet lasteskip), unner kommando av Kapitän zur See (senere Kontreadmiral) Robert
Eyssen, i august 1940 på kun to uker klarte at gjennomseile nordøstpassasjen, på vei til sjømilitær
innsats i Stillehavet. En imponerende prestasjon, der medførte at den tyske marineoverkommando isensommeren 1942 mente at der var overhengende fare for at USA ville sende konvoier gjennom
nordøstpassasjen med forsyninger til den på det tidspunkt hardt pressede Røde Hær. I august 1942
iverksattes derfor den stort sett ukjente operasjon Wunderland, hvor lommeslagskipet Admiral
Scheer blev sendt inn i Karahavet øst for Novaya Zemlya, for at oppfange eventuelle konvoier. I
kraft av de gunstige isforhold og en dyktig sjef klarte Admiral Scheer at trenge helt fram til 100oØ,uten isbeskyttelse for sine eksponerte propeller. Man fant dog ingen konvoier, da amerikanerne ikke
kjente til de gunstige forhold og derfor ikke forsøkte at benytte denne rute. Ved en av historiens
12merkelige tildragelser møtte Admiral Scheer imidlertid den fra 1932 berømte russiske trawler
Sibiryakow, der blev senket på stedet.
Forskerne mente derfor at der på det tidspunkt var grunn til at forvente et ennå varmere fremtidig
klima. Den virkelige verden ville det imidlertid annerledes; begge vintre 1941-42 og 1942-43 blev i
Europa og Russland ekstrem kalde, operasjon Barbarossa mislykketes, og markerte begynnelsen til
slutten for Hitlers tusenårsrike og for Tyskland rolle som global supermakt.
En annen overraskende meteorologisk erfaring blev også gjort som følge av 2. verdenskrig.
England, USA og Tyskland utviklede hver i sær langdistansefly til bruk for rekognosering over
Nordatlanteren i stor høyde. På vei mot vest møtte disse fly ofte i 8-10 kms høyde lokaliserte,
kraftige østgående luftstrømmer, der på den ene side sinkede flygning mot vest, men samtidig gjorde
det mulig at oppnå en forbausende hastighet unner flygning mot øst. Ikke sjeldent hadde
luftstrømmen en hastighet på mellom 200 og 400 km i timen. Dette var det første bekjentskap medde såkalte jetstrømmer, der bestemmer de vandrende lavtrykks bane samt fordelingen av kalde og
varme luftmasser. Jetstrømmene slynger seg som vann i en elv, og den dag i dag klarer man ikke atforutse deres posisjon og konfigurasjon lengre enn et par dage. Blant annet derfor er værutsikter
fortsatt ikke spesielt pålidelige mer enn 2-3 dager ut i fremtiden.
Den 2. verdenskrig resulterte i to nye supermakter: USA og Sovjetunionen. Da den kalde krig
mellom disse supermakter i 1958 var unner kraftig eskalering etablerte USA en nedgravet militær
forskningsstasjon på Innlandsisen i Grønland, 220 km øst for Thule. Stasjonen blev kjent som Camp
Century. Her foregår i 1966 den første dype iskjerneboring til 1390 m dybde, på initiativ av den
danske forsker Willi Dansgaard, for øvrig etter forstudier ved Storbreen i Jotunheimen. Hans
etterfølgende analyser av mengden av oksygenisotoper i Innlandsisen i Grønland åpner et helt nytt
og viktig arkiv over fortidige klimaendringer, der i dag har uvurderlig betydning for vårt kjennskap
til fortidens klima. De første resultater tolkes interessant nok som advarsel om en ner forestående
markant avkjølingsperiode.
Dansgaards interesse for Jotunheimen skyldes at forskere fra Oslo Universitet ved Storbreenallerede i 1956 som de første hadde innsett at luftbobler i breis tilbyr mulighet for at undersøke
atmosfærens kjemiske sammensetning (bl.a. CO2), tilbake i tid. Samtidig erkjennes dog en helt
grunnleggende vanskelighet: Isen kan ikke med sikkerhet anses som et kjemisk inaktivt miljø, deruendret har bevart den opprinnelige luft i boblene over lange tidsrom, og utsatt for store
trykkforskjelle. Ikke minst de små mengder flytende vann der finnes mellom de enkelte iskrystaller
gjør kjemisk inaktivitet nesten utenkelig.
På samme tidspunkt aktualiseres interessen for klimautvikling og atmosfærekjemi yterligere
gjennom fremkomsten av en ny Callendar publikasjon (1958) om stabil CO2-konsentrasjon på 280290 ppm i 1800-tallet. På bakgrunn i den siden 1940 innhøstede kritikk innrømmer Callendar åpent
at hans kriterium for utvelgelse av ”troverdige” tidligere målinger av atmosfærisk CO2 var subjektivt
begrunnet. Dessuten nevner han nye dateringsresultater som viser at menneskeskapt CO2 faktisk
utveksles aktivt med oseanene. Dette er i motstrid med hans egne resultater, som han tolker i retning
at al menneskeskapt CO2 forblir i atmosfæren. Den åpenbare logiske konflikt parkeres inntil videresom interessant, men uløst.
De kalde vintre i begynnelsen av 1940’erne var begynnelsen på en lengre periode med globalt
fallende temperaturer, der vedvarte til omkring 1975-1980. Omsbreen stabiliseres i en periode med
en størrelse på ca. 1,5 km2. I Grønland kommer fiskeeventyret begynt omkring 1930 i alvorlige
13vanskeligheter, og ender helt etter et par katastrofeaktige år i 1960’erne. Forskere diskuterer nu heltåpent, om avkjølingen kanskje markerer innledningen til neste istid? CO2-hypotesen som forklaring
på klimaendringer blev igjen umoderne. World Meteorological Organisation (WMO) foreslo tiltak
for å bremse eller i det minste stoppe den truende avkjøling.
I takt med avkjølingen blir sterke stormer atter mer vanlige som følge av den økende
temperaturkontrast mellom Ekvator og Nordpolen. 31. januar 1953 blir Shetland, Skottland, Englandog Nederland ramt av en voldsom storm. I Nederland løfter stormen ved vindpress og minskende
lufttrykk havets overflate 3 meter over vanlig høyvannsstand, hvorved dikene brød sammen og merenn 1600 personer druknede. Mer enn 2000 personer i alt mistede livet omkring Nordsjøen.
I 1959 får Danmark sitt eget Titanic. Storm med dårlig sikt og høy sjø akterinn forhindredesannsynligvis effektive unnvikemanøver, da kaptajn P.L. Rasmussen 30. januar 1959 på jomfrureise
med det danske skip Hans Hedtoft kolliderte med et isfjell ut for Grønlands sydligste punkt, Kap
Farvel. Selv om skipet var av helt moderne konstruksjon med høyeste isklasse og i tillegg hadde
dobbeltskrog, forårsakede kollisjonen fatal vanninntrengen i maskinrommet, hvorved skipet rask
mistede manøver- og pumpeevne og sank med alle 95 ombordværende 4 timer senere.
Ved Elbmunningen løfter en voldsom storm 2-3. januar 1976 havoverflaten 4,1 m over vanlig
høyvannsstand, og ikke mindre enn 10.000 personer må evakueres fra oversvømmende deler av
Hamborg i Tyskland. Lengre mod nord, i det sørvestlige Jylland, når vannet ikke mindre enn 4,9 m
over vanlig høyvanne, kun 10 cm under toppen av dikene og en hårsbredd fra en omfattende
katastrofe.
Den ugunstige klimatiske utvikling var medvirkende årsak til flere års feilslagen høst i
Sovjetunionen, spesielt i 1963, 1965, 1972, 1975, 1979, 1980 og 1981. Naturligvis må Trofim
Lysenko ta sin del av ansvaret for situasjonen i 1963. For at dekke nasjonens behov for korn måtte
Sovjetunionen gjøre store innkjøp på verdensmarkedet. Dette forhold resulterte i stigende priser,
hvilket blev et finansielt problem for både Sovjetunionen og en rekke andre nasjoner, der alleønskede at kjøpe korn. Økonomisk sett blev Sovjetunionen ved disse transaksjoner merkbart svekket
i løpet av 1970’erne. Krigen i Afghanistan og våpenkappløpet med USA blev derved den sistedråpe, tross partisekretær Michail Gorbatjov’s energiske forsøk på omstrukturering (perestrojka).
Det endelige sammenbrud kom i 1991.
En global fødevarekrise var en realitet i siste del av 1970’erne; dels som følge av situasjonen i
Sovjetunionen, men også som følge av en tragisk situasjon i Nordafrika. Mens Middelhavsregionenog det sørlige Europa opplevde økende nedbør i forbindelse med avkjølingsperioden 1940-1975,pregede flere langvarige tørkesituasjoner virkeligheten på den motsatte side av Sahara i Nordafrika.
Dette førte til den såkalte Sahel-katastrofe, hvor alene i årene 1972-73 et sted mellom 100.000 og
200.000 mennesker omkom av hungersnød. Den meteorologiske forklaring er den forholdsvis
simple, at unner global avkjøling flytter klimasonene i retning av ekvator. Herved flytter ogsåSahara mod sør, hvorved sommerregnen (monsunen) minsker i Sahel-regionen sør herfor. Det
motsatte skjer naturligvis i oppvarmningsperioder.
Fra siste del av 1970’erne begynte den globale temperatur igjen at øke, hvilket forklarer den nåtidige
utvikling mot mer tørke og varme i det sørlige Europa. Sahara er atter sakte på vei nordpå, enutvikling breene og permafrosten i Alpene tydelig merker. Det er ikke sikkert at Greenpeaces
samling av velmenende, nakne mennesker på isbreen Grosser Aletschgletscher (18. august 2007)14

kan endre mye ved dette. Det positive er naturligvis at mengden av regn i Sahel-regionen sør for
Sahara samtidig vokser tilsvarende.
I takt med temperaturstigningen etter 1975 begynte flere forskere at overveie om der kanskje likevel
var fornuft i hypotesen om CO2’s dominerende betydning? Det atmosfæriske innhold av CO2
voksede jo støtt ifølge en måleserie begynt 1958 ved en målestasjon på Mauna Loa, Hawaii. Mauna
Loa er med et romfang på 40.000 km3 Jordens største vulkan, og vulkaner er i øvrig en viktig kilde
for atmosfærisk CO2. I den samlede dataserie over atmosfærisk CO2 søker man derfor på at fjerne deav stasjonens målinger, der menes påvirket av vulkanen.
Med bl.a. denne måleserie som bakgrunn avholdtes oktober 1985 en vitenskapelig konferanse i
Villach, Østerrike, der konkluderte med at fremtidig temperaturøkning var sandsynlig som følge avøkende atmosfærisk CO2 innhold. Mer uvanlig var det at man samtidig fremkom med konkrete
politiske råd om hva som der burde gjøres i den forbindelse. Ingen av de deltakende 89 forskere fra
29 nasjoner hadde nemlig noen form for politisk mandat hertil fra deres hjemland, og representertealene seg selv. I tillegg hadde en del av deltakerne verken meteorologisk eller klimatologisk
bakgrunn. Bak konferanse stod bl.a. WMO, hvis bekymring åpenbart ikke lengre var utsikten til en
kommende istid, men nå det helt motsatte.
Avgjørende for den videre utvikling var dog et møte i en U.S. senatskomité juni 1988, hvor NASAforskeren James Hansen uttalte at der var ”a strong cause and effect relationship between thecurrent climate and human alteration of the atmosphere”. Sommeren 1988 var varm i USA, ogtørke i Midtvesten var et problem. Hansens klimamodell forutså global temperaturøkning på 0,45oC
fra 1988 til 1997, pga. av CO2 frigitt ved forbrenning av kul, olje og naturgass. I virkeligheten økede
temperaturen mellom 0,10 og 0,15oC fra 1988 til 1997. Også James Hansen supplerte sittvitenskapelige innlegg med konkret politisk rådgivning.
Herved trådte CO2-hypotesen for tredje gang siden 1816 inn på den vitenskapelige scene, og for
første gang også med kraft på den politiske scene. Daværende premierminister Margareth Thatcher
bidrog i september 1988 aktivt til politiseringen av klimaforskningen ved en tale i the Royal Society.
I november 1988 blir IPCC (International Panel on Climate Change) etablert som et politiskvitenskapeligt organ unner FN, på initiativ av WMO og UNEP, der også stod bak Villachkonferansen i 1985. Formålet med IPCC er bl.a. at forsyne verdens regjeringer med vitenskapelige
argumenter for redusering av bl.a. CO2-utslipp, for at unngå uønskede fremtidige klimaendringer.
Med basis i Brundtland-rapporten fra 1989, uttalte en rekke av verdens regjeringer på Rio-toppmøteti 1992, at verden står over for en menneskeskapt klimakrise.
Henry’s lov om stor oppløselighet av CO2 i vann representerte dog en alvorlig vanskelighet for
hypotesen om den menneskeskapte klimaendring. Utslipp av CO2 ved forbrenning av fossile
brennstoffer burde teoretisk sett rask tass opp i oseanene og derfor ikke akkumuleres i større omfang
i atmosfæren. I tillegg hertil er også biologisk aktivitet samt forvitring av fast fjell viktig forutvekslingen av CO2 mellom atmosfære, osean og landjorden. Mange forskere forklarede derfor
stigningen av atmosfærisk CO2 som resultatet av en endret fysisk-kjemisk likevekt mellom
geologiske prosesser, atmosfære og osean, i takt med oppvarmningen etter Den Lille Istids
avslutning.
En rekke andre forskere med tilknytning til IPCC hadde dog den oppfattning at menneskets aktivitet
var hovedårsak til den voksende konsentrasjon av CO2 i atmosfæren, og viste bl.a. til Callendar s
publikasjoner fra 1940 og 1958 om en ner stabil preindustriel CO2-konsentrasjon på 290 ppm. De
15

mente bl.a. at en beskjeden oppblandingsdybde i oseanene reduserer oppløseligheten av CO2, i
forhold til det man tidligere mente at forstå. I stedet for at forsvinne fra atmosfæren i løpet av ca. 5
år som foreskrevet av Henrys lov, mente disse forskere at den menneskeskapte CO2 hadde en langt
lengre levetid i atmosfæren, 50-200 år. På dette grunnlag konkludertes at en stor av almenneskeskapt CO2 produsert siden 1850 gradvis er akkumulert i atmosfæren, mens kun en
beskjeden del er tatt opp av oseanene. Derved kunne stigningen i atmosfærisk CO2 fra de tidligere
290 ppm forklares, naturligvis forutsatt 290 ppm faktisk er et korrekt tal.
En vanskelighet melder seg dog med det samme: Ifølge Mauna Loa måleserien siden 1958 stiger
mengden av CO2 i atmosfæren kun litt over halvt så rask som utslippet ved forbrenning av fossile
brennstoffer tilsier. Med en så stor feil ville man i vitenskapelig sammenheng naturligvis straks
forkaste modellen, og forsøke omformulering. Men IPCC mener at modellen likevel er riktig, og at
feilen kan forklares med eksistensen av store, ukjente gjemmesteder for CO2, såkalte ”sinks”. Sålangt har man dessverre ikke hatt held til at lokalisere gjemmestedene.
Der er også andre vanskeligheter knyttet til IPCCs modell for opptak av CO2 i oseanene. En av
vanskelighetene ses ved en betraktning av den kjemiske likevekt mellom atmosfære og osean. Hvergang ett ekstra molekyl CO2 opptass i atmosfæren, krever kjemisk likevekt at oseanene opptar 50
ganger så mye. Den samlede mengde ekstra CO2 nødvendig for vedvarende atmosfærisk fordoblinger derfor enorm, og overstiger hva der kan produseres ved avbrenning av alle kjente ressurser av kul,olje og naturgass.
Ved likevekt vil der være proporsjonalitet mellom partialtrykket for CO2 i luften over havet på den
ene side og konsentrasjonen av CO2 oppløst i de øvre vandlag, multiplisert med entemperaturavhengig faktor. Ved stigende temperatur vokser denne faktor relativt rask, hvorfor
konsentrasjonen av CO2 i havet minsker for å bevare likevekten; dvs. havet avgir CO2 til
atmosfæren. Dessuten vil CO2 hele tiden fjernes fra havet ved felling som kalsiumkarbonat, bådeuorganisk og ved hjelp av kalkdannende organismer. Derved kan havet oppta ennå mer CO2 fra
atmosfæren. Denne prosess foregår hele tiden, og i visse perioder av jordens geologiske forhistorie
er derved oppbygget enorme mengder av karbonat-bjergarter. Atmosfæren er med andre ord et lite,
kortlivet mellomlager for CO2, sammenlignet med mengden av CO2 i oseanene, på landjorden og ijordens indre. Se også http://www.forskning.no/artikler/2008/juli/189323 for mer informasjon om
dette.
En tredje vanskelighet ligger i forskjellen mellom den virkelige og den av IPCC forutsagte mengde
menneskeskapt atmosfærisk CO2. Stigningen på 100 ppm fra 280 ppm til de nåværende 380 ppm
tilskrives av IPCC utslipp av CO2 produsert ved forbrenning av fossile brennstoffer. Dette utgjør nå
omtrent 26 prosent av den samlede mengde atmosfærisk CO2. Det er i denne forbindelse så heldig,
at man kan benytte blandingsforholdet mellom karbonisotoperne 13C og 12C til at fastslå hvor mye
av den atmosfæriske CO2 der faktisk kommer fra forbrenning av fossile brennstoffer, og hvor mye
der kommer fra andre kilder. Isotopforholdet viser at kun omkring 5 prosent (og ikke 26 prosent)
atmosfærisk CO2 kommer fra forbrenning av fossile brennstoffer. Hovedparten av den antatte
stigning siden 1850 ser altså ut at komme fra naturlige kilder for CO2.
Dette gir grunn til at overveie om ikke en god del av den menneskeskapte CO2 likevel opptass av
oseanene som forutsagt av Henrys lov, dvs. i løpet av kun 5 år, i motsetning til IPCCs antagelse om
50-200 år? Denne simple forklaring har nemlig den fordel, at den på enkel vis forklarer den målte
isotopsammensetning. Den trenger heller ikke ukjente gjemmesteder. Konsekvensen av dette er
naturligvis at stigningen av atmosfærisk CO2 siden industrialiseringens start i det minste delvis er
16

del av en naturlig variasjon. Oseanenes sakte oppvarmning etter den lille istid og resulterende
nettofrigivelse av CO2 utgjør sannsynligvis en del av forklaringen på det voksende konsentrasjon av
CO2 i atmosfæren i nyere tid.
I sin seneste rapport (2007) nevner IPCC faktisk blandingsforholdet mellom karbonisotoperne 13C
og 12C. Det anføres korrekt, at man herav kan se at der er menneskeskapt CO2 i atmosfæren. Men
IPCC unnlater dessverre at regne videre til den logiske konklusjon: Blandingsforholdet tolkes mest
enkelt som tegn på at 1/5 av CO2-stigningen siden 1850 skyldes brenning av fossile brennstoffer,mens 4/5 av stigningen kommer fra naturlige kilder. Av det tilhørende appendiks fremgår dog, at
IPCC mener at menneskeskapt CO2 rask tas opp av oseanene, men at disse samtidig frigir ”naturlig”
CO2 i takt hermed. Herved kan isotopforholdet mellom karbonisotoperne forklares, og Henrys lov
samtidig respekteres, om enn med en vis modifikasjon.
Uansett forskjellen i oppfattelse kan man gå ut fra at mengden av oppløst CO2 i oseanenes øvrevandlag til enhver tid er noenlunde i likevekt med partialtrykket av CO2 i atmosfæren over havet.
Hvor rask CO2 oppløst i havets overflatelag utveksles med CO2 i dypere liggende lag – og motsatt er derimot et til dels åpent spørsmål, hvis avklaring vil være viktig for falsifisering av den eller
annen av de forskjellige fortolkninger av atmosfærisk kontra oseanisk CO2.
Uansett avklaringen av dette spørsmål illustrerer problemet om tolkningen av forholdet mellom
karbonisotoperne imidlertid en interessant forskjell mellom IPCCs og andres forskeres oppfattelse
av planeten Jorden. Mange forskere med geofaglig bakgrunn mener at planeten Jorden representerer
et dynamisk system, hvor forskjellige prosesser ikke partout er i likevekt til enhver tid. Heller ikke
den atmosfæriske konsentrasjon av CO2. I motsetning hertil oppfatter forskere støttende IPCC
systemet som mer statisk, med de naturlige prosesser i likevekt, og mennesket som en forstyrrende
faktor i nyere tid. Naturligvis må der være rom for begge oppfattelser. De vil som så mye annet
uansett begge stå over for tidens test.
Studerer man nåtidens relasjon mellom temperatur og atmosfærisk CO2 ses at Henrys lov fortsatt er i
fin vigør. Siden målingenes start i 1958 er mengden av CO2 i atmosfæren steget, men ikke jevnt.
Eksempelvis var stigningen særlig beskjeden 1991-1992, året for det gigantiske Pinatubo
vulkanutbrutt i Indonesia. Dette burde egentlig overraske, da svære mengder CO2 blev frigitt til
atmosfæren ved vulkanutbruddet, uten at det menneskeskapte utslipp på noen vis minskede. Med
IPCCs oppfattelse av CO2 kretsløpet med sakte nettoopptak i oseanene burde man vel egentlig
forvente en ekstra stor stigning dette år? Men det motsatte var altså tilfellet.
Henrys lov forklarer dette tilsynelatende paradoks på enkel vis: Pinatubo utbruddet sendte ogsåsvære mengder aske ut i atmosfæren, hvilket virker avkjølende, ikke kun på atmosfæren, men ogsåpå oseanene. Ifølge Henrys lov begynner oseanene da straks at oppta mer CO2, hvilket forklarer at
mengden av atmosfærisk CO2 steg rekordlitt dette år. To andre år med uvanlig lille CO2 stigning er
1980 og 1982, hvilket er sammenfallende med de store vulkanutbrudd i Mount St. Helens (USA) og
El Chichon (Mexico). Så også her synes Henrys lov at fungere utmerket. Omvendt, i super El Niñoåret 1998 blev både atmosfære og oseanene rekordvarme, hvorfor sistnevntes evne til å oppta CO2
fra atmosfæren minskede. Resultatet ses tydelig av CO2 måleserien: 1998 har den foreløpige rekord
mht stigning av CO2. Her må imidlertid betones, at vi taler om korttidsvariasjoner, og - som nevnt
ovenfor - et bedre kjennskap til utvekslingen av CO2 mellom havets øvre og dypere deler vil væreviktig for å forstå effektene på variasjoner utspillet over lange tidsrom.

17

Uansett alle disse forviklinger og til dels uavklarede spørsmål er det hyggelig at kunne notere, atHenrys lov uten diskusjon fortsatt gjeller for champagne, øl, cola, og andre CO2-holdige
drikkevarer.
Samtidig med denne utvikling ses en språklig nysskapelse: Frem til 1988 omtaltes oppvarmning som
klimaforbedring og avkjøling som klimaforverring. Etter 1988 tales alene om global oppvarmningog derav følgende hypotetiske ubehagelige konsekvenser.
De suksessrike undersøkelser av borekjerner fra Grønland og Antarktis har bidraget til en helt ny
grad av forståelse av så vel overordnede karaktertrekk som detaljer av fortidens klima mer enn
400.000 år tilbake i tiden. Betydningen herav kan ikke overvurderes. Blant annet har man for første
gang forsøkt at analysere sammenhengen mellom temperatur og den atmosfæriske CO2. Resultatet
herav viser en klar sammenheng: Først stiger eller faller den globale temperatur, og 800-1000 år
senere følger tilsvarende endringer i mengden av atmosfærisk CO2. Det er altså ikke CO2 der i
fortiden er årsak til store temperaturendringer, men temperaturen - sannsynligvis især oseanenes
temperatur - der er årsak til endringer i mengden av atmosfærisk CO2. Det var uheldig at Al Gore isin berømte film An Inconvenient Truth ved en misforståelse fortolket sammenhengen på heltmotsatt vis.
IPCC har i dag en monopolaktig rolle som informasjonskilde om klimarelaterte fenomener forforskjellige landes regjeringer, og representerer selve faktagrunnlaget for viktige politiske
beslutninger. IPCC anses offisielt som grundig, balansert og autoritativ i sin virksomhet, og der er
tiltro til at de hundrede av til dels utpekte forskere der står bak IPCC tegner billedet av en bredvitenskapelig enighet om klimautvikling.
Dette er en forståelig forhåpning, der imidlertid ikke er i samklang med virkeligheten. Det er
naturligvis sådan, at de sentrale personer der utpekes til IPCC i det minste offisielt er av den
oppfattelse, at vi i dag står over for potentielt farlige menneskeskapte globale klimaendringer. Det er
jo med utgangspunkt i dette grunnleggende synspunkt at IPCC blev etablert i 1988; et synspunkt
som senere blev konfirmert av flertallet av verdens regjeringer ved Rio-deklarasjonen i 1992.
Seleksjonen av personer til IPCC er på den bakgrunn forståelig og konsekvent, og ses eksempelvisogså tydelig i valget av de fortreffelige personer, som offisielle myndigheter peker på som egnete
foredragsholdere om klimarelaterte problemstillinger. Men naturligvis kan man ikke samtidig få
bredden av vitenskapelige oppfattelser representert.
Virkeligheten er den at i dag har et ikke ubetydelig antall forskere den oppfattning, at det primært er
vanddamp, skyer, vulkaner, samt påvirkning fra sol og kosmisk stråling, der bestemmer hovedtrekk
av den globale klimautvikling, mens CO2 ser ut til å ha en mindre betydende rolle. Denne støtt
voksende gruppe av forskere utpekes naturligvis ikke til at delta i IPCCs aktiviteter.
I takt med den Lille Istids avslutning er den globale temperatur steget ca. 0,7oC siden 1850.
Samtidig er det globale befolkningstal bortimot firedoblet, den gjennomsnittlige levealder fordoblet,og verdien av den samlede globale produksjon av varer og tjenesteytelser (GDP) er skutt i været
med 1800 %. Dessuten er utdannelse, helbredstilstand og fødevareforsyning forbedret markant iflertallet av verdensdeler. Med hensyn til Omsbreen ved Finse så er den i år 2007 redusert til et areal
på knapp 0,5 km2, dvs. breen er nå stort sett tilbake til startsituasjonen omkring år 1400.

Klimaflagellanterne og de 10 tankekors
18Hva kan vi lære av disse eksempler på effekter av fortidige og nåtidige klimaendringer?
Innledningsvis kan man notere, at oppfattelsen av årsaker til klimaendringer har variert over tid.
Presis hva der til enhver tid anses for den viktigste årsak til klimaendring ser dessuten ut til at væreveldig følsom for karakteren av de samtidige temperaturendringer; opp eller ned.
Det er det 1. tankekors at identifikasjonen av den viktigste årsak til klimaendringer historisk
viser stor følsomhet for den samtidige temperaturendring, opp eller ned.

En annen gjennomgående viktig erfaring er det forhold, at perioder med kaldt klima historisk er
sammenfallende med perioder med misvekst, sykdom, flom, storme, sosial uro og andre
ubehageligheter. Perioder med varmere klima er derimot karakterisert ved nedsatt frekvens av disse
fenomener, og har generelt karakter av oppgangstider, både kulturelt, materielt og sunnhetsmessig.
Inntil 1988 omtaltes derfor oppvarmning alltid som klimaforbedring og avkjøling som
klimaforverring.
I motsetning hertil er en vanlig tolkning av resultat fra dagens klimamodeller at høyere temperatur
fører til et økende antall ubehagelige naturfenomener. Hvis dette virkelig er riktig, må det
naturligvis være ønskelig med et kaldere klima, da de forutsagte naturproblemer da må forventes at
bli tilsvarende mindre. Imidlertid vides historisk at dette ikke er tilfellet; kaldere klima gir øketfrekvens av mange ubehagelige naturfenomener. Dermed står vi tilbake med det paradoks at kun detnåtidige klima (representert ved normalperioden 1961-1990) representerer et godt klima, hvilket eren åpenlyst meningsløs konklusjon. Alternativt har Charles Darwin’s utgivelse av Artenes
Opprinnelse i 1859 været forgjeves.
Det er det 2. tankekors at fortolkningen av dagens klimamodeller generelt er i motstrid med
den historiske lærdom: kaldere klima gir problemer, varmere klima er oppgangstider.

Fornuften tilsier naturligvis at alle klimatyper har ett spesifikt arsenal av naturfenomener. Hva som
er viktig er den samlede balanse for en betraktet region, avhengig av dens geografi, kultur,
utdannelse, og politiske styreform. Den geologiske forhistorie er fylt med eksempler på naturlige
klimaendringer. Suksesskriteriet gjennom hele den tilknyttede biologiske utviklingshistorie har alltidværet evnen til at tilpasse seg og utnytte nye situasjoner.
Dagens klimamodeller er fundert på den antagelse, at endringer i den atmosfæriske konsentrasjon av
drivhusgasser (især CO2), kraftig assistert av en positiv tilbakevirkning av vanndamp, er avgjørende
for at forstå nåtidig klimautvikling. Forskjelle i denne antatte tilbakevirkning er en viktig årsak til atde forskjellige modeller gir forskjellig resultat.
Mange forskere direkte involvert i utvikling og kodning av de imponerende klimamodeller er derforgenerelt forsiktige og påpeker viktige usikkerhetsfaktorer, f.eks. den manglende evne til atmodellere konveksjon og skydekket. Eksempelvis vil kun 1-2 prosent mer skyer kunne oppheve den
hypotetiske effekt av en atmosfærisk CO2-dobling. Dagens klimamodeller har en maskevidde på 20100 km, mens skydannelse skyldes prosesser der foregår på milimeter-skala. At der er store
vanskeligheter med god modellering av skydekket er derfor ikke overraskende. En annen viktig
usikkerhetsfaktor er beliggenhet og konfigurasjon av jetstrømmene, der atskiller varme og kalde
luftmasser samt bestemmer de vandrende lavtrykks baner, men som fortsatt ikke kan forutsies mer
enn noen få dage ut i fremtiden. Disse personer taler derfor eksplisitt om scenarier, dvs. utvalgte
muligheter blant mange andre.
19

IPCCs scenarier om fremtidens klima bygger bl.a. på antagelser om fremtidig utslipp av CO2, derigjen bygger på antagelser om sosial, økonomisk, industriell og teknologisk utvikling; forhold som
hører fremtiden til og som vi derfor ikke har viden om. Eksempelvis forutsies fremtidig stigningikke kun av CO2, men også av den veldig potente klimagass metan (CH4; lavere atmosfærisk
konsentrasjon enn CO2, men per molekyle inntil 25 ganger så effektfull). Målinger viser imidlertid
at konsentrasjonen av metan siden 1999 har stagnert, og nå viser sakte fallende tendens, uten at man
kjenner årsaken hertil.
Tross disse erkjente feil og usikkerheter har en rekke aktører imidlertid bidratt til at der uten for
spesialistenes verden likevel har bredt seg en oppfattning av at vi for første gang i historien har
overblikk over alle relevante faktorer, og derfor kan betrakte scenariene som troverdige
forutsigelser. Var det bare så vel. Etter hybris kommer nemesis.
Politikere og folk flest er imidlertid ikke i tvil: IPCC kommer med egentlige forutsigelser om
fremtidens klima. Disse forutsigelser er dessuten såpass troverdige, at det gir anledning til alvorlige
politiske tiltak.
Men der er alvorlige problemer for klimamodellene. Temperaturmålinger fra satellitter og ballonger
i den frie atmosfære viser ikke den temperaturøkning som er forventet fra økt menneskeskapt
drivhuseffekt. Klimamodellene forutsier samstemmende at den største oppvarmning ikke vil foregå
ved bakken, men derimot i den midtre og øvre del av troposfæren over ekvator og derfra i høyde
minskende til bakkenivå ved polene. Målinger viser imidlertid at dette ikke er tilfellet. I den midtreog øvre del av troposfæren over ekvator økes temperaturen ikke raskere enn ved bakken, snareremotsatt, og ved Sydpolen har temperaturen været svakt faldende de seneste 10-20 år. I Arktis har
temperaturen derimot generelt været stigende de siste årene. Den kraftigste stigning har imidlertid
ikke været ved Nordpolen, men på lavere bredder (60-65oN), et forhold dagens klimamodeller heller
ikke forutsier. En viktig del av forklaringen er sannsynligvis misfargning av snøen ved sotpartikler,
med påfølgende raskere smeltning og temperaturstigning. Sotpartikler fra de store industriområder iEuropa, Russland, Kina, Japan og USA spredes i atmosfæren, men naturligvis blir især områdene
beliggende mod øst og nordøst påvirket av nedfald. Den nordlige halvkules industriområder ligger
som bekjent i stor utstrekning eksponert for vind fra vest og sørvest.
Ofte fremføres med vekt at temperaturstigningen i Arktis er to ganger så stor som det globale
gjennomsnitt. Bekymrende nokk røper dette utsagn en forbausende mangel på matematisk og
geografisk overblikk. Temperaturen i Antarktis har som nevnt samtidig været synkende, hvilket
naturligvis påvirker det globale gjennomsnitt i nedadgående retning. En sammenlikning mellom
dette gjennomsnitt og temperaturutviklingen i Arktis alene er derfor ikke meningsfull. Mer
meningsfull (og objektiv) hadde en samtidig sammenlikning med både Antarktis og Arktis været.
Temperaturstigningen i Arktis har dessuten ikke været uvanlig sammenliknet med forholdene i entidligere varm periode (1930-40).
Da målinger i virkelighetens verden viser at klimamodellene med hensyn til den romlige
temperaturutvikling er beheftet med alvorlige feil, tilsir vanlig vitenskapelig fremgangemåte at den
grunnleggende hypotese om CO2’s dominans må forkastes i sin nåværende form, og reformuleringforsøkes. Filosofen Karl Popper’s prinsipp om empirisk falsifikasjon som kriteria for riktig
vitenskap (i motsetning til pseudovitenskap) gjeller naturligvis også for klimaforskning.

20

Det er det 3. tankekors at vanlig vitenskapelige konsekvens av empirisk falsifikasjon
tilsynelatende ikke tas, men at eksempler på overensstemmelse med hypotesen i stedet
vektlegges.

Prinsippet om empirisk falsifikasjon bygger på det forhold, at forskere ikke søker bekreftelse på
riktigheten av en hypotese, men derimot aktivt søker at finne situasjoner, hvor hypotesen kan ses atvære feil. Det er selvinnlysende, at der alltid vil finnes mange forhold der støtter en hypotese. Ellerville hypotesen jo aldri være formulert. Aktiv feilsøkning er derfor langt mer effektiv forskning enn
søkning etter overensstemmelse. Eller som formulert av Albert Einstein i 1931: "To defeat relativity,
one did not need the word of 100 scientists, just 1 fact”, som hans egen vurdering av hva som
krevdes for at kullkaste hans den gang nylig fremsatte hypotese, i dag kjent som relativitetsteorien.
Kun hvis systematiske forsøk på at motbevise riktigheten av hypotesen ikke fører frem, kan denne
etter en årrekke opphøyes til at representere en teori.
Klimamodellenes troverdighet argumenteres vanligvis med at de godt er i stand til at gjengi
temperaturutviklingen over tidsrommet 1900-2000. Denne kvalitet kan ikke bestrides. Men når man
først har gledet seg litt over overensstemmelsen og deretter begynner å tenke litt selv, blir man klar
over at det faktisk er veldig merkelig. De forskjellige klimamodeller er jo forskjellige mht
temperaturfølsomhet for stigende mengde av drivhusgasser. Alle modellene benytter samme data for
drivhusgasser de siste 100 år, så hvordan kan de da likevel komme til samme sluttresultat?
Forklaringen ligger i de mange ukjente faktorer, som også har påvirker klimaet tilbake i tiden;
eksempelvis ozon, aerosoler, skydekke, og mye mer. Det der i praksis gjøres for den enkelte modell
er at man finner frem til en tidsserie for disse ukjente faktorer, der med den valgte følsomhet for
drivhusgasser gjør det mulig at tilpasse modellberegningen til den kjente globale temperatur de siste
100 år. Dette kaldes tuning, og er velkjent innen numerisk modellbygning. Sammenligner man deforskjellige modellers antagelser om de ukjente faktorers variasjon tilbake i tiden, vil der derfor
naturligvis være forskjelle fra modell til modell. Ellers kunne de jo ganske enkelt ikke komme tilsamme resultat. Det vil sige at de forskjellige modeller i realiteten er beregnet for forskjellige typer
klimapåvirkning de siste 100 år, og deres overensstemmelse med den målte temperatur resultat
herav. Men dermed bortfalder akkurat overensstemmelsen naturligvis som brukbart argument formodellenes troverdighet.
Så klimamodellenes overensstemmelse er kanskje ikke så betydningsfull enda? Det ville ha været
bra om vi hadde gode data på de ukjente faktorer tilbake i tiden, men det er dessverre ikke tilfellet. I
desember 2007 blev det i øvrig klart etter publisering av en detaljert statistisk undersøkelse, at den
globale temperaturs stigning etter 1980 ser ut til å være overdrevet med nesten 100 %. Årsaken er
ikke-korrigert innflytelse av byer og andre lokale varmekilder på meteorologiske stasjoner. Det vil
med andre ord sige, at klimamodellene med stort omhu er tunet til en feil temperaturutvikling. Etutmerket – men ufrivillig – eksempel på at det går at tune modeller med mange variabler til etvilkårlig forløp.
Rent bortsett fra alt dette har det lenge været kjent, at har en matematisk modell blot 5-6 justerbare
faktorer, er det ikke vanskelig at tilpasse modellen til et vilkårlig kjent forløp. Men det betyr ikke atmodellen hermed automatisk gir fornuftige resultater, når man går blot 1 år ut i den ennå ukjente
fremtid. Spesielt er det tydelig innen økonomisk vitenskap: Økonomiske modeller tunet til at gjengi
en periode av fortiden går alltid feil når de forsøker å forutsi fremtiden. Her er det i seg selv et liten
tankekors, at den økonomiske problemstilling utgjør en underordnet del av de utslippsscenarier, der21ligger til grunn for dagens klimamodeller, og derfor representerer en langt enklere problemstillingenn klima. Men økonomisk utvikling er likevel for komplisert til at modelleres på troverdig vis.
Klimamodellenes overensstemmelse de siste 100 år er altså ikke bevis for deres troverdighet, men
blot et resultat av vanlig tuning til et kjent resultat. Formodningen om CO2’s store betydning for den
globale temperatur fortsatt befinner seg dermed fortsatt på hypotesestadiet. Og dessverre kommer
hypotesen ikke ut over dette nivå så lenge flertallet av forskere er mer opptatt av at finne situasjoner
der støtter hypotesen, enn de er interessert i systematiske forsøk på at finne feil ved denne. Utrolig
nokk finnes enda eksempler på at velmenende forsøk på falsifikasjon avvises med et postulat om atkritikeren sannsynligvis er betalt av oljeindustrien.


Det er det 4. tankekors at den vanlige vitenskapelige prosess med systematisk forsøk på
falsifikasjon tilsynelatende ikke følges i tilfellet CO2-hypotesen. Forsøk på falsifikasjon bydes
mot forventning ikke velkommen.

Mye forskning med klimafokus foregår i dag ved spesielle institusjoner etablert med det formål atforsyne statsmakten med argumenter for tiltak rettet mot utslipp av drivhusgasser, spesielt CO2. Ved
institusjoner av denne type kan foregå utmerket forskning, men det er naturligvis ikke realistisk atforvente at man herfra vil fremkomme med argumenter som grunnleggende går imot CO2hypotesen. Det er derimot en oppgave for den fri grunnforskning ved universiteterne. Som sikring
mot fundamentale feil i det politiske beslutningsgrunnlag har ethvert moderne samfunn dermed enklar, langsiktet interesse i at sikre eksistensen av sterke og frie universiteter.
Juli 2006 var i England varm og tørr. Fremtredende klimaforskere uttalte den gang at det akkurat var
den type sommer, der med tiden vil blive mer vanlig som følge av menneskeskapt klimaendring. Juli
2007 var derimot kald og vått, ganske som i det sørlige Norge. Nå kunne man forvente, at de samme
klimaforskere ville konkludere med at juli 2007 ikke passede inn i billedet av menneskeskapt global
oppvarmning. Men nei - de uttalte i stedet at det gjorde måneden faktisk: Selv om sommerværet
strengt tatt burde bli mer varmt og tørt, ville samtidig ekstremværsituasjoner med kaldt og regnfulltvær blive mer vanlige. Violà: Alle tenkelige værtyper, varmt og tørr eller kaldt og vått, støtter nå på
nesten mirakuløs vis CO2-hypotesens korrekthet. Krone opp, så vinner jeg. Platt opp, så taper du.
Dette er et mesterlig eksempel på hva der i vitenskap omtales som en ad hoc forsvarsmekanisme, dergjør alle utfald tenkbare for en bestemt hypotese. Derved eksisterer i praksis ingen mulighet forfalsifikasjon av hypotesen. Som alt annet har dette ufeilbarlige forsvar naturligvis sin pris. I dette
tilfelle er prisen at hypotesen mister sin vitenskapelige karakter. I stedet antar den karakter av etselvunderstøttet trossystem, bygget opp over en rekke konklusjoner tatt på forhånd. Der ernaturligvis intet galt ved at basere sine holdninger på et trossystem, men det har intet med vitenskap
at gjøre.
Det er det 5. tankekors at CO2-hypotesen forsøkes forsvart med ad hoc forsvarsmekanismer,
tilsynelatende uten tanke for at hypotesen derved mister sin vitenskapelige karakter og
reduseres til et spørsmål om tro.

I virkeligheten blev det kalde og regnfulle sommervær 2007 forårsaket av en ganske sydlig
beliggenhet av polarfronten og jetstrømmen over Europa, årstiden tatt i betraktning. Derved passerte
mange lavtrykk inn over Vest- og Sentraleuropa, der i høyere grad enn vanlig fikk nedbør og
utsattes for innflytelse av kalde, arktiske luftmasser på baksiden av lavtrykkene. Kun det sørøstlige
Europa unngikk dette og hadde lenge varmt og tørt sommervær, hvilket i sluttingen av august 200722

var medvirkende årsak til en ulykkelig situasjon med svære skovbrande i Hellas. Den nordlige delav Norge lå lenge nord for jetstrømmen og lavtrykkene, og kunne gleda seg ved de mange timer
med solen over horisonten.
Det er kun for en kort periode (ca. 100 år) at vi har så mange meteorologiske målinger, at man
kanskje kan beregne en slags global middeltemperatur. Med alle forbehold beregnes
middeltemperaturen til 14-15oC. Den globale middeltemperatur beregnes av forskjellige holdforskere, hvorav især NASA’s Goddard Institute for Space Studies (GISS) og Climate Research
Unit (CRU) ved University of East Anglia (England) er velkjente. Beregninger fra disse
institusjoner benyttes aktivt av IPCC i deres rapporter. Blant alle eksisterende meteorologiske
stasjoner foretas et utvalg, basert på den enkelte målestasjons formodede evne til at gjengi
temperaturforhold i regionen. I noen tilfelle korrigeres de aktuelle målinger etter moden overveielse.
Dernest utbredes de justerte og godkjente data over hele planetens overflate, og på dette grunnlag
beregnes sluttelig den globale temperatur. Dessverre er der ikke åpenhet om benyttede data og
foretagne korreksjoner, hvilket minsker mulighetene til at etterprøve beregningenes riktighet. Totalåpenhet om data og etterprøvbarhet er i øvrig et annet klassisk kjennetegn for riktig vitenskap.
Naturligvis er de benyttede metoder ikke ufeilbarlige. Så sent som august 2007 oppdagedes en trist
feil i måten hvorpå GISS (James Hansen) utfører sine beregninger, hvilket for USA bringer dennåværende varmeperiode ned på samme nivå som 1930-tallet. Nå er plusselig 1934 det varmeste år,
ikke 1998 som tidligere hevdet. På denne bakgrunn er det ikke overraskende at de forskjellige
beregningshold kommer til forskjellige resultater. Likevel nevnes den globale temperatur, og ikke
minst endringer i denne, ofte som et velbestemt tal, hinsides al diskusjon.
Beregningen av den globale middeltemperatur trenger i høy grad til en grundig og transparent
analyse, hvilket vil forhøye både dens vitenskapelige verdi og dens egnethet som del av et politisk
beslutningsgrunnlag. Et fortsatt uavklart forhold er effekten av bebyggelse på de eksisterendetemperaturserier. Eksempelvis viser målinger at temperaturen i Oslo kan ligger 2-5 grader overtemperaturen i det tilgrensende åpne land, avhengig av årstid og værsituasjon. Man må forvente, atdenne urbaniseringseffekt er vokst over tid, i takt med byenes vekst, og bidrar til den målte
temperaturstigning siden 1850. Det hevdes korrekt at der korrigeres for varmeavgivelse fra byer inoen beregninger, men de benyttede korreksjoner er muligvis alt for beskjedne. I sluttingen av 2007
synes dessuten ennå en feil eller inkonsekvens at være unner opprulning: Måten hvorpå GISS
korrigerer for byers varmeavgivelse synes at være mer avhengig av politiske grenser enn byenes
størrelse. Fjernes den ikke-korrigerte effekt av byers varmeavgivelse fra den globale temperatur
forsvinner ner ved halvparten av temperaturstigningen siden 1980.
De egentlige meteorologiske institusjoner gjør en fremragende innsats med fremskaffelse av data og
etterfølgende kvalitetssikring av disse. Faktum er imidlertid at flertallet av eksisterendemeteorologiske stasjoner ikke opprettedes med det formål at beregne en global middeltemperatur,men derimot med det formål at opplyse om forholdene hvor der bor mennesker. Og det er akkurat
hva de fortsatt gjør. Blant annet derfor er der dessverre kun relativt få meteorologiske stasjoner i
høyfjellet samt i Arktis og Antarktis.
Betrakter vi med de nevnte forbehold likevel de beregnede variasjoner av den såkalte globale
middeltemperatur, sees flere interessante forhold. Siden 1900 er mengden av atmosfærisk CO2
steget støtt ifølge IPCCs analyser, men tilsynelatende uten god korrelasjon til temperaturutviklingen.
Eksempelvis steg den globale temperatur 1900-1940, sank 1940-1975, og steg atter frem til 1998
(ca. 0,3oC). Denne uregelmessige temperaturutvikling burde naturligvis ikke forekomme, hvis
23antagelsen om CO2’s dominans var riktig. I perioden 1940-1975 må en eller flere ukjente faktorer havirket motsatt med større kraft enn CO2. Eller også har CO2 mindre betydning enn antatt? Dessuten
er den teoretiske temperatureffekt av CO2 logaritmisk avtakende med voksende atmosfærisk
konsentrasjon. Dette gjør temperaturfaldet 1940-1975 ennå vanskeligere at forene med antagelsen
om CO2’s store temperaturmessige effekt, da den atmosfæriske konsentrasjon av CO2 den gang var
lavere enn i dag.
Men tilbake til nåtiden. Etter 1998 har den globale temperatur stort sett været stabil, selv om
mengden av atmosfærisk CO2 har været støtt stigende. Siden 1998 er produksjonen av kul, olje og
naturgass vokset med ikke mindre enn 25 prosent, hvormed den samtidige CO2-stigning vanligvis
forklares. Hvis den antatte dominans av CO2 er riktig, burde den globale temperatur naturligvis
fortsatt stige, hvilket den altså ikke gjør. Året 2007 synes i øyeblikket at blive det kaldeste år siden
2000, og tegner dermed billedet av et begynnende globalt temperaturfall. Også dette nåtidige
fenomen viser tydelig at den grunnleggende antagelse om CO2’s dominans ikke kan være riktig. En
eller flere ukjente faktorer må i øyeblikket virke motsatt med samme kraft. Eller også har CO2
faktisk mindre betydning enn antatt? Uansett forklaring er dette interessant erkjennelse, der åpner
mulighet for ervervelse av ny viten om klima.
Det er det 6. tankekors at også disse eksempler på empirisk falsifikasjon av CO2-hypotesen
tilsynelatende ignoreres, og at den dertil knyttede vitenskapelige mulighet for ny erkjennelse
ikke aktivt utnyttes.

Generelt sammenliknes dagens temperaturforhold med en såkalt ”normaltemperatur”, der beregnes
som gjennomsnittet 1961-1990. Denne såkalte ”normalperiode” domineres selvsagt av de kalde år
1961-1980, hvilket vanligvis ikke nevnes. Stort sett alle sammenlikninger med denne kalde”normalperiode” vil derfor vise oppvarmning. Hvis formålet er objektivt at vise den aktuelletemperaturutvikling, opp eller ned, vil det være mer fornuftig at sammenlikne med gjennomsnittet
av eksempelvis de siste 10 forutgående år.
Stigningen i den atmosfæriske CO2-konsentrasjon er for mange folk er et viktig psykologisk
argument for riktigheten av hypotesen om den menneskeskapte globale oppvarmning. Det virker
naturligvis veldig overbevisende at se CO2-kurven med form som en liggende hockeykølle stige
bratt fra et tidligere stabilt preindustrielt nivå på ca. 280 ppm. til den nåværende konsentrasjon på ca.
380 ppm.
Den velkjente CO2-kurve er imidlertid ikke problemfri. Den er sammensatt av to typer målinger:
Direkte atmosfæriske målinger på vulkanen Mauna Loa, Hawaii, etter 1958, og analyser av
luftbobler i iskjerner fra Antarktis innen da. Uheldigvis passede de to typer målinger ikke
umiddelbart sammen, så CO2-kurven først fikk et veldig uregelmessig forløp, med både stigning og
fald i 1900-tallet. Dessuten så det ut til at det atmosfæriske innhold av CO2 i år 1890 var likeså høytsom målt i 1973. Over denne 83 år lange periode med rask industrialisering hadde der med andre
ord ikke været en tilsvarende nettostigning av mengden av CO2 i atmosfæren. Dette var uventet foren del forskere og stemte slett ikke overens med oppfatningen om økning av atmosfærisk CO2 som
følge av menneskelig aktivitet. Etter moden overveielse konkluderte man at det sannsynligvis
skyldes at hulrommene mellom de enkelte snøkrystaller stod åpne mot atmosfæren de første 83 år
etter avleiring av snøen, og først deretter lukkedes som bobler. Derfor valgte man at forskyte
iskjernemålingene 83 år i forhold til isens virkelige alder, hvorved CO2-kurven fikk den i dag
velkjente hockeykølleform med avsluttende bratt stigning. Uheldigvis overså man, at den gradvise
sammentrykking av snøen i takt med omdannelsen til is langsomt presser ”gammel” luft ut i retning24

mod overflaten av breen. Derfor ville en logisk korreksjon av luftboblenes alder være i motsatt
retning, mot høyere alder i stedet for mot mindre alder.
Mer uheldig er dog at det ikke er sikkert at iskjerner gir et rettvisende billede av atmosfærens
kjemiske sammensetning tilbake i tiden. Som tidlig innsett av Oslo-forskere, forutsetter det at isen
representerer et fullstendig kjemisk inaktivt miljø. Den fullstendige inaktivitet må dessuten
opprettholdes over lange tidsrom og store trykkvariasjoner, hvilket bl.a. vanskeliggjøres av de små
mengder flytende vann der finnes nesten overalt i breis, også ved temperaturer langt unner
frysepunktet. Diffusjon vil sakte kunne fjerne CO2 fra den innsluttede luft, således at mengden av
CO2 i boblene etter noen tid vil være lavere enn opprinnelig, og dessuten vise redusert variasjon fra
islag til islag. Norsk Polarinstitutt publiserte i 1992 (Meddelelser nr. 119) en detaljert gjennomgang
av problemstillingen.
Forskning innen sporstoffer i atmosfærisk luft har vist at ekstrem omhu er nødvendig i behandlingen
av analyseobjektet i alle stadier, ikke kun i laboratoriet, men også unner selve prøvetagningen. En
iskjerne fra Antarktis har kanskje været utsatt for mer enn 100-300 atmosfæres trykk. Unner
prøvetagningen blir den rask utsatt for et redusert trykk, svarende til atmosfæretrykket ved
Innlandsisens overflate. Dette voldsomme trykkfall vil i mange materialer, derunder sannsynligvis
også breis, forårsake dannelsen av mikroskopiske sprekker. Gjennom disse sprekker vil
sammensetningen av luften i boblene kunne påvirkes, dels av luften omkring borekjernen, men ogsåinnbyrdes mellom bobler i tilgrensende islag. Ingen betviler at de innhentede isprøver er behandlet
med den største omhu i laboratoriet, men det er eksempelvis praktisk umulig i felten at sikre seg
mod mikroskopisk sprekkedannelse som følge av trykkfallet. Den forventelige effekt av dette vil
bl.a. være en forminsket variasjon av den målte mengde CO2 i boblene.
Man kan undre seg over hva der egentlig blev av denne tidligere tilbakeholdenhet med at betrakte issom et inaktivt kjemisk miljø? Kan hende der simpelthen hendte det særdeles menneskelige, at allebetenkeligheter druknede i den generelle begeistring over den nyervervede innsikt i fortidens klima,
ervervet gjennom isboringene i Grønland? Ved at se på boblene i isen var man jo tilsynelatende
samtidig kommet over en potensiell metode til at rekonstruere atmosfærekjemi langt tilbake i
fortiden. Kan hende det er forklaringen? De ovennevnte nye forskningsresultater innen måling av
sporstoffer synes imidlertid at tyde på at den tidligere betenkelighet mht isens kjemiske inaktivitet
kan være velbegrunnet.
En alternativ metode til rekonstruksjon av tidligere tiders atmosfærekjemi er undersøkelser av
antallet av spalteåpninger (stomata) i planteblade, bevart i geologiske avleiringer. Disse
undersøkelser demonstrerer store naturlige variasjoner av atmosfærisk CO2, også innen de siste 1000
år. Også direkte målinger foretatt av forskere siden 1812 tyder på store naturlige variasjoner av
atmosfærisk CO2; større enn som vist av is fra Antarktis.


Det er det 7. tankekors at divergensen i forskningsresultat om fortidig atmosfærisk CO2
vanligvis ikke anføres, men at resultatene basert på iskjerneanalyser generelt fremføres som
sikre og uimotsagte.

IPCC slår i sin 2007-rapport fast at det er mer enn 90 prosent sjanse for at klimaet endres som følge
av menneskets CO2-utslipp. Folk flest må naturligvis oppfatte dette som en statistisk beregnet
sandsynlighet, der virker veldig overbevisende. Det er imidlertid en feil oppfattelse. Tallet refererer
angivelig til en personlig vurdering foretatt av gruppen av hovedforfattere bak rapporten, en såkalt
expert judgement. Denne gruppes personlige synspunkter må man naturligvis respektere, men det er
25

en misforståelse at tro at det kan sidestilles med en statistisk beregning av årsaken til
klimaendringer. Det er uheldig at IPCC med bruk av komplisert og til dels matematisk språkbruk
tilslører dette faktum. Uansett hva som er forklaringen på IPCCs 90 prosent er der ikke tale om en
statistisk beregning av sandsynligheten for at klimaet endres primært som følge av menneskets CO2utslipp. En egentlig statistisk sandsynlighetsberegning kan overhovedet ikke gjennomføres for denne
kompliserte problemstilling.


Det er det 8. tankekors at IPCC velger at benytte språklige formuleringer der aktivt
assosierer til statistisk sandsynlighetsberegning, uten at der er faglig grunnlag herfor.

IPCCs utsagn om fremtidens klima er prognoser, og oppfattes som sådanne av folk flest. I dag
findes et veletablert vitenskapeligt teoriapparat knyttet til det at fremsette prognoser. Noen av demest erfarne internasjonale prognoseeksperter angir etter å ha gått igjennom den seneste IPCCrapport at etablerte prognoseprinsipper generelt ikke overholdes av IPCC og dagens klimamodeller.
Av 89 etablerte prognoseprinsipper overtredes ikke mindre end 72. Eksperterne uttrykker at man
derfor ikke kan betegne de fremsatte prognoser som vitenskapelige, men kun som en slags naive
prognoser, uten egentlig verdi.
Astronomen og filosofen Galileo Galilei oppfant ikke kun termometeret i 1600-tallet, men var ikke
minst epokegjørende ved at fastslå atskillelsen mellom tro og viten. Erkjennelsen av dette har i
Europa været avgjørende for den etterfølgende vitenskapelige og kulturelle utvikling, og har
samtidig været regulerende for forholdet mellom vitenskap og religion. I Europa er 1700-tallet
fortsatt en epoke vi beundrer for dens rikdom på ideer, kultur og fornyelse. Historikere betegner
likefrem perioden som opplysningstiden. Forutsetningen for denne mentale og kulturelle blomstring
var et økende overskudd i takt med klimaforbedringen, etablering av nye universiteter, og ikke minst
atskillelsen mellom tro og viten som fastslått av Galilei.
Den offentlige klimadebatt utvikler seg beklageligvis rask i retning av at handle om følelser og tro,snarere enn viten og fakta. Alle værtyper på én og samme sted, varmt og tørt så vel som kaldt og
fuktig, kan dermed tass som tegn på global oppvarmning som følge av menneskets utslipp av CO2,
uten smålig hensyn til den åpenbare logiske konflikt. I mediene overtar politikere og religiøse
representanter gradvis rollen som klimaeksperter. Tre profilerte eksempler på den nye typeklimaekspert er USAs tidligere visepresident Al Gore, den britiske konservative partiformann David
Cameron og erkebiskop Desmond Tuto fra Syd-Afrika. Uten å være tynget av formel meteorologisk
eller klimatologisk innsikt hevdes at den vitenskapelige diskusjon om emnet er avsluttet. At stillespørsmål herved betegnes som uansvarlig, uforsvarlig og ikke minst umoralsk, da global
oppvarmning nå er opphøyet til et etisk problem. Mennesket har syndet og pådratt seg skyld. Med
stort CO2-utslipp reiser de moralsk bedre stillet velmenende omkring i verden som en slags
klimaflagellanter, og klarlegger - eventuelt mod betaling - den rette årsakssammenheng for oss
stakkars syndere.


Det er det 9. tankekors at den fundamentale atskillelse mellom tro og viten ofte glemmes idagens klimadebatt, hvorved der er kommet et profetisk og religiøst preg over denne.

Vi er her vitne til en forstemmende åndelig og mental déroute, hvor tro settes over viten, helt som itiden innen opplysningstiden. Som hovedargument for at tro på menneskets skyld i oppvarmingensiden 1975 fremføres vanligvis at ”det mener flertallet av forskere”. Som argument er utsagnet
naturligvis meningsløst; ingen ved med sikkerhet hva flertallet av forskere mener, og viktigst: Det
eneste der teller er hvem som har rett. Den tyske filosof Friedrich Nietzsche ville nikke sørgmodig,
26hvis han viste beskjed om denne tingenes tilstand, der i et rasjonelt samfunn kun kan betegnes som
beklagelig.
Denne målbeviste påvirkning har nå resultert i at halvdelen av den norske befolkning lider av
klimaangst, ifølge en undersøkelse InFact lagde for avisen VG våren 2007. Gladnyheten er at Al
Gore har vist at man kan kjøpe avlad for skyld pådraget ved CO2-skapende aktivitet i form av
personlige klimakvoter. De personer som fortsatt nekter å forstå rimeligheta av alt dette, stemples
for sikkerhets skyld som ”klimabøller”.
Forbausende nokk ser denne nye moraliserende tendens i klimadebatten ikke ut til at bekymre
flertallet av journalister stort. De lar seg ofte rive med av følelsene og den generelle stemning, uten
at sette søkelys på den faglige kompetansen til de involverte parter, deres sandsynlige agendaer og
potensielle interesser. Der synes dessuten at være en interessant tilbøyelighet til at situasjoner med
høy temperatur med forkjærlighet omtales som tegn på menneskeskapt global oppvarmning, mens
situasjoner med lav temperatur ignoreres eller omtales som naturlige variasjoner. Ekstremvær
benyttes nå helt vanlig som betegnelse for forskjellig typer vær, uansett om der er statistisk dekningfor dette eller ikke. Denne hang til dramatiske overskrifter er med til at skape et selvforsterkende
billede av en menneskeskapt klimakrise.
Lad oss ta et skattet eksempel på reportasje om truende effekter av global oppvarmning: Tining av
permafrost i Sibir og utslipp av den potente drivhusgassen metan. Typisk opplyses i reportasjen at
Sibir er ett av de steder hvor temperaturen stiger mest og hvor permafrosten derfor tiner voldsomt,
med stigende metanmengde i atmosfæren til resultat. En tikkende klimabombe er satt i gang.
Dokumentasjon for disse påstander presenteres imidlertid ikke. En enkel analyse av målte
temperaturer ville rask avsløre at temperaturen i Sibir ikke er spesiell høy for øyeblikket. Mange
steder er den faktisk lavere enn omkring 1940. Dessuten ville det blive klart at den atmosfæriske
konsentrasjon av metan de siste 6-7 år stort sett har været konstant, kanskje enda med en svakt
faldende tendens. Hermed blir den tikkende klimabombe litt vanskelig at se for seg. Denne
manglende lyst eller evne til at utføre relevant research er bekymrende, og tjener dessverre ikke til at
øke respekten for journalistervervet generelt. Tro settes tilsynelatende ofte over viten.


Det er det 10. tankekors at pressen i forbindelse med klimadebatten med få unntak
tilsynelatende ikke evner eller har mannsmot til at påta seg sin klassiske rolle som kritisk,
nøkternt og analytisk rapporterende. Den for en fri presse naturlige analyse av makt og
interesser glimrer ved sitt nesten totale fravær.

Som folkevalgt politiker kan man ikke forventes at ha spesialinnsikt i alle virkelighetens store
spørsmål, eksempelvis fremtidig klimautvikling. Heller ikke journalister kan generelt forventes at hadenne spesialinnsikt. Med få unntak har pressen likevel tilrettelagt et uavbrutt, formidabelt og
ensidig press på våre politikere i klimaspørsmål. Fremtiden vil vise om dette voldsomme
psykologiske press på lengre sikt vil vise seg at være en klartenkt handling?

Trollmannens kost, klimapolitikk og forskning.
Når følelsene styrer er det ytterst menneskelig at skille mellom godt og ondt, riktig og feil, uten
graduering, og det virker selvfølgelig selv at ville stå på det godes og riktiges side. Men når først
trollmannens kost er aktivert, hvilket på kort sikt kan forekomme fristende, later den seg som
27

bekjent ikke uten videre stoppe igjen. Goethes fortelling "Trollmannens læregutt" ("DerZauberlehrling") kan fortsatt leses med utbytte.
Kanskje denne ytterst menneskelige følelse er forklaringen på det veldig overraskende forhold, atstort sett alle nasjoner for å imøtegå uønskede konsekvenser av fremtidige klimaendringer alene
jobber med en plan A, der tar utgangspunkt i dagens klimamodeller, og ikke samtidig har en
alternativ plan B? I vanlig strategisk og taktisk planlegning har man ellers alltid en plan B, for det
tilfelle at forutsetningene for plan A ikke holder.
Vi har fortsatt ikke full innsikt i alle faktorer viktige for klimautvikling. Derfor er der heller ikke
vitenskapelig enighet om CO2-hypotesen. Det får vi ta inn over oss, da det viser til at årsaker til
klimaendringer er en interessant og komplisert problemstilling. Vitenskapelig enighet er dernaturligvis kun om uinteressante og selvinnlysende problemstillinger.
Akkurat derfor er det bekymrende at der politisk tilsynelatende ikke eksisterer ønske om enalternativ plan B, der forbereder oss på at plan A (oppvarmning) ikke er riktig. Hva om vi om få år
ser begynnende avkjøling? Det er jo faktisk en klar mulighet. Og i motsetning til oppvarmning er
der rik historisk dokumentasjon for at perioder med avkjøling alltid ledsages av mangeartede
problemer. I tillegg til dette er mange forskere naturligvis bekymret ved utsikten til den generelle
mistillit til vitenskap der vil oppstå den dagen det måtte vise seg at ”forskerne” ledet hele verden på
villspor mht. plan A, og at der bl.a. av den grunn ikke eksisterer en plan B.
Viktigheten av atskillelse av tro og viten må sterkt betones. Her må vi virkelig skjerpe oss. En
forutsetning for fri forskning er at forskernes objektivitet ikke kan betviles, uansett hvor den
demokratisk valgte regjeringsmakt for tiden ligger. Derfor er det forskerens profesjonelle plikt
objektivt at opplyse om relevant viten, al relevant viten, helhetens kompleksitet og de dermed
forbundne usikkerheter. Helheten er alltid vesentlig større enn summen av enkeltelementene.
Forskeren skal derimot aldri benytte sin faglige særstilling til samtidig at belære om hva der politisk
konkret må gjøres. Det er alene den folkevalgte politiker der har demokratisk mandat hertil, og som
i motsetning til forskeren en dag må stå til politisk ansvar for sine beslutninger. Politikeren har
derimot kun unntakelsesvis faglig kompetanse til at avgjøre hva status er på en vitenskapelig
diskusjon.
Denne deling av arbeidsoppgaver er viktig i et demokrati, da klimapolitikken i dag omfatter stortsett alle samfunnets store problemstillinger. Eksempler herpå er skattepolitikk, internasjonale
relasjoner, forskningsbevillinger, produksjon av biobrensel kontra matproduksjon, energi- og
vannprising, CO2-kvotepriser, fremtidig energiforsyning, samferdsel, m.m. En rekke forskere,forskningsformidlere og opinionsdannere har med dagens klimafokus fått direkte innflytelse på
forskjellige politiske tema av stor betydning for oss alle.


De folkevalgte politikere får se til at de ikke gradvis mister den reelle politiske makt overklimapolitikken til internasjonale grupperinger av ”klimaeksperter” uten demokratisk
mandat.

Vor tids utbredte formodning om menneskeskapte klimaendringer bygger på data fra mange fagfelt
og konklusjoner fra mange forskere. Der ligger en stor og respektinngytende innsats til grunn for
dette helhetsbillede. De monumentale vitenskapelige rapporter fra IPCC taler sitt eget tydeligespråk. Selv om rapportene ikke medtar alle relevante publikasjoner, og ikke gjennomfører alle
relevante analyser, kan de ikke uten videre avfeies som tendensiøse, men representerer viktige
28

oppsummeringer av vor nyere vitenskapelige historie. Selvsagt endrer påvisning av enkeltstående,
mindre feil ikke mye på dette.
Men som den oppmerksomme leser vil ha bemerket, er der også en rekke generelle svakheter knyttet
til synspunktet om at verden står overfor en menneskeskapt klimakrise:







Usikkerhet om den virkelige globale temperaturutvikling
Usikkerhet om de nåtidige klimaendringer er uvanlige
Usikkerhet om fortidens atmosfæriske CO2-innhold
Usikkerhet om opptak av CO2 i oseanene
Usikkerhet om CO2-hypotesens korrekthet
Usikkerhet om klimamodellenes evne til at beregne fremtidens klima

Blott for at nevne noen nærliggende eksempler. Samlet utgjør disse mange usikkerheter en alvorlig
svakhet for helhetsbilledet av den menneskeskapte klimakrise. På et enkelt punkt er oppfattningen
av den menneskeskapte klimakrise likefrem forbausende sårbar:


Fortsetter den nåværende stabile globale temperatur ennå noen år, eller innledes likefrem ettemperaturfall, vil hele oppfattelsen av den menneskeskapte klimaendring stå over for en
total kollaps, med tilhørende ringvirkninger.

Dette har den helt ekstraordinære konsekvens, at selve grunnlaget for mange regjeringers
velmenende miljø- og energipolitikk nå står og faller med om den globale temperatur går op eller
ned de nærmeste årene. Det er bekymrende, at mange politikere frivillig er gått i denne selvskapte
felle.
Siste kapittel i historien om årsaker til klimaendringer er ennå ikke skrevet, og det at tilhøre etflertall har aldri utgjort noen garanti for at ha rett. Folkene bak IPCC gjør som nevnt en på mangemåter imponerende innsats, men kanskje tiden likevel er inne til at avslutte IPCCs rolle som offisiell
monopolisert kilde for klimarelatert informasjon? Sunn konkurranse er jo vanligvis en positiv tingfor alle involverte, og monopolisert virksomhet har kun sjeldent vist seg at ha positiv nettoeffekt
over tid.
Fundamentet for IPCC hviler på en todelt forståelse, en consensus:De nåtidige klimaendringer er menneskeskapte og potensielt farlige.
Der er dog håp, da kraftige tiltak for at redusere utslippene av menneskeskapte klimagasser
kan redde situasjonen.

Denne oppfatning er det naturligvis helt legalt at bekjenne seg til. Men vitenskapelig sett ville detvære fornuftig, om IPCC gjorde forsøk på at gjenvinne evnen til åpent ta nye forklaringsmuligheter
inn over seg og kvitte seg med fastlåste holdninger. På alle organisatoriske nivå er IPCC imidlertid idag så preget av den felles consensus, at det neppe er realistisk at forestille seg en gjennomgripendenyorientering av IPCC gjennom endrede kriteria for utvelgelse av enkeltpersoner.
Som et eksempel på en uheldig effekt av den grunnleggende IPCC-consensus kan nevneshåndteringen av en nå kansellert global temperaturkurve for de siste 1000 år, den såkalte
hockeykølle. Denne temperaturkurve viste sakte fallende temperatur frem til år 1850, og stigende29bratt derfra. Den viste derved at på den nordlige halvkule var perioden 1990-99 tilsynelatende det
varmeste årti de siste 1000 år, og 1998 det varmeste år. Velkjente klimaperioder som den varme
Middelalder og den etterfølgende kalde Lille Istid var derimot ikke synlige. Figuren var i den forrige
IPCC rapport (2001) tildelt en svært fremtredende plass, og blev vist ikke mindre enn fem
forskjellige steder. Den ses av og til fortsatt benyttet av folk der ikke ved om dens kansellering.
Etter publiseringen av hockeykølle-kurven i IPCC-rapporten fra 2001, oppdagede profesjonelle
statistikere imidlertid at de benyttede statistiske metoder var beheftet med feil, og stort sett uansett
data alltid ville produsere kurver med form som en hockeykølle. Lenge nektede forfatterne bak
kurven at frigi de benyttede data for en nærmere undersøkelse, og blev først sent tvunget hertil.
Total åpenhet om data og reproduserbarhet er som tidligere nevnt et av kriteriene for riktig
vitenskap. IPCC forbigår i stillhet denne begredelige historie i sin seneste rapport fra 2007, og harheller ikke underveis bidraget positivt til sakens oppklaring, eksempelvis ved at oppfordre
forfatterne til at frigi data.
Dette triste forløp er i dag naturligvis svært belastende for IPCCs objektivitet, men har utvilsomt enmenneskelig forklaring i følelsen av fellesskap gjennom konsensus om hovedproblemstillingen.
Akkurat denne på sin vis beundringsverdige følelse av enighet og felleskap gjør det tilsynelatende
veldig problematisk for IPCC at innrømme feil og nyorientere seg; man er ufrivillig endt i en fastlåst
situasjon med kollektivt tunnelsyn, psykologisk innfanget av sin erklærte consensus og fremsatte
profetier om en dramatisk fremtid. Trollmannens kost er satt i gang, og lar seg ikke stoppe.
IPCCs konsensus om årsaker til klimaendringer vil med stor sandsynlighet lide samme skæpne som
tidligere forsøk på at tilpasse komplekse naturfaglige problemstillinger til det utvalg av prosesser,
som på det pågjeldende tidspunkt var bredt akseptert eller enkle at modellere. Lord Kelvins forsøk
på at beregne Jordas alder uten kjennskap til atomare prosesser, samt motstanden mot Alfred
Wegeners hypotese om kontinentaldrift er eksempler herpå. Vitenskapens egen forhistorie burdevære grunn nokk til at IPCC antok en mer ydmyk holdning til vor egen tids evne til at modellere
komplekse fenomener som eksempelvis det globale klima.
Ikke overraskende er også OECD-regjeringene endt i en fastlåst situasjon i forhold til
klimaspørsmålet. De føler helt forståelig at de på grunn av IPCCs monopol må følge en bestemt
tankegang og bestemte prosedyrer, reflekterende den grunnleggende todelte consensus bak IPCC.
Dessuten synes både regjeringene og IPCC gjensidig innfanget av konsekvenser av lengre tids
sammenblanding av politikk og forskning. Det er eksempelvis velkjent, at alle formuleringer fra
forskerne tilknyttet IPCC blir gjennomlest, korrigert og til slutt godkjent av politikerne og deres
embetsmenn. Dette godkjente summary for politikere bestemmer dernest den avsluttende
utformning av den vitenskapelige rapport, der først kommer ut flere måneder senere. Denne forforskning bakvendte prosess har naturligvis været anledning til frustrasjon for mange forskere, og
muligvis også for en del politikere.
Resultatet herav er som nevnt, at grunnlaget for mange regjeringers miljø- og energipolitikk nå stårog faller med om den globale temperatur går op eller ned de nærmeste årene. Det er trist, atfremtiden for mange gode politiske intensjoner hviler på så usikkert et fundament.
Det er derfor uhyre viktig at politikere og forskere mentalt frigjør seg fra det altdominerende fokus
på CO2 og aktivt gjenvinner deres handlefrihet i klimaspørsmålet. Der trenges sannsynligvis
etablering av en eller flere alternative rådgivende organisasjoner, som supplement til IPCC. Ved30

disse organisasjoner kan politikere så hente klimarelatert informasjon, på like fot med informasjon
hentet fra IPCC.
Internasjonale motstykker til IPCC er allerede ved at blive etablert. Eksempelvis utgav Fraser
Institute (Canada) i februar 2007 en ”Independent Summary for Policymakers”, som motstykke til
det offisielle summary for politikere (SPM) fra IPCC.
Dagens politikere har på nasjonalt plan en nærliggende mulighet til at bryte med den mentalt
fastlåste situasjon. De kan aktivt velge ikke alene at basere beslutninger om klimapolitikk pårådgivning og informasjon fra IPCC, eller fra andre internasjonale organisasjoner, men velge også atnedsette egne nasjonale faglige kommisjoner til belysning av spesifikke spørsmål og usikkerheter,
med bred representasjon av faglige synspunkter. Emner for analyse kan eksempelvis væreusikkerheter knyttet til fremtidige scenarier for utslipp av klimagasser, påliteligheten av detilhørende økonomiske modeller og analyser, eller kanskje usikkerhet knyttet opptak av CO2 ioseanene. Vi har alle et grunnleggende behov for selvbestemmelse eller autonomi. I tillegg er det
som bekjent sundt at tenke selv, og ikke la andre gjøre det for seg.
I stedet for at gå ut fra at klimaforskerne er enige (the science is settled), og på det grunnlag åtilrettelegge en politikk byggende på antagelser der i virkeligheten er usikre, kan politikere vurdereat ta skritt til at de selv og deres borgere blir mer allsidig opplyst om klima og de dermed forbundne
uavklarte spørsmål og usikkerheter. Der bør legges til rette for en bred debatt og undersøkelse av
alle spørsmål. Samtidig må full åpenhet om data og metoder være et absolutt krav til enhver
vitenskapelig undersøkelse, der i fremtiden danner grunnlag for politiske beslutninger om
klimarelaterte spørsmål. Mange forskerne offisielt tilknyttet IPCC vil med sikkerhet støtte et initiativ
av denne art; dels fordi også de ikke føler seg helt komfortable med den øyeblikkelige utviklings
egendynamikk, dels av rent grunnforskningsmessige årsaker.
For den frie grunnforskning har politiseringen av klimaproblemstillingen i mange lander nemlig hattden betenkelige effekt, at et antall interessante problemstillinger ikke i øyeblikket blir utsatt for enmålbevist, kritisk vitenskapelige analyse. Eksempler herpå finnes blant usikkerhetene nevnt ovenfor.
Mange forskere har en forståelig ulyst til at jobbe kritisk med akkurat disse spørsmål, selv om det isakens natur er vanskelig med sikkerhet at dokumentere betydningen herav.
Nærværende forfatter var selv en av 54 internasjonale expert reviewers ved tilblivelsen av det
ovennevnte uavhengige vitenskapelige summary ”Independent Summary for Policymakers”. Ikke
mindre enn 11 av de 54 reviewers ønskede imidlertid at forbli anonyme, enten av hensyn til deres
arbeidsplass eller av hensyn til seg selv. Dette viser bedre enn mange ord hvordan emnet
klimaendring i dag omfattes med sterke og ikke alltid fornuftbaserte følelser. Det er nå omkring
200.000 år siden Homo sapiens utvikledes et sted på den afrikanske savanne. Det er beskjemmende,
at vi i år 2007 åpenbart ikke er kommet lengre med hensyn til at utvikle respekten for annerledestenkende.

Et kommende paradigmeskift?
Hvordan er vi egentlig kommet ut i en situasjon som denne, der vel burde ligge fjernt fra
klimaforskningens grunnleggende sannhetssøkende natur? Ingen kjenner med sikkerhet svaretherpå, og ethvert forsøk på at forklare den øyeblikkelige situasjon vil blot være uttrykk for den
enkelte persons erfaringsgrunnlag og historisk-vitenskapelige overblikk. Det gjeller naturligvis også31nærværende forfatters bud på en forklaring: Det vi i øyeblikket overværer er den klassiske
vitenskapelige prosess i tiden opp mot et paradigmeskift. Dette er som så mye annet en maktkamp,verken mer eller mindre. At den grunnleggende vitenskapelige problemstilling i tilfellet
klimaforskning underveis er sterkt politisert, medvirker til at maktkampen føres på flere plan og er
mer synlig enn vanlig.
Det er selve kjernepunktet i den realfaglige arbeidsmetode at foreta observasjoner og eksperimenter
for at avprøve hypoteser om hvordan naturen fungerer. Filosofen Karl Popper’s prinsipp om
empirisk falsifikasjon som kriteria for riktig vitenskap innbærer at er observasjonen eller resultatet
av eksperimentet i motstrid med hypotesens forutsigelse, må hypotesen forkastes og en ny
formuleres. Er omvendt observasjonen i overensstemmelse med hypotesens forutsigelse, ja, så er
hypotesen ikke dermed bevist, men blot konsistent med observasjonen. Det er således umulig at
bevise riktigheten av en hypotese, men det er relativt enkelt at motbevise den. Naturligvis skjer det
derfor ofte at fremkomsten av nye observasjoner eller mer nøyaktige målinger bevirker endringer iutformningen av en hypotese, eller endog dens forkastelse. Kun etter lang tids forgjeves forsøk på atmotbevise en hypotese, kan denne opphøyes til en teori. Som oftest har enhver tid en dominerende
hypotese for alle viktige problemstillinger (eksempelvis klima), og fra tid til annen vil man se, atden dominerende hypotese avløses av en ny dominerende hypotese. Dette er hva som betegnes som
et paradigmeskift, og selv om den innledende prosess ofte er langvarig kan selve skiftet foregå rask.
Således blir vi alle med tiden litt klokere, men som oftest er det enklere at innse prosessens virke i ethistorisk perspektiv. Når man selv står midt deri, kan det være vanskeligere. Den ovenstående
prosess foregår problemfritt i en strengt rasjonell verden, blottet for menneskelige følelser. Den
virkelige verden er imidlertid ikke strengt rasjonell. Her krever et skift av en dominerende hypotese
at mennesker av kjøtt og blod og med personlige følelser må innse at deres oppfattelse utkonkurreresog erstattes av en annen dominerende hypotese. Dette er ikke alltid like enkelt for den enkelte
forsker, da han/hun dels kan føle seg emosjonelt bundet av egne tidligere utsagn, dels genuint kanvære intuitivt overbevist om riktigheten av egen oppfattelse. Hertil kommer at det for den enkelte
forsker kan føles prestigegivende at uttrykke enighet med den for tiden værende dominerende
hypotese. Derfor kommer et paradigmeskift alltid først etter en mer eller mindre tydelig maktkamp.
Her må vi introdusere filosofen og vitenskapsmannen Giordano Bruno, der i året 1600 blev brent påPiazza del Campo del Fiori i Rom. Hans forbrytelse var å ha en annen oppfatning om verden enn
datidens geistlige autoriteter. Blant annet mente han at Jorden umulig kunne være universets
sentrum. Det var jo i seg selv en alvorlig sak, da tidens ledende forskere var enige om det motsatte.
Men mer alvorlig var det likevel at han derved satte den herskende oppfattelse om verden til debatt.
Det kunne naturligvis ikke aksepteres i et samfunn hvor det var autoriteten som var sannhet, og ikke
sannheten som var autoritet.
Å gjøre opp med forestillinger som fremstår som sannheter, er lettere sagt enn gjort. Det forutsetteren sterk personlighet og en grunnleggende antiautoritær natur for at etterleve prinsippet om alltid åsette det vi kan erkjenne høyere enn dogmer, eller det for tiden politisk korrekte synspunkt.
Giordano Bruno ofret livet for å stå fast ved sin oppfatning, fordi han visste at han i motsatt tilfelle
ville miste både sin personlige integritet og sin troverdighet. Denne evnen til selvstendig nytenkning
basert på faktuell viten, kjennetegner også i dag den ekte forsker, selv om de færreste i dag vel
forestiller sig konsekvenser som de som rammet Giordano Bruno. Dette karaktertrekk gjør spesielt
universitetene med deres fornemme tradisjon for grunnforskning til sentrale kulturbærende
institusjoner i et moderne samfunn som dagens Norge.
32

Det bringer oss frem til spørsmålet om hvordan nye forskere i dag rekrutteres? Hvordan finner mande personer der karakteriseres ved et vedvarende ønske om å lære nytt, en analytisk tilgang til
problemene samt ved en velutviklet grad av kreativitet, åpenhet, intuisjon og fantasi? Samtidig måhun (eller han) fremtrede som en helstøpt personlighet, for kun derved kan man ha tiltro til at hun(eller han) vil kunne mobilisere den grad av målbevissthet, integritet og mot som trenges for at stå
frem og tale Roma midt imot, skulle det engang bli nødvendig.
Historisk sett har det aldri været enkelt å bli forsker. Men der er en kanskje viktig forskjell mellomnåtidens forskerrekruttering og måten hvorpå unge forskere tidligere blev rekruttert. I dag blir nye
forskere typisk ansatt som doktorgradsstudent eller som Post.Doc i prosjekter formulert og ansøkt av
etablerte forskere. Ofte er disse prosjekter finansiert gjennom spesielle forskningsprogrammer,
avspeilende den demokratisk valgte regjerings legitime ønsker og mål. I motsetning hertil var det
tidligere i langt høyere grad opp til den enkelte nye forsker at gjøre oppmerksom på seg selv og søke
finansiering til eget forskningsprosjekt og egen lønn. Dette på sin vis nådeløse system hadde den
Darwinistiske fordel, at kun personer med høy grad av personlig målbevissthet og integritet faktisk
kom inn i forskning.
Dette er kanskje en viktig forskjell, der bidrar til at forstå hvorfor dagens debatt om klimaendringer
har fått den karakter som den har. Personer med stor målbevissthet og integritet kommer fortsatt inn
i forskning, men nå ledsaget av en rekke personer der tidligere ikke ville ha hatt mulighet derfor. I
utgangspunkt må man hilse denne bredere rekruttering velkommen, men det har også effekter, derkanskje ikke er fullt innsett av alle og som det heller ikke er menneskelig behagelig at gjøre
oppmerksom på.
Naturligvis kan man ikke i utgangspunkt forvente, at personer der jobber for prosjekter eller på
institusjoner finansiert gjennom særlige forskningsprogrammer skal gå ut med forskningsresultater,
der taler imot den hypotese, som er selve grunnlaget for prosjektet eller institusjonens eksistens.
Spesielt for unge forskere der søker at skape seg posisjon og karriere er det psykologisk settvanskelig og krever en overordentlig høy grad av personlig integritet. Den nåtidige
rekrutteringsmåte av nye forskere kan derved utilsiktet medvirke til at den vanlige Popper’ske
falsifikasjonsprosess i dag i flere tilfelle ignoreres. Det er jo enklere og behageligere ikke at
provosere. Kanskje er det på kort sikt også bedre for den personlige løpebane?
Realistisk må man forvente, at spesielt forskningsområder med stor politisk bevågenhet eller
assosiert med sterke følelser kan være utsatt for de mindre heldige effekter av den nye og bredere
rekruttering. Klimaforskning er et nærliggende eksempel på et risikoområde.

Klima og forsiktighetsprinsippet
Alle er enige om at klimaet i dag endres, hvilket det i øvrig har gjort til alle tider. At mennesket har
innflytelse på klimaet er der heller ingen tvil om; eksempler herpå ses i det relativt varme byklima,
samt i regionale klimaendringer forårsaket av endringer i arealutnyttelse. Om vi derimot i øyeblikket
gjennomgripende og på potensielt farlig vis endrer planetens klima ved utslipp av CO2, er ikke fultså sikkert.
Det er et velkjent faktum at CO2 absorberer varmeenergi i det infrarøde spektrum. Derfor er deringen tvil om at CO2 teoretisk og isolert sett har oppvarmende effekt, men i et komplekst system
som jorden atmosfære med mange andre bestanddeler og prosesser er det ikke sikkert at effekten
33

bliver tilsvarende tydelig. Når man betrakter vor planets geologiske forhistorie, hvor atmosfærens
CO2-indhold tidvis har været opp til 10-15 gange det nåværende, er der intet der klart viser at CO2
har hatt stor effekt på den globale temperatur. At den globale temperatur omvendt har hatt stor effekt
på mengden av atmosfærisk CO2 er derimot veldokumentert.
Det er derfor fullt mulig at vi i øyeblikket overvurderer betydningen av CO2, og at nåtidens
klimaendringer i virkeligheten hovedsagelig skyldes naturlig variasjon.
Effekten av variasjoner i solens utstråling er nedtonet i den seneste IPCC rapport. Dette er der i den
vitenskapelige verden imidlertid ikke enighet om. Der synes at være klare tegn på at solen har
innflytelse på vårt klima, både direkte og indirekte, samt at forsterkningsmekanismer kan væreaktive gjennom påvirkning av det globale skydekke. Det vil ikke være mulig at forutsi fremtidige
klimaendringer før vi forstår alle disse forhold til bunns.
Forsiktighetsprinsippet benyttes ofte som argument for at iverksette tiltak mot fremtidige
klimaendringer, her og nå. Forsiktighetsprinsippet bør imidlertid kun benyttes med stor varsomhet,da historien er rik på eksempler hvor akkurat dette prinsipp er brukt til at hindre annerledes tenkende
at komme til orde.
Dessuten må man være klar over at forsiktighetsprinsippet kan være et tveegget sverd. Hvis man
med utgangspunkt i forsiktighetsprinsippet gjennomfører en rekke tiltak, uten sikkerhet for atårsaker til nåtidens klimaendringer er klart forstått, løper man naturligvis en risiko for grunnløst atpåvirke nasjonal og internasjonal økonomi negativt. Den eksisterende usikkerhet om årsaker tilnåtidens klimaendringer betyder jo at der er stor mulighet for at de modellbaserte forutsigelser vil
vise seg at være feil.
Fremtiden vil med sikkerhet bringe den ene eller annen form for klimaendring, men det er absolutt
ikke sikkert at det vil være ensbetydende med katastrofe og ødeleggelse. Kommende klimaendringer
vil derimot som i tilfellet med alle tidligere klimaendringer betyde nye utfordringer og nyemuligheter. Hva som i fremtiden vil være viktig for alle regioner av jorden, vil ganske som i fortidenvære regionens geografi, kultur, utdannelse, politisk styreform og ikke minst myndighetenes evne til
med rettidig omhu at treffe rasjonelle beslutninger.
Klimaendringer og deres effekter er et uhyre komplekst tema, hvor historien lærer oss atforenklinger ofte leder til misforståelse og forvirring, og at forståelse forutsetter innsikt, ettertankeog analyse, samt en vedvarende stor åpenhet for nye forklaringsmuligheter.
Tidens uavvendelige dom over vor egen tid med dens profilerte klimafokus kan bestemt avventes
med stor interesse. Oljeskindsbuksene fra Jeanette maner fortsatt til ettertanke. Kanskje der likefrem
er håp for Omsbreen?

34