Sekundcere uranmineraler i Norge
Roy Kristiansen
Abstract
The author summarizes the status quo of the secondary uranium minerals in Norway. The
majority are oxides/hydroxides, carbonates and silicates. The total number of these species
is 22. Three of the uranium carbonates were actually discovered in Norway long before theirdescriptions from abroad. A brief historical consideration is provided.
Innledning
Med sekunda3re uranmineraler menes sendannede eller hydrotermal-dannede mineraler
som har oppstall gjennom nedbryting eller omvandling av uraninill, sjeldnere av andre
prima3re uran-holdige mineraler, som euxenill, samarskill m.fl. Mange av dem danner
fargerike konsentriske knoller rundt en kjerne av uraninill, som vi kan finne f.eks i Bjertnespegmatillen ved Krllderen (Kristiansen 1990), i RIlmteland ved Lindesnes (Sverdrup 1960),
eller Herrebllkasa ved Halden (SIlrlie 2003). Vi kan ogsa finne de som nydelige
utkrystalliserte gule, oransje eller rllde vifter eller kuleaktige individer, men sjeldnere i Norge.
Det finnes flere hundre slike sekunda3re uranmineraler pa verdensbasis, og fra Katanga i
Za'lre kjenner vi et stort antall vakre uranmineraler (Gautier et aI.1989). Fra Norge kjenner vi
knapt 20, hvorav de f1este er oksyder/hydroksyder og karbonater. En oversikt er gill i Tabell1
og Tabell2.
Uraninill, eller uranbekerts som det ogsa kalles, er det mest radioaktive mineral og bllr
behandles og oppbevares med respekt og forsiktighet. Delle er et nesten rent uranoksyd,
U02 , men inneholder alltid spor eller mindre mengder av andre elementer. Innholdet av disseelementene har gill opphav til flere navn pa mineralet, og vi kjenner brllggerill og cleveill.
Begge er i dag ugyldige navn og er bare respektiv en thorium-holdig og yttrium/cerium-holdig
uraninill. Gummill er heller ikke et eget mineral, men en blanding av delvis amorfe gule ogoransje sekunda3re uranmineraler.
Uraninill er det vanligste uranmineral i naturen og isostrukturell med fluorill. Nar uraninill
utselles for oksyderende forhold vii den oksydere og korrodere. Nar uraninill utselles foroksydasjon, i f.eks. sterkt oksyderende vannholdig miljll, blir den ustabil og dekomponeres.
Hydrerte uranylfaser utfelles pa overflaten av den korroderte/angrepne uraninillen, og enrand av korrosjonsprodukter dannes.
Uraninillen er, som sagt, aldri helt ren U0 2 , men inneholder flere "urenheter", som Pb, Ca, Si,
Th og lanthanider. Disse pavirker de termodynamiske egenskapene til uraninill, graden av
uraninitt-omvandling og sammensetningen av korrosjonsproduktene. Uraninillen kan ogsa
inneholde betydelige mengder radiogent bly (Pb). Disse komplekse omvandlingsforholdene
er na3rmere utdypet av Finch & Ewing (1992),
Den foreliggende artikkelen er en beskrivelse av samtlige sekunda3re uranmineraler i Norge.
Opphavet til aile mineralnavnene nedenfor er tall fra Gaines et al. 1997.

Tabell 1. Kjemisk fordeling av sekunda3re uranmineraler i Norge.
Oksyder/hydroksyder
Vanadater
Fosfater
Karbonater
Silikater

8
3
1

6
4

36,4%
13,6 %
4,5%
27,3 %
18,2 %

49

Tabell 2. Oversikt over sekundcere uranmineraler i Norge.
MineralOksyderlhydroksyder
Liandratitt
Schoepitt
Studtitt
Becquerelitt
Fourmarieritt
Vandendriesscheitt
CurittClarkeitt
Vanadater/fosfater
Tyuyamunitt
Meta-tyuyamunitt
Carnotitt
Torbernitt
Karbonaterlsulfater
Rutherfordin
Joliotitt
Liebigitt
Urancalcaritt
Kamotoitt-(Y)Schr6ckingeritt
Silikater
UranofanUranofan-beta
Boltwooditt
Kasolitt

FormelLokalitetU(Nb,Ta)20S(U0 2)S02(OHh'12H 20
U0 4'4H 20
Ca(U02)60 4(OHk8H 20
PbU 40 13-4H 20
PbdU02)100S(OH)11'11 H20
Pb2US017'4H20(Na,K,Ca,Pb)(U0 2)O(OH)'0-1H 20

Herrebl1lkasa.
Evje; Sunnml1lre
Bjertnes
Kvall1lY, Troms o.fl.
Rl1lmteland; Einerkilen
Einerkilen, EVje
Fone, Gjerstad.
Bjertnes; Rl1lmteland 0.f1.

Ca(U02)N20S'S-8H20
Ca(U02h(V04h-3H 20
K2(U0 2h(V04h-3H 20
Cu(U02h(P0 4h-8-12H 20

Dalane, Kviteseid
Dalane, Kviteseid
Dalane, Kviteseid
Glamsland, LillesandU0 2(C0 3)(U0 2)(C0 3)'nH20
Ca2(U02)(C03h-11 H 20
Ca(U02h(C0 3)(OHk3H 20
Y2U4(C03h012'14,SH20
NaCa3(U03)(C03h(S04)F'10H20

Bjertnes, Krl1lderen
Bjertnes
Bjertnes
Bjertnes
Bjertnes
Landsverk, Evje.

Ca(U0 2)2 [Si0 3(OH)h'SH 20
Ca(U0 2h [Si0 3(OH)h-SH 20
HK(U0 2)Si0 4'1,SH 20
Pb(U0 2)Si04'H 20

Garta,Arendal; Bjertnes
Gloserheia, Froland
Hundholmen, Nordland
Rl1lmteland; Bjertnes

MINERALBESKRIVELSER
Oksyder/hydroksyder
Liandratitt U6+(Nb,TahOs
Navn etter Professor George Liandrat, fransk prospektor pa Madagaskar.
Liandratitt er et metamikt sekundcert uran-mineral originalbeskrevet fra Madagaskar (Strunz& Mucke 1978) funnet som et belegg pa petscheckitt. Sekundcere uranmineraler er som
regel ikke-metamikte, men Iiandratitt er unntaket.
Pa en kvarts-stuff fra Herrebl1lkasa ved Halden, samlet 1971, befinner det seg velutviklede
kolumbittkrystaller innleiret i en masse av spessartin. Her finnes sma mengder av et blekgult
skorpeaktig, tilsynelatende krystallinsk, belegg pa kvartsen. Et EDS-opptak viste i hovedsak
uran og niob i forholdet omtrent 1:1. og sma mengder jern, aluminium, natrium og silisium.
Den litt glassaktige, gule liandratitt-skorpen er under 2 mm i utstrekning. Den viste seg a gi
en blank mntgenfilm, men ga ved oppvarming til -6S0 °C distinkte diffraksjonslinjer.
Mineralet er heksagonalt. I elektron-mikroskopet ved stor forstl1lrrelse ser vi at det opptrer
som rundaktige individer bestaende av syltynne plater innimellom massive partier. Dette er
det fl1lrste funn i Norge og det tredje i verden (Kristiansen 2006). Liandratitt er na ogsa
identifisert fra Iveland ( Rune Selbekk, pers. medd. 2007).
Schoepitt (U02)s02(OH)12·12H20
Navn etter Alfred Schoep (1881-1966), belgisk mineralog.

50

Neumann (1985) nevnte funn av schoepitt fra Sunnmlilre uten nrermere lokalitet eller
beskrivelse. Hansen (2001, Fig.66) skrev at mineralet opptrer som sterk gule til oransje sma
korn eller pulver pa mikroklin fra en pegmalitt pa As i Evje.
Studtitt U04 ,4H 20 eller strukturformel [(U02)(OMH202)](H202h
Navn etter Franz E. Studt, belgisk prospektor og geolog. Mineralet hadde lenge en usikker
kjemisk status inntil Walenta (1974) fastslo at det var et uranperoksyd, det flilrste sadan inaturen, og identisk med den syntetiske forbindelsen uranperoksydtetrahydrat.
Jeg identifiserte studlitl i Bjertnes-pegmatitten allerede i 1973 sammen med andre
uidentifiserte mineraler pa den tiden. Et mntgen-pulveropptak bekreftet identiteten, og
ytterligere bekreftet med materiale jeg syntetiserte selv. Studlitl opptrer som blekgule tilrlildlig gule radirere vifter eller kuleaktige aggregater med silkeaktig glans, hvor
enkeltindividene er -0,5 mm i diameter. Mineralet forekommer pa overflaten av gulig grlilnn,svakt fluorescerende uranofan, som igjen sitter pa uraninitt, mer eller mindre omvandlet til
fourmarieritt, clarkeitt og kasolitt.
Studtitt er tungtllilselig og hlilrer med blant de minst IIilslige av aile uranforbindelser.
LIilsligheten i vann er ca. 6 - 8 mg pro liter ved 20°C. Dersom det overhode sku lie kunne
eksistere noen peroksydforbindelse i naturen matte det vrere studlitl og metastudtitt(uranperoksyd-dihydrat), sistnevnte bare kjent fra Shinkolobwe i Za'lre. De fleste andre
syntetiske peroksyder er ustabile og/eller lettllilslige. Studlitl er etter hvert fun net flere steder(Cejka et al. 1996).

Scanningelektronmikrografi av studlitl- rosett pa en matrix av Iilrsma
plateformete uranofan-krystaller. Fra Bjertnes ved Kmderen. 420 x

51

Studtitt og metastudtitt er de eneste kjente peroksydmineraler i naturen. I senere tid er det
gjort nye erfaringer og oppdagelser som er meget interessante for a forsta dannelsen av
uranperoksydene (Kubatko et al. 2003). Opptreden av peroksyd i et naturlig system kan
indikere eksepsjonelle oksyderende betingelser. Det er mulig at studtitt ogsa dannes ved
opptak av peroksyd skapt ved alpha-radiolyse av vann. Studlill er bare observert i naturen imerheten av andre uranmineraler, vanligvis uraninitt, hvor stralingen kan vrere viktig fordannelsen (Burns & Hughes 2003). Becker et al. (1990) har gjort eksperimenter som viser at
det dannes hydrogenperoksyd i luflen i skogen hvor ozon reagerer med terpener(hydrokarboner), som er oljen som gir plantene dets lukt.

I forbindelse med lagring av radioaktivt avfall fra kjernekraflverk har man ny fun net at studtitt
og metastudtitt dannes pa overflaten av avfallet under langvarig lagring, muJigens pa
bekostning av andre mineraler, som uranyloksyder og silikater. Studtittene dannes h0yst
sannsynligvis nar radioaktiviteten fra uranrike bergarter eller avfall fra kjernekraflverk
omdanner vann til peroksyd, som deretter reagerer med mineralene. Studlill er bl.a. funnet
pa stedet etter kjernekraflulykken i Tsjernobyl i Ukraina. Saledes kan studtittlmetastudtitt
vrere viktige omvandJingsfaser etter kjernekraflverksavfall i geologiske oppbevaringsstederog av brukt kjernebrennstoff.
Becquerelitt Ca(U02)60.(OHk8H20
Navn etter Antoine Henri Becquerel (1852-1908), fransk fysiker og velkjent for sin
oppdagelse av radioaktivitet. Han fikk Nobelprisen i fysikk 1903 med Marie og Pierre Curie.
Fra Norge kjenner vi mineralet fra Kval0y i Troms (Neumann 1985), og Lindahl (Ioc. cit.) har
identifiserte becquereJitt fra Orrefjell i Salangen uten nrermere angivelse av forekomsttype.

Antoine Henri Becquerel (1852-1908)

Fourmarieritt PbU.013·4H 20
Navn etter Paul Fourmarier (1877-1970), belgisk geolog.
TroJig en av de mest utbredte sekundalre uran-mineralene i Norge, og Neumann (1985)
nevnte flere 10kaJiteter, hvor mineralet opptrer i de typiske konsentriske knollene med flere
andre sekundalre uranmineraler. Sverdrup (1960) beskrev og illustrerte dette inngaende fra
R0mteland-pegmatitten (se figur nedenfor), og hva som skjer kjemisk ved omvandJingen av
uraninitt. Fourmarieritt finnes som r0de til m0rkebrune soner. Tilsvarende finner vi ogsa i
Bjertnes-pegmatitten ved Kr0deren, og AmJi (1968) beskrev og avbildet fourmarieritt fra
Einerkilen i Evje, supplert med mntgendata og optiske egenskaper.

52

7.00, (Pb-bearing) + 2PbO ..;.. 2NaOH ..;..
Uraninite.
+ Ca(OH), + 6H,0->(Na" Ca, Pb) 3UO.3H,0 -;- (Pb4.oO,)05H,0
Clarkelte

Fourmarierite4(Pb, 4.oO,)0?H,0 + 16SiO, + 6Ca(OH), +Foumanente+20H,0~

4PbqO,(SiO.))H,0 + 6CaU,«OH).(SiO.»),4H,0~asolite

U fanophane

Figuren viser hvilke elementer som har angi-epet uraninitt. samt reaksjonene og
nydannelsene som har funnet sted.Etter Sverdrup 1960, figUT 14.

Vandendriesscheitt Pb1.5(U02)100S(OH)11·11 H20Navn etter Adrien Vandendriessche (1914-1940), belgisk mineralog og geolog.

Ifl1llge Amli (1968) ble mineralel funnel i bare en sluff fra Einerkilen, Evje. Mineralel opplrersom sma oransjegule aggregaler av I1lrsma kryslaller pa en plale av magnelitt. Den
forekommer bl.a. sammen med el ubesleml, fargell1lsl, naleformel mineral og andre
sekundrere uranmineraler i megel sma mengder. Amli (Ioc. cit.) oppga bade mnlgenpulverdala og lysbry1ningsverdier.
Curitt Pb 2US0 17 '4H 20
Navn etter Pierre Curie (1859-1906), fransk fysiker, kjenl forsin forskning om radioaklivilel og gift med Marie Curie. Han fikk
Nobelprisen i fysikk 1903 sammen med Marie Curie og Henri Becquerel.

Mineralel er funnel i en pegmalitt ved Fone i Gjerslad, Ausl-Agder,og forekommer som et mdlig belegg eller som soner pa mer eller mindrefrisk uraninitt.
Se bilde pa:
htt ://www.mindat.or / aile . h ?cform is valid=1&min=1197&cf

a er

NR HU t (.:'j~~~.. 2

Clarkeitt (Na,K,Ca,Pb)(U0 2)O(OH)'O-1 H20Navn etter Frank Wigglesworth Clarke (1847-1931), amerikansk geokjemiker.

Sverdrup (1960) beskrev c1arkeitt fra Rl1lmleland-pegmalitten hvor mineralel forekommer ide
Iypiske konsenlriske knollene med en kjerne av uraninitt, med el brunI lag av clarkeitt innersl,
og deretter md fourmarieritt, oransje kasolitt og gul/grl1lnn uranofan. De samme mineraleneog forekomslmale opplrer ogsa i Bjertnes-pegmalitten. Clarkeitt er ogsa funnel i en pegmalitti Gjerslad (Neumann 1985).
Vanadater/fosfater53

Tyuyamunitt Ca(U02)N20S'S-SH20
Navn etter originalJokaliteten 1 Russland.
Bj0rlykke (I Neumann 1985) omtalte opptreden av sma mengder tyuyamunitt
malmen fra Spendivegg i Kvlteseid, Telemark, uten nffirmere beskrivelse.

kopper-Meta-tyuyamunitt Ca(U0 2h(VO.h·3H 20
Forekommer sammen med tyuyamunitt 1Spendivegg i Kviteseid.
Carnotitt K 2(U0 2h(VO.k3H 20
Navn etter Marie-Adolphe Carnot (1839-1920), fransk gruvelngenil2lr og kjemiker.
Sverdrup et al. (1967) rapporterte funn av carnolill i de for lengst nedlagte koppergruvene i
Kviteseid i Telemark, hvor mineralet opptrer som 0rsma gulgr0nne aggregater i hulrom i den
arkose-Iiknende bergarten. Hansen (2001, Fig. 33) har et fint bilde av carnolill fra Einerkilen iEvje, hvor mineralet forekommer som sma gule masser og flak.
Torbernitt Cu(U0 2h(PO.h·S-12H 20
Torbern O. Bergmann (1735-1784), svensk kjemiker og mineralog.
Torbernitt er identifisert i to pr0ver fra Glamsland ved LilJesand (Neumann 1985), hvor
mineralet forekommer som aggregater av lysegr0nne korn, 0,3 - 1,0 mm i sma hulrom i ensterkt omvandlet feltspat som trolig stammer fra en pegmatitt.

Karbonaterlsulfater
Rutherfordin U0 2C0 3
Navn etter Sir Ernest Rutherford (1871-1937), engelsk kjernefysiker. Han fikk Nobelprisen ikjemi i 1908.
Neumann (1985) nevnte funn av rutherfordin fra Bjertnes-pegmatitten ved Kr0deren og sierogsa at det er funnet flere stutter fra Sffitre grube i 0stfold, uten nffirmere omtate elJer
beskrivelser.
Joliotitt (U0 2)(C0 3)'nH20
Navn etter Frederic Joliot-Curie (1900-1958) og Irene
sistnevnte datter av Marie og Pierre Curie. Franske fysikere.
De fikk Nobelprisen i fysikk i 1935 for oppdagelsen av kunstig
radioaktivitet.
Joliotitt er originalbeskrevet fra Tyskland av Walenta (1976),
men ble oppdaget pa Bjertnes ved Kr0deren som etukjent mineral fer mineralet ble beskrevet! Dette er dermed
den andre lokalitet i verden. Pa Bjertnes forekommer joliotitt
som et bl0tt, gult belegg pa noe omvandlet uraninitt.
Alt materiale ble brukt tii r0ntgen-pulveropptaket i 1973,
men det nffirer ingen tvil om identiteten.

54Tabell 3. R0ntgendiffraksjon pulveropptak av joliotitt.
Bjertnes, Norge
Intensitet
10
<1
2
2
7
7
3
<1
2

2
2
<1
1
1

d (A)

8.17
5.00
4.50
4.11
3.44
3.19
2.90
2.75
2.55

2.11
2.05
1.99
1.90
1.73

(d=diffus)
MGM film nr. 21299 17.08.1972

Menzenschwand, Tyskland
Intensitet
d (A)
10
8.09
Y. d
5.01
2
4.48
5
4.10

Y.

3.76

9d
8d

3.42
3.18

Y.
Y.

2.87

1d

2.72
2.59
2.30

Y.
Y.

2.18

3
2
1d
4
1
1

2.11
2.04
1.960
1.882
1.724
1.693

Y.

1.363

Liebigitt Ca2(U02)(C03h"11 H20Navn etter Justus von Liebig (1803-1878), tysk kjemiker.
Raade (pers. medd.) meldte allerede 1972 at liebigitt er identifisert som et gult belegg pi!
muskovitt fra Bjertnes, men Reidar Amli hadde funnet det enda tidligere. Mineralet er godt
kjent fra denne forekomsten ogsa som et avsetningsprodukt pa overflaten av for eksempel
feltspat, og finnes som blekgr0nne uregelmessige eller kuleaktige belegg som fluorescerer.
Urancalcaritt Ca(UO zh(C0 3)(OHk3H 20
Navn etter kjemisk sammensetning.
Mineralet ble originalbeskrevet fra Shinkolobwe i Za'ire av Deliens & Piret (1984), men en
ukjent r0ntgenfilm fra Bjertnes-pegmatitten var kjent allerede i 1973, og ble pavist vha
saltsyre i! vrere et uran-karbonat.
Det norske materiale er ganske uanselig, og bestar overveiende av massiv uraninitt med noe
biotitt. Dels pi! overflaten av uraninitt og dels mellom glimmerbladene finnes gule ogoransjemde bl0te masser av sekundrere uranmineraler, hvorav et lite parti pi! et par
millimeter, av gul farge, ble ofret for et r0ntgen-pulveropptak. Pr0ven var noe uren og darlig
krystallinsk, og ga noe svak mntgenfilm. Mineralet ble imidlertid senere sjekket og verifisert
av Dr. M. Deliens i Belgia, en av de fremste eksperter pi! uranmineraler og som har
beskrevet et stort antall nye species. Det norske materialet var identisk med
originalmaterialet fra Za'ire, og de sterkeste linjene pa r0ntgenfilmen var: 8,05 A (100), 4,07 A(50),3,47 A (40),3,20 A (40), utf0rt av M. Deliens.
Hawthorne et al. (2006) uttalte at "it seems likely that urancalcarite forms as an oxidation
product of wyartite (Finch et aI.1992). If this is true, the (C0 3) groups in urancalcarite must
occupy interlayer sites between the structure sites." Wyartitt har formelen CaU 5+(U02 lz(C0 3)04(OH)·7H 2 0. Mineralet er forel0pig ikke fun net pa Bjertnes, men kanhende finnes den
der?

55

Kamotoitt-(Y) Y2U4(C03h012'14,5H20
Navn elter lokaliteten Kamoto i Zaire og beskrevet av Deliens & Piret (1986).

Det knytter seg en spesiell historie til delte mineralet eltersom Reidar Amli i 1970, den gang
ved Mineralogisk-Geologisk Museum pa Tlilyen, fortalte at han hadde et sekundrert gulturan-jordarts-karbonat med spor av K, Zn, Fe, Sc, Pb og Cu fra Bjertnes-pegmatilten.
Mineralet ga et ukjent rlilntgendiffraksjonsopptak. I juni 1972 ble det kjlilrt etrlilntgendiffraktogram pa et tilsvarende mineral fra egen samling, som ga et ukjent opptak
identisk med Amlis. Sa forble rlilntgenfilmen liggende, sammen med to andre uidentifiserbare
mineraler (som senere ble identifisert som joliotilt og urancalcarilt), inntil beskrivelsen av
kamotoilt-(Y) kom 1986, basert pa materiale fra ZaIre. Delte viste seg a vrere identisk med
det norske. Saledes hadde vi halt kamotoilt-(Y) i Norge som et nytt mineral 16 ar tidligere
uten at noen norsk mineralog fikk beskrevet det med norsk navn! Tragisk, fordi det var enda
to ukjente som nevnt ovenfor.
Mineralet opptrer pa overflaten av rimelig frisk uraninilt, som radirere, intens gulfargede
vifter, opp mot 10 mm diameter, som lelt spliltes i lynne flak. Det er relativ! bllillt (H ca. 3),
f1uorescerer svakt gmnlig gult i UV, og bruser livlig i fortynnet saltsyre.

Tabell 4. RIilntgendiffraksjon pulveropptak av kamotoilt-(Y)Bjertnes, Norge
Intensitet
2
10
2
4
4

dIAl

8.5
6.52
4.17
3.97
3.49
3.26
3
4
3.07
<1
1.76
MGMfilm nr.21218 19.06.1972

Kamoto, ZaIre
Intensitet
80
100
10
35
40
35
60
40

Kamotoilt-(Y) fra Bjertnes ved Krlilderen. Bildebredde 4 mm.

56

dIAl
8.49
6.48
4.19
3.93
3.49
3.235
3.054
1.749

Schrockingeritt NaCa3(U03)(C03h(SO.)F·10H20
Navn etter Julius Freiherr Schr6ckinger van Neudenberg (1814-1882), som oppdaget og
beskrev uranforekomsten i Jachymov i Tsjekkia.
Et uran-mineral med kompleks sammensetning med bade karbonat, sulfat og fluor. Hansen(2001, Fig. 68) rapporterte schr6ckingeritt som et gn2lnngult pulveraktig belegg pa feltspat fra
Landverk i Evje.

Silikater
Uranophan Ca(U02h!Si03(OH)h'5H 20
Navn etter sammensetningen.
Uranophan er det vanligste sekundcere uranmineral vi har i Norge. Mineralet har ulike
parageneser. Allerede 1884 beskrev Nordenski61d et uransilikat fra Garta feltspatbrudd ncer
Arendal som utvilsomt var uranophan. Brl1lgger skrev (se Neumann 1985) at de thoriumholdige uraninittene pa pegmatittene i sydvest-Norge ofte er ledsaget av sekundcere
uranmineraler, bl.a. uranophan. Videre omtales uranophan fra Gamle grube pa Straumsheia,
fra Njallavarre uranforekomst i Finnmark, i Rl1lmteland-pegmatitten, i Bjertnes, pa Kvall1ly
ved Tromsf21, fra Orrefjellet i Troms, i kvartsarer i 0ksnanuten i Rogaland. Amli (1968)
betegnet uranophan som det alminnelige sekundcere uranmineral i Einerkilen i Evje. I
Gloserheia i Froland synes mineralet a bpptre som omvandlingsprodukt etter euxenitt. Av
nyere dato er funn av uranophan i gule skorper pa rf21dlig feltspat med jordaktig uraninitt fra
Herrebl1lkasa i 0stfold.

Scanningelektronmikrografi av krystall av uranophan fra Bjertnes. 11000 x

Uranophan-beta Ca(U0 2h!Si03(OH)h'5H 20
Uranophan-beta og uranophan er dimorie. Amli (se Neumann 1985) rapporterte funn av
uranophan-beta fra Gloserheia i Froland. Mineralet opptrer alltid sammen med euxenitt.
Boltwooditt HK(U02)SiO"1,5H 20
Navn etter Bertram B. Bollwood (1870-1927), amerikansk professor i radiokjemi.

57

Eldjarn (1988) har identifisert boltwooditt fra Hundholmen i Tysfjord, Nordland, hvor mineralet
opptrer som et gult belegg pa sprekker i pegmatitten med noe fergusonitt og uraninill. Raade& Seeblll (1990, pers. medd.) omtalte boltwooditt fra Storehaug i Rygge, 0stfold.

Kasolitt Pb(U02)SiO.·H 2 0
Navn etter lokaliteten.
Kasolitt er kjent fra flere steder i Norge som omvandlingsprodukt etter uraninitt, og er troligen av de vanligste sekundeere uranmineraler sammen med uranophan. Neumann (1985)
refererte til flllrste funn i Norge i Gamle grube pa Straumsheia. Sverdrup (1960) beskrev
kasolitt fra RlIlmteland-pegmatillen hvor mineralet forekommer i de typiske konsentriske
knollene med en kjerne av uraninill, med et brunt lag av c1arkeitt innerst, og dereller rllld
fourmarierill, oransje kasolill og gul/grlllnn uranofan. De samme mineralene og
forekomstmate opptrer ogsa i Bjertnes-pegmatillen. Mineralet er ogsa kjent fra
Middagskarshlllgda pa Kvalllly ved Tromslll, sa vel som i glimmer-rike soner i pegmatiller i
Modum-omradet. Kasolill er kjent fra flere steder, ogsa fra Herreblllkasa i 0stfold.

Ukjent kuleaktig uran-peroksid mineral
Kristiansen (1990) har beskrevet og avbildet fra Bjertnes en annen fase sammen med studlitl
som ble funnet 1971. Analytiske indikasjoner peker i retning av et uranperoksydtrihydrat,men et sadant er ikke kjent fra Iitteraturen, heller ikke syntetisk. Delle mineralet dannersfeerulilliske eller globuleere aggregater pa uranophan, av klar gul eller svovelgul farge, og
hlllyst 0,4 mm i diameter. En kvalitativ mikrosondeanalyse viste i hovedsak bare uran med Iitt
vismut. RlIlntgenpulverdiffraktogrammet er ikke identisk med studtitt eller metastudtitt, men
oppvarming til 80°C ga meta-studtill-fasen. Materialet er ytterst sparsomt. Alt materialet ble
sendt til den na avdlllde amerikanske mineralogen Gene G. Foord i begynnelsen av 1990arene for om mulig a karakterisere mineralet, men dessverre dlllde Foord i 1998. Jeg har
etterlyst materialet i ellertid, men ingen respons. Mineralet forblir ukjent.

Takk
En takk til Harald Folvik for SEM-bildet av studtitt. Likeledes takkes M. Deliens, Belgia, forhans bekreftelse av identiteten til noen av mineralene.

Referanser
BJ0RLYKKE, H. & BURGER, A. (1962): The age of the Bjertnes uraninite. Norsk Geologisk
Tidsskrift 42,187-190.
BECKER, K.A., BROCKMANN, K.J. & BECHARA, J. (1990): Production of hydrogen
peroxide in forest air by reaction of ozone and terpenes. Nature 346, 256-258.
BURNS, P.C. & HUGHES, K.-A. (2003): Studtite, [ (U02)(02)(H202)](H202l2: the first structureof a peroxide mineral. American Mineralogist 88,1165-1168.
CEJKA, J., SEJKORA, J. & DELIENS, M. (1996): New data on studtite, UO.-4H 20, from
Shinkolobwe, Shaba, la·ire. Neues Jahrbuch fUr Mineralogie, Monatshefte, 125-134.
DELIENS, M. & PIRET, P. (1984): L'urancalcarite, Ca(U0 2hC0 3(OHk3H 20, nouveau
mimirale de Shinkolobwe, Shaba, la'ire. Bulletin de Mineralogie 107, 21-24.
DELI ENS, M. & PIRET, P. (1986): La kamotoite-(Y), un nouveau carbonate d'uranyle et deterres rares de Kamoto, Shaba, la·lre. Bulletin de Mineralogie 109, 643-647.
ELDJARN, K. (1988): Etter Neumann. Stein 15, 62.
FINCH, R.J. & EWING, R.C. (1992): The corrosion of uraninite under oxidizing conditions.
Journal of Nuclear Materials 190,133-156.

58

GAINES, RV. et al. (1997): Dana's new mineralogy. John Wiley & Son. 1819 sider.
GAUTIER, G., FRANCOIS, A, DELIENS, M. & PIRET, P. (1989): The uranium deposits of
the Shaba regoin, Za"ire. Mineralogical Record 20, 265-288, 304.
HANSEN, G.H. (2001): Minera/ene i Evje -Ive/and. Eget forlag. 88 sider.
HAWTHORNE, F.C., FINCH, RJ. & EWING, RC. (2006): The crystal structure of ,dehydrated wyartite, Ca(C03 )[ US+(U6+02h04(OH))(H20h. Canadian Mineralogist 44,13791385.
KRISTIANSEN, R (1990): Nye sekund<ere uranmineraler fra Bjertnes, KrlZlderen. Stein 17,
25-28.
KRISTIANSEN, R (2006): Liandratitt, U6+(Nb,Tah06 fra HerreblZlkasa, 0stfold. Stein 33 (2),28.
KUBATKO, K.-A H., HELEAN, K.B., NAVROTSKY, A. & BURNS, P.C. (2003): Stability ofperoxide-containing uranyl minerals. Science 302, 1191-1193.
MOCKE, A & STRUNZ, H. (1978): Petscheckite and liandratite, two new pegmatite minerals
from Madagascar. American Mineralogist 63, 941-946.
NEUMANN, H. (1985): Norges mineraler. Norges Geologiske UnderslZlke/se Skrifter 68,11278.
SVERDRUP, T.L. (1960): The pegmatite at RlZImteland. Norges Geo/ogiske UnderslZlke/se
211,122-196.
SVERDRUP, T.L., THORKILDSEN, C.D. & BJ0RLYKKE, H. (1967): Uran og thorium i
Norge. Norges Geologiske UnderslZlke/se 250A, 3-31.
S0RLlE, T. (2003): HerreblZlkasa
Bergverksmuseum, Skrift 25,19-22.

-

juvelenblant

0stfolds

pegmatitter.

Norsk

WALENTA, K. (1974): On studtite and its composition. American Mineralogist 59,166-171.
WALENTA, K. (1976): Widenmanit und Joliotit, zwei neue Uranylkabonatmineralien aus der
Schwarzwald. Schweizerische Mineralogishe und Petrographische Mittheilungen 56,167185.
AMLI, R (1968): Secondary uranium and thorium minerals from Einerkilen granite pegmatite
in Evje, South Norway. Norges Geologiske UnderslZlke/se 258,124-130.

S9