REVIJA ZA LJUBITELJE GORA ŽE OD LETA 1895

116. LETO • OKTOBER 2011

ŠT.

10

RevijaPlaninske zveze
Slovenije

Tema meseca: Obhodnice
3,40 €

Intervju: Marko Prezelj, Godba vertikale

Z nami na pot: Bovec z okolico, Skupina Ortlerja
Priloga: Trenta

IZ PLANINSKE ZALOŽBE

NOVO
Planinska založba PZS obvešča, da so na voljo novi dnevniki za otroke. Za
predšolske otroke je na voljo CICI dnevnik, za osnovnošolske pa Dnevnik 1 in
Dnevnik 2.
S projektom prenove obeh akcij želi Mladinska komisija spodbujati organizirane
oblike gorništva ter vse mlade obiskovalce gora bolj kvalitetno usposabljati za
dosego končnega cilja – samostojnega varnejšega gibanja v gorah. Ob vsebinski
prenovi akcij je bil cilj projekta grafična posodobitev dnevnikov, tako da bi bili tibolj prilagojeni mladim in izrazno bližje ciljnim starostnim skupinam.
Z udeležbo na različnih dejavnostih bodo otroci in mladostniki lahko pridobili
uporabno gorniško znanje, veščine in izkušnje, ki jim bodo omogočili: varnejše in doživetij polnejše gibanje v gorah; kakovosten in
postopen osebni gorniški razvoj ter zavedanje o pomenu prostovoljnega delovanja in odgovornosti do ljudi ter narave.
Več si lahko preberete na: http://mk.pzs.si/mpcp/wp-content/uploads/2011/09/MK-priloga.pdf

Dnevniki so hkrati članska izkaznica, predšolski in osnovnošolski otroci jih ob vpisu v planinsko društvo ali
kasneje kot priznanje prejmejo brezplačno. Sicer se lahko dnevnike tudi kupi. Cena posameznega dnevnika je

1,95 €, komplet treh pa stane 5,00 €*.
* DDV je obračunan v ceni. Stroške poštnine plača naročnik.

raturalo`be Slovenije

PZS

Planinska orientacijska tekmovanja

Orientacijsko znanje je za izvajanje resničnega planinstva osnovnega pomena. To je vedel tudi Pavel
Kunaver, ki je v prvem planinskem učbeniku Na planine leta 1921 zapisal: »Kdor na ta način (ob uporabi
zemljevida in znanja orientacije, opomba BP) hodi v gore, hodi neprimerno bolj varno in ubira bolj pravo
pot nego kdo drug.« (stran 13) Orientacija ima v planinski organizaciji nedvomno dolgo tradicijo, njene
vsebine pa danes najdemo domala v vseh programih planinskega usposabljanja.
Učbenik je obsežen, sistematičen, jasen ter pregleden. Namenjen je udeležencem različnih planinskih
usposabljanj, organizatorjem in tekmovalcem na planinskih orientacijskih tekmovanjih. Avtorji upajo, dabodo tudi drugi planinski strokovni kadri (mentorji planinskih skupin, vodniki PZS, gorski reševalci, alpinistiipd.) v učbeniku našli primerno branje za izpopolnjevanje lastnega znanja.
PLANINSKS pravo mero obojega – planinskih vsebin in tekmovalnosti – bodo odlično organizirana in kakovostno
ORIENTACIJSKAA
izvedena
planinska orientacijska tekmovanja lahko pripomogla zlasti k večjemu vključevanju ponujenega
TEKMOVANJA
znanja v redno delo planinskih skupin v vrtcih, šolah in drugih organiziranih oblikah planinske dejavnosti. In
posledično k številčnejšemu vključevanju mladih v planinska društva, k njihovi samostojnosti in ohranjanju
planinske pripadnosti v okviru družine in starejših starostnih obdobjih in tudi k varnejšemu gibanju v gorah.
Knjiga ne samo da vabi na gore, na bralca tudi apelira, da jih prihodnjim rodovom pusti takšne, kakršne smo dobili od prednikov– divje in lepe.
Planinska orie
ntacijska tekm
ovanjau~benik

Planinska orie
ntacijska

tekmovanja

AKCIJA -50 % POPUSTNavodila predza~etkom planinskegaorientacijskega
tekmovanja

Sedaj gre zares

Mi smo zaklju~
ilis tekmovanjem

u~benik

Podelitev prizna
nj
vsem sodelujo~im
ekipam10/4/2002, 11:35

PMV času odsredine oktobra do sredine novembra 2011

vam je učbenik na voljo s 50 odstotnim popustom, in sicer po ceni

8,15 €*.

* DDV je vključen v ceno. Poštnino plača naročnik.

INFORMACIJE in NAROČILA:Planinska zveza Slovenije, Planinska založba,- po pošti: Dvorakova ulica 9, p. p. 214, SI-1001 Ljubljana,- telefonu: 01 / 43 45 684 ali faksa: 01 / 43 45 691,
- e-naročila: planinska.zalozba@pzs.si ali- preko spletne trgovine PZS.

Slovenski planinski muzej,- Triglavska cesta 49, 4281 Mojstrana,- tel. (0)8 380 67 30, fax: (0)4 589 10 35,- e-naročila: info@planinskimuzej.si.

UVODNIK

Platke ali Plate?

Marta Krejan

V rubriki Naša smer sem nekoč pisala o smeri Plate v Raduhi. Ne vem več, zakaj,
ampak napisala sem Platke. Morda sem to ime kje prebrala ali pa je kdo tako ljubkovalno govoril o smeri, ker je res simpatična, sploh plate, po katerih ima ime. Pa
imam naenkrat dve težavi, če ne kar tri (no, lahko jih vidimo ali pa tudi ne, kakorkdo): spreminjati imena se pač ne sme, čeprav to brez kakršnih koli zlonamernih
nagibov to pogosto počnemo, izraz plate, če se gremo malo jezikovnega purizma,
pa ni knjižni. Bi morali trije gajstni alpinisti, ki so kot prvi plezalci izbrali ime, smeri
reči Smer čez plošče oz. Plošče? Ali pa je tako tudi bilo, pa s(m)o plošče kasneje prekrstili v lažje izgovorljive plate. Če se ne motim, je tu tretja "težava": originalno ime
je potemtakem Smer čez plate/plošče, mi pa ji rečemo kar Plate in pod tem imenom
smer najpogosteje najdemo tudi na spletu. Ne bi se toliko ubadala s tem, če me
ne bi že takrat na mojo ljubkovalnico opozoril eden od dobrih poznavalcev stenin smeri Raduhe in če ne bi polemike o poimenovanju, ne le preimenovanju, vsake
toliko časa zasledila še kasneje. Na primer v zvezi z junijsko prvenstveno smerjo
Urbana Goloba in Karla Završnika, ki sta jo poimenovala Grande finale. Nekateri
pravijo, da bi morali zapisati Gran Finale, nekaterim se zdi, da s tujimi imeni smetiti
naše stene ni primerno, spet drugi pa zagovarjajo popolno svobodo pri izbiri inzapisovanju imen. Kaj je torej prav?
Nesmiselno bi bilo določiti "banalno" ozka pravila pri takih stvareh, kot je alpinizem, ki je vendarle svojevrsten sinonim za svobodo, a vendar kanček patriotizma
in sled jezikovnega purizma tudi nista napačna. Ne bi rekla, da gre pri meni za
t. i. poklicno deformacijo, saj vsekakor zagovarjam svobodo pri izbiri imen. Vsak ima
svoje razloge, da izbere slovensko, italijansko ali madžarsko ime ali pa celo kombinacijo, se pa vseeno bolj nagibam k temu, da si za vzor jemljemo Kekca in ne
Arnolda. Bolj me bode v oči tisto, kar je dejansko skregano z našim pravopisom innjegovo logiko, s čimer mislim na zapisovanje velikih začetnic. Nekoč sem dobila v
pregled seminarsko nalogo, v katero je avtor za zglede vključil nekaj likovnih deltujih avtorjev in naslove slik poslovenil. Prav razburilo me je, da je vse besede vvečbesednih imenih pisal z veliko začetnico. Kakor to počnejo Američani. Pri nas
je popolnoma jasno, kaj pomeni, če je beseda zapisana z veliko začetnico, in če bopisalo Pirati s Karibov: Z Neznanimi Tokovi, bom pač verjela, da je Neznani Tokovi
lastno ime (kar pomeni, da lahko gre na primer za vzdevek kakšnega od piratov).
Napake se seveda zgodijo, sploh če nekdo na hitro napiše, kaj je plezal, če nekdo
drug to napačno prepiše, če se zalomi pri predlogih (s in z se še kar rada postavita pred napačne besede) …, včasih gre pač za besedno igro ali namerno ime z"napako". Ali se imamo v slednjih primerih pravico vtakniti v svobodo izražanja innačrtno "popraviti" dano ime? Saj načeloma tudi sami ne maramo, da nas kdo preimenuje, kajne, in če je na letalski karti ena črka v imenu zapisana drugače kot v
potnem listu, niti parkirnine za avto ni treba plačati, tako hitro nas odslovijo.
Morda bi morali biti le doslednejši in se držati tega, kar zapiše avtor. Toda ali
smo sploh lahko dosledni? Prisojnik je bil včasih Prisank, Ledine so menda Vadine in
Melania Knauss Trump je Melanija Knavs; no, ona se je sama preimenovala ... Nam
je sicer povsem jasno, za kaj gre, če pa bo prišel na Jezersko neki Sven Olaf Enqvist
in bo hotel na Ledine, ker tako piše v vodničku, našel pa bo tablo z Vadinami, se bo
najbrž počutil malo izgubljenega. Mislim, da bi se kar morali držati pr(a)vih imen.

1

4

VSEBINA

16
10
25

41
30
50

64

46
54

Vsebine vseh
Planinskih vestnikov
od leta 1895 do danes
na www.pvkazalo.si
od 1949 do lanskega letnika
v formatu pdf.

2

O K T O B E R 2 0 11

1
4

6

UVODNIK

Platke ali Plate?
Marta Krejan
TEMA MESECAV pot nanizane lepote narave inčloveške dediščine
Obhodnice
Marjan Bradeško
TEMA MESECA

Pregled obhodnic
Kaj so in kakšne so?
Niko Guid
TEMA MESECA

10 Pohodništvo
je moj način življenja
Pogovor z Alenko Veber
Marjan Bradeško
TEMA MESECA

14 Osnovna šola trekingov
Evropska pešpot E6
Igor Lauko
INTERVJU

16 Alpinizem je vedno tudi raziskovanje
Pogovor z Markom Prezljem
Vladimir Habjan
PLANICA–POKLJUKA

25 Osem nepozabnih dni
Z najstnico po Župančičevih in Vodebovih
sledehBoris Sedej

Z nami na pot
30 V dolini pod visokimi vrhovi
Bovec z okolico
Bor Šumrada

GORNIŠKA OPREMA

48 O klinih
Mojstri zabijanja in velemojster izbijanjaPeter Muck
BILO JE NEKOČ NA POHORJU

50 Holcarija
Ko je pohorski les še preživljal Dravsko
dolinoDušan Škodič
INTERVJU

54 Hribovska glasba ni samo
narodnozabavna glasba
Godba vertikale
Manca Čujež
VREMENSKE STOPINJE IN OPRIMKI

58 Neobetaven začetek s srečnim koncem
Vreme in razmere v gorah v
meteorološkem poletju 2011
Miha Pavšek in Gregor Vertačnik
KOMENTAR

60 Svoboda in odgovornost
Andrej Stritar
BILO JE NEKOČ

61 Huda borba v krušljivi navpičnici
Severozahodna stena Rzenika
Pavle Kemperle
SPOMIN

62 Cilj je pot
Ob odkritju kipa Nejcu Zaplotniku
Marta Krejan
DVAJSET LET POZNEJE

63 Z nonotom na Komno
Tonetu Budinu v spomin
Lucija Budin – Mikulandra
VARSTVO NARAVE

64 To pa ni miš, ampak …
Podlesek
Dušan Klenovšek

OPISI

33 Visoki Kanin

Bor Šumrada
Bor Šumrada

68

NOVICE IZ VERTIKALE69

NOVICE IZ TUJINE

70

PISMA BRALCEV70

LITERATURA72

PLANINSKA ORGANIZACIJA

33 Rombon
35 Svinjak
35
37
37
39
39

ALPINISTIČNA TEHNIKA

66 Vzpenjanje po vrviAljaž Anderle, Tadej Debevec

Bor Šumrada
Javoršček
Bor Šumrada
OrtlerIrena Mušič HabjanMonte Cevedale
Irena Mušič Habjan
Punta San Matteo
Irena Mušič HabjanMonte Vióz
Irena Mušič Habjan

41 Cela paleta čudovitih gora
Skupina Ortlerja
Vladimir Habjan
POSLOVIL SE JE

45 Walter Bonatti(1930–2011)
BREZPOTJA

46 Raziskovanje skupine Breitkofla
Torre di Valromana (Remšenturn)Andrej Stritar

PRILOGA

Vodniček Trenta

Uredništvo Planinskega vestnika skrbno preverja vsečlanke in točnost v reviji objavljenih opisov poti, ki
praviloma vključujejo opozorila na nevarnosti in možne pasti obiskovanja gora. Žal pa je vsak opis vedno
subjektiven, poleg tega se objektivne težave na terenu lahko spreminjajo iz dneva v dan, celo iz ure v uro.
Zato uredništvo revije in Planinska zveza Slovenije nemoreta prevzeti nobene odgovornosti za morebitne
poškodbe ali materialno škodo, ki bi jih utrpel kdorkoli
zaradi hoje po gorah po navodilih iz te revije.

REVIJA ZA LJUBITELJE GORAIZDAJATELJ IN ZALOŽNIK:Planinska zveza Slovenije
ISSN 0350-4344
Izhaja petnajstega v mesecu.
Planinski vestnik objavlja izvirne prispevke,ki še niso bili objavljeni nikjer drugje.
111. letnik
NASLOV UREDNIŠTVA:Planinska zveza Slovenije
Uredništvo Planinskega vestnika
Dvorakova ulica 9, p. p. 214
SI-1001 Ljubljana
T: 01 434 56 87, F: 01 434 56 91
E: pv@pzs.si
www.planinskivestnik.com
ODGOVORNI UREDNIK: Vladimir Habjan
UREDNIŠKI ODBOR:
dr. Andrej Stritar (namestnik odgovornega urednika),
Emil Pevec (tehnični urednik), mag. Marjan Bradeško,Marta Krejan, dr. Andrej Mašera, Zdenka Mihelič,
dr. Irena Mušič Habjan, dr. Mateja Pate, Dušan Škodič
ZUNANJA SODELAVKA:
Tina Leskošek
LEKTORIRANJE:
Mojca Volkar Trobevšek, Mojca Stritar, Katarina Marin Hribar
GRAFIČNA PRIPRAVA: Repro studio Schwarz, d. o. o.
TISK: Schwarz, d. o. o.
NAKLADA: 5970 izvodov
Prispevke, napisane z računalnikom, pošiljajte po
elektronskem mediju na naslov uredništva ali na elektronski
naslov. Poslanih prispevkov ne vračamo. Uredništvo si pridržuje
pravico do objave ali neobjave, krajšanja, povzemanja alidelnega objavljanja nenaročenih prispevkov v skladu ssvojo uredniško politiko in prostorskimi možnostmi. Mnenje
avtorjev ni tudi nujno mnenje uredništva. Kopiranje revije ali
posameznih delov brez privolitve izdajatelja ni dovoljeno.
Naročanje: Po pošti na naslov: Planinska zveza Slovenije,Dvoržakova ulica 9, p. p. 214 SI-1001 Ljubljana, po elektronski
pošti na naslov: pv@pzs.si ali po telefonu 080 1893 24 ur
na dan.
Številka transakcijskega računa PZS je 05100-8010489572,
odprt pri Abanki, d. d., Ljubljana. Naročnina 34 EUR, 58 EUR zatujino, posamezna številka 3,40 EUR. Članarina PZS za člane
A vključuje naročnino. Reklamacije upoštevamo dva meseca
po izidu številke. Ob spremembi naslova navedite tudi starinaslov. Upoštevamo samo pisne odpovedi do 1. decembra za
prihodnje leto.
Program informiranja o planinski dejavnosti sofinancirajo
Ministrstvo za šolstvo in šport RS, Fundacija za financiranješportnih organizacij v RS in Javna agencija za knjigo RS.

FOTOGRAFIJA NA NASLOVNICI: Steve House v zahodni steni
Makaluja. Prvi dan plezanja sva splezala prek krajne poči inspodnjega dela stene do velikega seraka sredi stene. Ob seraku
sva našla začinjeno mesto. Detajl sva preplezala brez varovanja,čeprav sta nama nahrbtnika omejila sproščeno premikanje.
FOTO: MARKO PREZELJ

NAROČANJE 24 UR NA DAN

3TEMA MESECA

V pot nanizane lepote naravein človeške dediščine
Obhodnice Marjan Bradeško

Obhodnica je pot, ki ima več značilnih, poudarjenih točk in je praviloma sestavljena iz več odsekov. FOTO: DAN BRIŠKI

O

bhodnice so zato – da jih obhodimo! Malce nenavadna beseda, ki je v
besednjaku ljubiteljev hoje zamenjala nekdanje "vezne poti" oziroma"transverzale", nekateri govore tudi o pohodni(ški)h poteh.

Obhodnica je skratka pot, ki ima več značilnih, poudarjenih točk in je praviloma
sestavljena iz več odsekov. Predvsem pa
nas taka pot vabi, da ji sledimo tako, kot jo
je nekdo začrtal. Preprosto – pri obhodnici nimamo izbire: če jo želimo prehoditi,
se ji moramo prepustiti. In v tem ni nič
slabega. Kajti obhodnice nas privedejo v
kraje, na vrhove, do koč … na mesta, do
katerih morda sami s svojim načrtovanjem, poznavanjem krajev ali prebiranjem
vodniške literature ne bi prišli. Ne zato,
ker ne bi zmogli, pač pa zato, ker nam topreprosto ne bi prišlo na misel.
Človek hodi od nekdaj
Mar niso obhodnice najnaravnejše
nadaljevanje nekdanjih karavanskih,
trgovskih ali romarskih poti? Človek
4

O K T O B E R 2 0 11

– popotnik je začrtal pot, ki je bila za
njegovo karavano najvarnejša, in na
njej določil točke. Človek – trgovec je
pot začrtal tako, da je bilo na njej kar
največ postankov v krajih, kjer je vedel,da bo dobra kupčija (na primer več tisoč kilometrov dolga azijska svilena pot,
po kateri je potoval Marco Polo). In človek – romar je hodil po poti, ki je imela
postanke na svetih krajih, na katerih je
lahko poglobil svojo duhovnost (npr.
osemstokilometrska komposteljska romarska pot iz Pirenejev do kraja Santiago
de Compostela). Točno začrtani poti jebilo tudi lažje slediti. Ker so jo prehodili
že mnogi, je bilo lažje priti do informacij, tudi potovanje je bilo enostavnejše,
saj so bila ob poti počivališča, gostilne,
prenočišča …

Jare kače, krogi in še kaj
Kdor v roke vzame zemljevid katere od
sodobnih obhodnic, kaj hitro ugotovi
glavne značilnosti. Nekatere so krožne,torej se na koncu vrnemo na izhodišče(npr. Polhograjska planinska pot, Idrijsko-cerkljanska planinska pot), druge
so le povezovalne – kot jara kača opletajo po pokrajini, gorskih slemenih ali
med dolinami in na njihovem koncu
smo lahko v povsem drugem kraju,
pokrajini (Slovenska planinska pot
se prične na Štajerskem in konča na
Primorskem) ali celo v drugi državi
(npr. pot E6 od Baltika do Jadrana).
Nekatere obhodnice so kratke, prehodimo jih v nekaj urah, spet druge
zahtevajo več dni, tednov ali celo –mesecev. Skupno večini obhodnic je,da na določenih mestih "pritiskamo
žige" – skratka, na določen način potrdimo, da smo šli mimo točke, ki jena poti pomembna. A vendarle je žig
drugotnega pomena …

Zanimivost
Prvotna ideja profesorja Šumljaka jebila, da bi bila Slovenska planinska
pot krožna, njen potek pa naj bi bil
okvirno naslednji: Maribor–Pohorje–Uršlja gora–Smrekovec–Raduha–Kamniško-Savinjske Alpe–Karavanke–Julijske Alpe–predalpski
svet–Nanos–Postojna–Kočevsko–
Gorjanci–Dolina gradov–Bohor–
Boč–Slovenske gorice–Maribor.
Vsebina
Na obhodnico se odpravimo zlasti zaradi
njene vsebine. Nekoga pritegne izjemno
lepa narava, drugega napornost hoje,
tretjega kulturne in zgodovinske znamenitosti na poti, četrtega število točk (inposledično žigov), ki seveda nekaj povetudi o dolžini obhodnice. Slovenija ima
že samo na planinskem področju veliko
takih poti, še več pa je podobnih obhodnic, katerih ideja se je porodila v glavahljubiteljev literarne zapuščine, etnološkega
izročila, naravne dediščine in podobno.
Predvsem pa smo Slovenci lahko ponosni,
da je prva znana planinska obhodnica v
Evropi prav naša ideja. Na pobudo profesorja Ivana Šumljaka je bila namreč želeta 1953 odprta obhodnica, ki jo danes
poznamo kot Slovensko planinsko pot in
vodi od Maribora do Ankarana, označena
pa je s Knafelčevo rdeče-belo markacijo
in številko ena ("1"). Saj si tako številko
tudi zasluži, res je bila prva te vrste v svetu
ljubiteljev evropskih gora.
Doživljanje
Ljubitelj hoje, narave in gora na obhodnicah doživi stik z naravo in z ljudmi, ki živeob poti, predvsem pa mu vztrajanje na
poti omogoči, da se vanjo zares poglobi
in ob tem zazna tudi spremembe na poti.
Pohodnik tako lahko primerja doživetja
prejšnjega dne z današnjo podobo, ki jemorda povsem spremenjena. Ko, denimo,
hodimo po Slovenski planinski poti inse iz objema smrekovških gozdov preko
pobočij Raduhe vzpnemo na njen vrh, sepred nami nenadoma odpre svet in nampokaže skalno zidovje Kamniško-Savinjskih Alp – in seveda neskončno daleč še
Triglav, tudi točko na poti. Hoja po obhodnicah je tudi najboljši način, da popotnik
načrtno spoznava značilnosti pokrajine,
zemlje, kamnin, rastlinstva … Predvsem
pa na taki poti spozna ljudi, s katerimi se
srečuje – pa naj bodo to "sotrpini" v hoji
ali pa prebivalci, mimo katerih vodi pot.
Najbolj pa gotovo v dolgi hoji popotnik
spozna kar – samega sebe.m
V tokratni temi o obhodnicah
vam podajamo njihov pregled, pogovarjamo se z ljudmi, ki so jih zasnovali ali so zanje odgovorni, pravtako predstavljamo nekaj navdušenih pohodnikov po obhodnicah,
na koncu pa objavljamo še zgodbo z ene najdaljših obhodnic (E6),
ki prečka ozemlje Slovenije.

Ljubitelj hoje, narave in gora na obhodnicah doživi stik z naravo. FOTO: DAN BRIŠKI

5

TEMA MESECA

Pregled obhodnic
Kaj so in kakšne so?
 Niko Guid

Planinska obhodnica je lahko planinska vezna, krožna ali točkovna pot. FOTO: DAN BRIŠKI

L

eta 2003 je bil v okviru Komisije za planinske poti pri Planinski zvezi Slovenije formiran Odbor za planinske obhodnice in akcije, ki je že naslednje
leto v Obvestilih PZS, št. 6, objavil definicijo obhodnic in njihov nov seznam.

V letu 2005 je zaživela še spletna stran odbora, na kateri najdete osnovne in osvežene
podatke o obhodnicah (http://graph-srv.unimb.si/obhodnice/). Najhitreje jo poiščete, čev spletni brskalnik vpišete "obhodnice" ali pa
greste na spletno stran PZS (http://www.pzs.
si, izbira Koče in poti àObhodnice). Podrobnejše podatke o obhodnicah dobite v knjigi
Planinske obhodnice in pohodi, ki je izšla
pri Planinski založbi leta 2008.
Opredelitev obhodnic
Planinska obhodnica je lahko planinska
vezna, krožna ali točkovna pot. V planinski
javnosti je že dolgo navada, da se za prehojeno pot, ki ima dnevnik poti, dobi priznanje. Vse študije kažejo, da planinci hodijo poplaninskih obhodnicah v prvi vrsti zaradivedoželjnosti. Nekateri skrbniki obhodnic
spodbujajo večkratne obhode, tako da imajo
predvidene različne stopnje priznanj; s tem
povečujejo tekmovalnost, ki pa ni najpomembnejši motiv za hojo po obhodnicah.
Posamezne planinske obhodnice zahtevajo večkratne obhode ali imajo še dodatne
pogoje (npr. zbir višin, čas obhoda). Da nebi prišlo do zamenjav, jih imenujemo planinske trajne ali časovno omejene akcije. V
nadaljevanju se bomo osredotočili samo na
planinske obhodnice.
6

O K T O B E R 2 0 11

Vsaka obhodnica ima skrbnika, ki skrbi,
da je očiščena, markirana in opremljena z
varovali ter s smernimi tablami. Kontrolne
točke morajo imeti žige. Skrbnik vodi evidenco o pohodnikih in pošilja priznanja.
Obvezni elementi obhodnice so, da je pot
markirana in zavarovana, imeti mora dnevnik in kontrolne točke (žige), hoja po njej
je svobodna, na koncu pa pohodnik dobi
priznanje, medtem ko ostalo iz definicije ni
obvezno. Obhodnice so praviloma dobro
markirane, krajše vzdržuje eno samo planinsko društvo, daljše pa več društev.
Opis seznama obhodnic
Konec avgusta 2011 je bilo pri Komisijiza planinske poti PZS registriranih 76
planinskih obhodnic, ki so izpolnjevaleminimalne pogoje za uvrstitev na spisek.
Pri sedmih registriranih obhodnicah so
večje težave (manjkajoči žigi in dnevniki,
neurejen prehod državne meje ali težave
pri prejetju značke), zato smo jih izpustilis seznama (glejte tabelo). Pri vsaki obhodnici sta navedena letnica odprtja inpretežni tip (V – vezna, K – krožna in T
– točkovna). Vezne in krožne poti imajo
označeno dolžino v kilometrih, točkovnepa število kontrolnih točk (KT). Podana
sta tudi prevladujoča težavnost (ZZ – zelo

Planinska obhodnica (prej planinskatransverzala) je planinska vezna, krožna
ali točkovna pot, ki je registrirana pri
Komisiji za planinske poti PZS in izpolnjuje vse spodaj naštete pogoje:- Ima svojega skrbnika, ki je planinsko
društvo ali kaka druga oblika organiziranosti znotraj PZS.
- Brezpogojno je odprta za javnost.
- Čas in vrstni red obhoda sta praviloma nepomembna, kar pomeni, dalahko pohodnik začne hoditi po obhodnici kadarkoli in kjerkoli, na začetku ali na koncu ali kjerkoli na sredi
poti. Dokončanje je časovno neomejeno, kar pomeni, da lahko pot opravi v enem dnevu ali več letih oziroma
desetletjih.
- Če pohodnik zadosti predpisanim
pogojem in odtisne predpisane žigev dnevnik obhodnice, dobi priznanje, ki je lahko v obliki značke (značk),
medalje, kipca, papirnatega priznanja, diplome, plakete ali kakega darila oziroma spominčka. Za prejem priznanja zadostuje že enkraten obhod,
za vsakega nadaljnjega pa obhodnik
prejme praviloma enako ali priznanje
višje stopnje.
- Upravitelj vodi evidenco o potrjenih
dnevnikih in podeljenih priznanjih.

zahtevna, Z – zahtevna in L – lahka) in
naslov skrbnika, kjer dobi obhodnik dnevnik, vodnik ter druge informacije o poti.
Te imajo posamezni skrbniki na svojih
spletnih straneh, precej pa jih dobite tudi
na spletni strani odbora.

Seznam obhodnic (legenda je na prejšnji strani)
Št. Ime planinske obhodnice

LetoDolžina v km ali št.
Tip
odprtjakontrolnih točk

Tež. Skrbnik

1 Slovenska planinska pot

1953

V

800 kmZZ

PZS, Dvorakova 9, 1000 Ljubljana

2 Zasavska planinska pot

1960

V

140 kmL

MDO zasavskih PD, p. p. 16, 1270 Litija

3 Ljubljanska mladinska pot

1965

K

150 kmL

MDO Ljubljana, Ul. Pavle Jeromnove 12, 1000 Ljubljana

4 Razširjena slovenska planinska pot

1966

T

36 KT

ZZ

PZS, Dvorakova 9, 1000 Ljubljana

5 Trdinova pot

1967

K

150 kmL

PD Krka Novo mesto, Rozmanova 10, 8000 Novo mesto

6 Pomurska pot

1967

K

200 kmL

MDO Pomurje, Mladinska 3, 9000 Murska Sobota

7 Koroška planinska pot

1968

V

230 kmL

Zveza športnih društev, Na gradu 6, 2390 Ravne na Koroškem

8 Pot čez Kozjak

1969

V

100 kmL

PD Maribor Matica, Jurčičeva 8, 2000 Maribor

9 Pot kurirjev in vezistov NOV

1969

V

1000 km

L

Odbor za organizacijo Poti kurirjev in vezistov NOV Slovenije,
Cigaletova 16, 1000 Ljubljana

10 Vrhovi prijateljstva

1972

T

60 KT

ZZ

PZS, Dvorakova 9, 1000 Ljubljana

11 Savinjska planinska pot

1972

V

107 kmL

PD Zabukovica, Migojnice 6, 3302 Griže

12 Jezerska planinska pot

1972

T

20 KT

ZZ

PD Jezersko, Zg. Jezersko 56, 4206 Zgornje Jezersko

13 Loška planinska pot

1973

K

170 kmL

PD Škofja Loka, Kapucinski trg 13, 4220 Škofja Loka

14 Badjurova krožna pot

1974

K

100 kmL

PD Litija, p. p. 16, 1270 Litija

15 Šaleška planinska pot

1974

K

140 kmL

PD Velenje, Prešernova cesta 22/d, 3320 Velenje

16 Ciglarjeva pot od Drave do Jadrana (E6)

1975

V

315 kmL

Komisija za evropske pešpoti v Sloveniji, Večna pot 2, 1000
Ljubljana

17 Sevniška planinska pot – Pot Lojza Motoreta

1975

K

100 kmL

PD Lisca Sevnica, Taborniška 16, 8290 Sevnica

18 Po gorah okoli Solčave

1975

T

18 KT

ZZ

PD Solčava, Solčava 16, 3335 Solčava

19 Kranjski vrhovi

1976

T

26 KT

ZZ

PD Kranj, Koroška 27, 4000 Kranj

20 Bohinjska planinska pot (+ plezalni del)

1977

V
(T)

36 KT (8 KT)

ZZ

PD Bohinjska Bistrica, Rožna ulica 24, 4264 Bohinjska Bistrica

21 Notranjska planinska pot

1978

K

200 kmL

PD Logatec, Stara c. 8, 1370 Logatec

22 Idrijsko-cerkljanska planinska pot

1979

K

180 kmL

PD Idrija, Ul. Sv. Barbare 6; 5280 Idrija

23 Trimčkova pot Kočevje

1980

K

12 km

L

PD Kočevje, p. p. 11, 1330 Kočevje

24 Domžalska pot spominov

1980

K

110 kmL

PD Domžale, p. p. 66, 1230 Domžale

25 Cerkniška transverzala

1980

K

45 km

L

PD Cerknica, Gerbičeva 32, 1380 Cerknica

26 Pot spominov NOB občine Hrastnik

1981

K

60 km

L

PD Hrastnik, Log 3, 1430 Hrastnik

27 Po poteh borb in zmag Gorjanci–Bohor

1982

V

60 km

L

PD Bohor Senovo, Titova c. 106, 8281 Senovo

28 Papirniška pot (Vevška pot)

1982

K

30 km

L

PD Vevče, Vevška cesta 52, 1260 Ljubljana Polje

29 Logaška planinska pot

1983

K

67 km

L

PD Logatec, Stara c. 8, 1370 Logatec

30 Kamniška planinska pot

1983

V

140 kmZZ

PD Kamnik, Šutna 42, 1240 Kamnik

31 Po poteh Vinske Gore

1983

K

25 km

L

PD Vinska Gora, Vinska Gora 31a, 3320 Velenje

32 Haloška planinska pot

1983

V

70 km

L

PD Ptuj, Prešernova ul. 27, 2250 Ptuj

33 Brežiška planinska pot

1984

K

18 km

L

PD Brežice, Cesta prvih borcev 18, 8250 Brežice

34 Planinska pot XIV. divizije

1984

V

180 kmL

PD Celje Matica, Stanetova 1, 3000 Celje

35 Po vrhovih okoli Kriških podov

1985

T

9 KT

ZZ

PD Radovljica, Gorenjska c. 26, 4240 Radovljica

36 Po poteh kozjanskih borcev

1986

V

25 km

L

PD Brežice, Cesta prvih borcev 18, 8250 Brežice

37 Naprudnikova pot od Soče do Mure (E7)

1986

V

600 kmL

Komisija za evropske pešpoti v Sloveniji, Večna pot 2, 1000
Ljubljana

38 Grosupeljska planinska pot

1986

K

80 km

L

PD Grosuplje, Adamičeva 29, 1290 Grosuplje

39 Pohod po bovških razglednikih in mejnikih

1986

T

16 KT

ZZ

PD Bovec, p. p. 33, 5230 Bovec

40 Ribniška planinska pot

1987

K

110 kmL

PD Ribnica, Škrabčev trg 5, 1310 Ribnica na Dolenjskem

41 Polhograjska planinska pot

1987

K

80 km

L

PD Blagajana – Polhov Gradec, Polhov Gradec 1, 1355 Polhov
Gradec42 Transverzala PD RTV Ljubljana

1988

T

12 KT

L

PD RTV Ljubljana, Tavčarjeva 17, 1000 Ljubljana

43 Transverzala Storžič

1989

V

30 km

Z

PD Kranj, Koroška 27, 4000 Kranj

44 Pot po Svečinskih goricah

1990

V

40 km

L

PD Maribor Matica, Jurčičeva 8, 2000 Maribor

45 Planinska pot po občini Ormož

1991

K

50 km

L

PD Maks Meško Ormož, Vrazova 12, 2270 Ormož

46 Tržiška planinska pot

1992

V

60 km

ZZ

PD Tržič, PS Peko; A. Hostnik, Podvasca 11, 4290 Tržič

47 Poštarska jamska pot

1993

T

28 KT

L

PD PT Ljubljana, Jamarski odsek, Trg OF 16, 1000 Ljubljana

48 Pot slovenskih legend

1996

T

32 KT

L

PD PT Ljubljana, Etnološka sekcija, Trg OF 15, 1000 Ljubljana

49 Ruška planinska pot

1996

V

50 km

L

PD Ruše, Mariborska cesta 5, 2342 Ruše

7Št. Ime planinske obhodnice

LetoDolžina v km ali št.
Tip
odprtjakontrolnih točk

Tež. Skrbnik

50 Transverzala okoli Mute

1996

K

25 km

L

PD Bricnik Muta, Glavni trg 22, 2366 Muta

51 Moravška planinska pot

1996

K

50 km

L

PD Moravče, p. p. 7, 1251 Moravče

52 Rokovnjaška planinska pot

1998

K

50 km

L

PD Blagovica, Blagovica 7, 1223 Blagovica

53 Kočevska planinska pot

1998

K

130 kmL

PD Kočevje, p. p. 11, 1330 Kočevje

54 Loško-zbelovska planinska pot

2000

K

21 km

L

PD Loče, p. p. 1, 3215 Loče pri Poljčanah

55 Trška pot okoli Šoštanja

2000

K

15 km

L

PD Šoštanj, Kajuhova cesta 15, 3325 Šoštanj

56 Komendska planinska pot

2001

K

50 km

L

PD Komenda, PD Milana Šinkovca, Podboršt 7/G, 1218
Komenda57 Šentiljska pot

2001

K

50 km

L

PD Paloma, Sladki Vrh 7, 2214 Sladki Vrh

58 Martinova pot

2002

K

25 km

L

PD Šmartno ob Paki, Šmartno ob Paki 50, 3327 Šmartno ob
Paki

59 Rečiška planinska krožna pot

2002

K

36 km

L

PD Laško, p. p. 14, 3270 Laško

Vezna pot po okoliških vrhovih doma60
Valentina Staniča

2002

V

6 KT

ZZ

PD Javornik-Koroška Bela, Cesta Borisa Kidriča 37c, 4270
Jesenice

61 Križem kražem po Posavskem hribovju

2005

T

64 KT

L

MDO zasavskih PD, p. p. 16, 1270 Litija

62 Kurirska pota Dolomitov

2005

V

25 km

L

PD Medvode, Cesta komandanta Staneta 12, 1215 MedvodeIz Geometrijskega središča Slovenije na 100
63
slovenskih vrhov

2006

T

101 KTL

MDO zasavskih PD, p. p. 16, 1270 Litija

64 Po planinskih kočah Slovenije

2007

T

152 KTLPD Planika, Macunova 40, 2000 Maribor

65 Pot Karla in Žige Zoisa

2008

V

55 km

L

PZS, Dvorakova 9, 1000 Ljubljana

66 Polžkova pot

2010

T

7 KT

L

PD Vrelec Rogaška Slatina, Sekcija Polžki, Celjska 3a, 3250
Rogaška Slatina

67 Obhodnica Ratitovec

2010

V

24 km

L

PD za Selško dolino, p.p. 16, 4228 Železniki

68 Pot MDO primorsko-notranjskih PD

2010

V

330 kmL

OPD Koper, Ulica agrarne reforme 15, 6000 Koper

69 Slovenjegoriška planinska pot

2011

K

93 km

L

PD Ptuj, Prešernova ul. 27, 2250 Ptuj

Kako izbrati obhodnico?
Odločitev je odvisna od vaših planinskih izkušenj, kondicije, letnega časa inosebnih želja, da bi spoznali določeno
področje. Večina obhodnic je speljana
po sredogorju in gričevnatem svetu,
zato jih lahko obhodite več ali manjv kateremkoli letnem času. Če želite
resnično spoznati pokrajino, je obhodnico najbolje obhoditi po celotni
trasi. Ko se odločite za obisk, si morate
priskrbeti dnevnik, vodnik (če obstaja)
in ustrezne zemljevide, da boste lažje
načrtovali ture. Težave nastopijo, ko je
na poti premalo prenočišč ali jih sploh
ni. Načrtovati turo je danes težje zaradi redkega javnega prevoza, zlasti ob
koncu tedna. Turo začnite in končajte
v večjih krajih ali na pomembnejših
prometnicah, kjer še vedno deluje javni
prevoz. Pomislite tudi na taksi. Z dvema
avtoma gre lažje, slabost pa je neprijetno dvojno prestavljanje.
Na seznamu obhodnic najdete zelo
dolge obhodnice, kot so Slovenska
planinska pot, Razširjena slovenska
planinska pot, Pot kurirjev in vezistov
NOV, E6 in E7, ki za obhod zahtevajo
več deset dni. Največ je takih, da jih jemogoče prehoditi v štirih do sedmihdneh, nekaj pa jih lahko obhodimo v
enem dnevu.

Najbolj priljubljena in
obhodnica z največ kočami
Za najbolj priljubljeno planinsko
obhodnico še vedno velja naša najstarejša obhodnica Slovenska planinska pot (bolj znana po starem imenu
Slovenska transverzala), ki jo vsako
leto dokonča, večinoma po več letih,do tristo planincev. Kdor jo prehodi v
celoti, v planinski srenji še danes velja

8

O K T O B E R 2 0 11

Dnevniki. Vodnički.
Žigi. Predvsem pa- vtisi in spomini.
FOTO: MARJAN BRADEŠKOza pravega planinca, saj so na njej zelo
zahtevne ture. Je prava planinska obhodnica, kjer razen na nekaj odsekihna Primorskem nimate problemovs prenočevanjem, saj je speljana kar
mimo 54 planinskih koč. Zaobjame
vsa naša najpomembnejša gorstva od
Maribora do Ankarana z izjemo Posavskega hribovja, Dolenjske in delaŠtajerske.

Največ obhodnic prehodimo v štirih do sedmih dneh, nekaj pa tudi v enem samem dnevu. FOTO: DAN BRIŠKI

Najdaljša obhodnica
Ljubitelji dolgih trekingov se lahko podate na najdaljšo obhodnico Pot kurirjev in vezistov NOV, dolgo več kot tisoč
kilometrov, ki se začenja v prekmurskih
Gančanih in končuje na primorskem
Slavniku. Morate pa računati, da boste
precej hodili po cestah (zato vzemite ssabo dve vrsti obutve) in da boste prenočevali tudi v neplaninskih objektih.
Pot se izogne visokim goram, boste pa
na njej dodobra spoznali vse slovenske
pokrajine od Prekmurja do Primorske,
od Gorenjske do Bele krajine. Najvišje
se boste povzpeli na Snežniku, najzanimivejša točka pa je zapuščena kočevarska vas Pugled.
Najkrajša obhodnica
Trimčkova pot Kočevje je krožna pot,
dolga samo 12 kilometrov. Mogoče jo
je prehoditi v 4 do 5 urah. Poteka pogrebenih Stojne v neposredni bližini
Kočevja, pri tem pa obišče štiri vrhove in planinsko kočo pri Jelenovem
studencu, ki so jo umestili na idilično
gozdno jaso. Na pot se lahko podate
iz Kočevja ali kar od koče, kamor se
pripeljete po gozdni cesti. Stojna je prostrana visokokraška planota, ki s svojimi mogočnimi gozdovi jelke in bukve

sodi med najlepše ohranjene predele
Kočevskega. Za prvič prehojeno pot
prejme pohodnik že kar v koči belo, za
drugič modro in za tretjič rdečo značko.
Enodnevna obhodnica z
največ vrhoviČe se želite v enem dnevu povzpeti na
čim več vrhov, opremljenih z žigi, sepodajte na krožno pot Po poteh Vinske
Gore. Idealna je za povprečnega planinca, ki zmore na dan hoditi 6 do 8 ur.
Speljana je na območju Paškega Kozjaka in Ložniškega hribovja, pripelje
vas na sedem vrhov in na rob naravne
znamenitosti, imenovane Gonžarjeva
peč, ki jo je dolgo krasil iz doline vidni
napis TITO, sedaj pa so čez njene pečine nadelali prvo slovensko ekstremno
zahtevno ferato. Zanimiv je tudi vrh z
imenom Dolina. Pot je bogato opremljena s smernimi tablami, na skoraj
vseh kontrolnih točkah so klopi. Če ste
nostalgiki, boste uživali v dolini mlinov, žal pa na poti razen na začetku ni
gostiln ali kmečkih turizmov.
Dvodnevna visokogorska
obhodnica
Če ste ljubitelji visokogorskih tur, lahko
izberete Vezno pot po okoliških vrho-

vih doma Valentina Staniča, ki vodi
po izjemno dobro zavarovani poti na
Spodnjo, od tam na Zgornjo Vrbanovošpico, nato še na Cmir in Begunjski vrh,
na koncu pa na Rjavino, kjer morate
premagati zahtevno škrbino. Za nagrado boste v domu prejeli ličen par
nogavic z motivom planinskega domain pisno priznanje.
Sredogorska obhodnica znajlepšimi razgledi
Obhodnica Ratitovec je vezna pot, ki
se začenja na vrhu travnatega Šavnika,
nakar se povzpne še na štiri travnate vrhove nad Soriško planino. Mednjimi izstopata Lajnar in Možic, saj ju
na vrhu “krasita” litoželezni kupoli,ki predstavljata vidni del italijanskih
utrdb na stari rapalski meji. Nato obhodnica preči glavni greben Ratitovca
in obišče nadaljnjih pet travnatih vrhov
ter dve še delujoči planini. Konča sev Krekovi koči, kjer po oddaji izpolnjenega dnevnika dobite značko. Za
obhod potrebujete 11 ur ali dva dneva
zmerne hoje. Prespite lahko na Soriški
planini v depandansi Litostrojske koče
ali v brunarici. m

9TEMA MESECA

Pohodništvo
je moj način življenja
Pogovor z Alenko Veber Marjan Bradeško

Alenka Veber na poti na Planino v Lazu FOTO: OSEBNI ARHIV

A

lenka Veber je zapisana poti, naravi in goram. Zapisana
dobesedno, saj o svojih poteh veliko piše. Predvsem pa
je Alenka Veber ena prvih sistematičnih preučevalcev naših
obhodnic: pri Mohorjevi družbi Celje je leta 2005 izdala
namizni koledar s pregledom najzanimivejših obhodnic(Po poteh kulturne in naravne dediščine), v reviji Ognjišče
pa je več let v skoraj sto prispevkih z besedo in fotografijo
predstavljala slovenske obhodnice, parke ipd. Kot samapravi, je vedno – na poti.



Gore je spoznala že zelo zgodaj, pred prihodom na študij v
Ljubljano (iz rodnega Babnega Polja) je leta 1988 dobršendel počitnic preživela kot kuharska pomočnica v Planinskem domu pri Krnskih jezerih in v Domu Klementa Juga v
Lepeni. Leta 1986 je sodelovala kot planinska tabornica na
planinah Zaprikraj in Kuhinja pod Krnom. Alenka sodeluje
tudi z našo revijo, na spletišču www.kam.si, kjer je urednica,
med drugim mesečno predstavlja Planinski vestnik.
Z Alenko Veber se tokrat pogovarjamo kot z navdušeno
uporabnico obhodnic (tako tistih znotraj PZS kot ostalih),
10

O K T O B E R 2 0 11

njihovo odlično poznavalko, predvsem pa veliko navduševalko zanje. Še več – Alenka je tudi avtorica ene od obhodnic,
spominske poti (Iz Babnega Polja do Goričic, ni pod okriljem
PZS). Kot članica PD Cerknica in ŠD Planjava Babno Polje
ter lokalna turistična vodnica po Notranjsko-kraški regijiželi, da bi v njene kraje prišlo več ljudi. Prepričan sem, dabo vsakdo, ki jo bo srečal, dobil tudi nasvete za sebi najprimernejšo obhodnico.
Katera je bila vaša prva prehojena obhodnica – in katera najdaljša?
Znotraj PZS je bila mojemu domačemu kraju najbližja
Cerkniška transverzala. Po prvi slovenski obhodnici – Slovenski planinski poti –, ki bo verjetno najdaljša, še vedno
hodim. Želim si, da bi jo nekoč v celoti prehodila. Vmes
sem prehodila širok venec planinskih, gozdnih, kulturnih,
zgodovinskih in drugih poti. Prva, o kateri sem pisala, pa
je bila Baragova pohodna pot.
Zakaj ste se odpravili na prvo obhodnico?
Na Razširjeno slovensko planinsko pot in njeno obvezno
točko – Veliki Snežnik (1796 m) – sem se povzpela kot petletna ali šestletna deklica. Beli gori je kmalu zatem sledilaše čarovniška Slivnica (1114 m) in zacopranost še kar traja.

Zdi se mi, da ima urok iz nežnih otroških let čedalje večjo
moč. Delovati je začel na Slovenski planinski poti. O njej
sem prvič slišala na usposabljanju za mladinske planinske
vodnike v Bavšici. Slovenska planinska pot in Razširjena
slovenska planinska pot sta mi bili takrat najbliže. Zdelo semi je, da lahko nekoga, ki prihaja iz regije, kjer je zanimanjeza članstvo v planinski organizaciji in s tem posledično
tudi za gore podpovprečno, varno popelje v planinski svet.
Vrsto let sta bila moja zvesta spremljevalca v nahrbtniku
samo Dnevnik s slovenske planinske poti in Planinski dnevnik s Knafelčevo markacijo. Ko sem, kot že ničkolikokrat,
stala na svoji gori, sem nenadoma ugotovila, da so prek nje
speljane še druge poti: Pot prijateljstva Snežnik–Snježnik,Notranjska planinska pot, Pot kurirjev in vezistov ter Bratska
planinska pot Ljubljana–Rijeka. Zamikale so me tudi druge
poti, ne samo Slovenska planinska pot. Pravzaprav me je
ona "speljala" na druge poti. (smeh)
Kje vidite glavni razlog, da se ljudje sploh odločajo za
neko obhodnico? V žigih, v udobnosti?
Ne, žigi in razni častni znaki pomenijo le delček dragocenega
spomina na prehojeno pot. Po nekaterih raziskavah sploh
ne sodijo med prvih šest motivov. Udobnost? Do te mere,
ko organizator, npr. ob organiziranem pohodu, poskrbi za
hrano in jedačo ter vrnitev na izhodišče poti, če ni krožna.
Kaj mislite, kaj je bil glavni razlog pri štirih srčnih možeh, ki so se leta 1778 povzpeli na Triglav? Pa pri Valentinu
Staniču, ki je vzel mero Triglavu, ali pri Jakobu Aljažu, ki je
za nekaj goldinarjev kupil zemljišče na Kredarici in vrhu
Triglava itd.? Zgoraj našteti in še vrsta neimenovanih so nam
zapustili okoli 80 planinskih in okoli 300 ostalih obhodnic
oziroma kar 10.000 kilometrov označenih poti, od tega 8000
kilometrov planinskih. Kolikor poti, toliko razlogov.
Obstajajo tudi notranji razlogi, ki sežejo na vse tri ravničlovekove razsežnosti: telesno, duševno in duhovno. Vsemu
naštetemu botrujeta ljubezen do naravnih lepot in pristnejši
stik z naravo.

Podoba pohodnika se spreminja skupaj z načinom, kako
odkriti vse te lepote. Pohodne poti predstavljajo mikavno
pentljo, ki nam, ko jo začnemo razvozlavati, razgrinja našodeželo in ljudi kot na dlani. Ob vsem tem pa pohodniki,
v večini, izžarevamo nek poseben čar. To se kaže ob naši
sprejetosti in odprtosti domačinov ob poteh.
Gotovo sodite med tiste, ki so naše obhodnice zelo
sistematično preučevali, hodili po njih in o njih pisali.
Menite, da jih potrebujemo še več – ne nazadnje zato,da množice, ki želijo v naravo, razpršimo po vsej našideželi?
Kar se tiče mene, jih imam na svojem seznamu še vedno
dovolj. (smeh) Moj cilj ni v celoti prehoditi vse poti. Pravzaprav sem spet na začetku, ko v svojem nahrbtniku nosim
samo Dnevnik s slovenske planinske poti iz leta 1983 in
Planinski dnevnik. Ugotovila sem namreč, da bi morala
imeti poseben nahrbtnik za vse ostale dnevnike, kartončke
ipd. Na križpotjih se vedno srečajo nove in nove poti. Kar
pa ne pomeni, da si ne kupujem več dnevnikov (najnovejši
je prenovljeni dnevnik Jezerske planinske poti) ali razveselim nove poti in začnem po njej hoditi. Če je krajša (do 30km), jo v enem dnevu tudi prehodim, na daljših poteh pa
še vedno ostane kaj za takrat, ko bom imela več časa. (smeh)
Nekateri so mnenja, da imamo poti že tako ali tako preveč,s čimer pa se ne strinjam. Tu ne gre za gradnjo novih poti,
temveč za poimenovanje poti, po katerih so naši predniki
hodili že zdavnaj. Ostaniva samo pri planinskih poteh: še
kar nekaj poti bi moralo biti poimenovanih po zaslužnih
osebnostih. Poti, kot sta npr. Staničeva pot (1994) in Aljaževa
pot od doma do doma (leta 1998), smo dobili zelo pozno.
Leta 2008 sta se jima pridružili Pot Karla in Žiga Zoisa ter
Kunaverjeva pot. To je pa skorajda tudi vse.
Zdi se mi prav, da tudi manjši slovenski kraji, ki ne sodijo v vrh slovenskih kulturnih in naravnih znamenitosti,
opozorijo nase. Čedalje več je namreč pohodnikov, ki iščejo
manj prepoznavne in obljudene kraje.

Poti - vodijo nas v vse smeri ... FOTO: OTON NAGLOST11

Po udobni poti na razgledne vrhove FOTO: MIRAN HLADNIK

Sodeč po pregledu najzanimivejših obhodnic pri nas(tudi neplaninskih), ki ste ga objavili v obliki namiznega koledarja (Po poteh kulturne in naravne dediščine,Mohorjev koledar 2006), vas zanima zlasti vsebina
poti – kulturne, zgodovinske, tudi naravne znamenitosti ob poti. Je vsebina (in manj smer) tisto, kar najbolj privlači pohodnike?
Vsaka smer ima hkrati tudi vsebino, če ne drugega, pa smeri
neba: sever, jug, vzhod in zahod. (smeh) Ali veste, da imamo
pri nas pot, ki se imenuje Najjužnejša slovenska pešpot
od Radencev do Damlja? Da, zame je pomembna vsebina.
Če je pot poimenovana po osebi, ki je s potjo povezana, jezame pol poti že prehojene. Če se bom podala na Aljaževo
pot od doma do doma, že kar slutim, da se bom "morala"
povzpeti na vrh Triglava. (smeh)
Ste avtorica ene od obhodnic – spominske poti Iz
Babnega polja do Goričic, Po poteh izseljenca Franka
Trohe Rihtarjevega. Kaj je bilo pri izvedbi od ideje dooznačene poti najtežje? Kako pravzaprav vse skupaj
nastane?
Po vseh prehojenih in predstavljenih poteh v različnih
sredstvih javnega obveščanja je bilo samo vprašanje časa,kdaj bom izkušnje in ne nazadnje tudi znanje prenesla vdomači kraj. V kraj, ki so se ga do zdaj "uspešno" izognile
vse obhodnice. Čeprav je to najvišje ležeče kraško polje v
Notranjskem podolju, čeprav tu pride na površje reka sedmerih imen, čeprav je to najhladnejši naseljeni kraj itd. Kar
nekaj presežnikov imamo, ki jih nismo znali dovolj izkoristiti. In pravzaprav je na tem koncu sveta lep začetek poti.
Če imaš nekaj rad, potem ni nič težko. Sem pa tja jemogoče priletelo pod noge kakšno poleno, ki pa se je že
12

O K T O B E R 2 0 11

zdavnaj spremenilo v pepel. Pri nas namreč kurimo vse
poletje. (smeh) Za nami so že trije uspešni pohodi, k sodelovanju pri organizaciji nam je uspelo pritegniti in nagovoriti
ljudi iz kar osmih krajev občine Loška dolina in enega iz
občine Cerknica. Letos je k temu, da je spominski pohod
uspel, pripomoglo več kot 70 prostovoljcev. Osnova poti je
literarna predloga mojega starega strica Franka Trohe, ki
je kot 18-letni fant odšel v Severno Ameriko. Pot povezuje
njegov rojstni kraj z rojstnim krajem njegove matere na
Goričicah. In kar je najpomembnejše: po tej poti je Troha
tudi sam večkrat hodil.
Katera obhodnica pa vam je najbolj pri srcu?
Če ima leto, ki ima samo 365 dni, štiri letne čase, si potem
lahko izberem vsaj štiri, po eno za vsak letni čas? (smeh)
Zima: Polhograjska planinska pot; pomlad: Soška pot; poletje: Po poteh Robanovega Joža; jesen: Pliskina pot.
Kam se boste odpravili naslednjič, na katero od številnih obhodnic s svojega seznama?
Trenutno sem v obdobju navduševanja in vodenja pohodnikov po poteh, ki sem jih že prehodila. V ŠD Planjava
načrtujemo pohod po Poti Triglavske Bistrice. Skupaj s PD
Cerknica smo pravkar osvojili vrh Samarskih stijen (1302m). Iz seznama neprehojenih poti je na prvem mestu Velika Krpanova pot (91 km). Pot vodi iz doline Pivke prek
Javornikov na Cerkniško polje, čez Bloke na Slivnico, proti
Cerknici in Rakovemu Škocjanu, čez Kalič proti Postojni.
Dnevnik Slovenske planinske poti je bogatejši za žig Pogačnikovega doma na Kriških podih. Vedno sem na poti, saj jepohodništvo moj način življenja. Najbolj pa se razveselim
vodenja po "svoji" poti iz Babnega Polja do Goričic. m

VAŠE MNENJEVzdrževanje poti je ključnega pomena
Obhodnice, ki jih vzdržujejo planinska društva, in tematske pohodne poti,
ki jih vzdržujejo različne organizacije, so vse bolj popularne, saj tako na
primeren način lahko predstaviš naravne, kulturne in etnološke zanimivosti
določenega področja. Tudi razne prireditve s predstavitvijo starih običajev,
ki so vezani na osnovno temo poti, vse bolj oživljajo, ustrezna kulinarična
ponudba pa je le še pika na i. Zato te poti tudi vse bolj propagirajo kot turistično ponudbo. Pri planinskih poteh je to vezano bolj ali manj na naravne
lepote in etnološke znamenitosti, značilna domača hrana na planšarijahin v planinskih kočah ob poti pa tudi ni več zgolj izjema.
Pohodnikom lahko ponudimo ustrezne napotke prek elektronskih medijev in v obliki raznovrstnih prospektov, zemljevidov in drugega propagandnega gradiva, ki ga izdajajo turistične, planinske in druge turistično
naravnane organizacije.
Pri sedanjih obhodnicah PZS bo vsekakor treba ugotoviti, ali je zanje
sploh še interes. Marsikje bo treba le dodati ustrezno vsebino in interes bo
gotovo narasel, s tem pa tudi možnost za financiranje vzdrževanja poti, ki je
povsod poglavitni problem. Pri vzpostavljanju novih obhodnic pa je treba
že v začetni fazi ustrezno analizirati njeno smiselnost. Izkušnje kažejo, da
vsaka pot, ki nima že vnaprej določenega skrbnika, prej ali slej propade.
Tone Tomše, nekdanji načelnik KPP pri PZSPrepoznavnost obhodnic
Propagiranje planinskih obhodnic bi morala enotno rešiti Komisija za pota
(KPP) pri PZS. Ta komisija pomaga društvom z nasveti, da ne ostanejo sama
ob pritisku in izkoriščanju raznih ponudnikov na razpisih, ki obljubljajo,
kasneje pa od društev predvsem zahtevajo del dobljenega denarja za reklamo in vzdrževanje obhodnic. Vsaka obhodnica naj bo prepoznavna – z
enotnim videzom in sloganom, kar bi pritegnilo ljudi, da jo bolje spoznajo.
Pohodi, srečanja in podobne akcije pa naj bodo zanimivi tudi za otroke indružine – naj se nekaj dogaja za vse generacije. Dejavnosti naj bodo v duhu
sedanjega časa, a morda s pridihom preteklosti. Pohodnikom moramo
ponuditi širok nabor podatkov in napotkov, tako virtualno kot klasično stablami in prospekti. Komisija društvom lahko ponudi ustrezno tehnično
pomoč pri vzdrževanju obstoječih poti, tudi pri načrtovanju novih, saj
imamo opremo in znanje markacistov in inštruktorjev. Komisija pa pomaga
tudi z vrisi v zemljevide in z ustrezno dokumentacijo.
Igor Mlakar, načelnik KPP pri PZS
Kaj pa vi prodajate?
Rada imam hribe vseh vrst, a v prvi vrsti imam rada obhodnice. Pri obhodnicah imaš vse dokumentirano, imaš knjižico z opisi, za nagrado dobiš pa
še značko – in to je super arhiv. Sem vidni tip – stvari pozabljaš, ko pa vzamešv roke arhiv, se spomniš vsega. Začela sem s prijateljem Antonom Selanom,
večji del sva obhodnice prehodila sama, kasneje so se nama pridružili prijatelji. Prehojene imam vse, ki so registrirane pri PZS, in to po spisku Nika
Guida. Sem članica njegove ekipe, ki skrbi za sveže informacije o stanju
obhodnic. Nekatere sem prehodila tudi večkrat, skupaj jih imam 280: 150
slovenskih, 111 hrvaških, 3 italijanske, eno avstrijsko, devet srbskih in šestbosanskih. Žal je novih pravih veznih obhodnic v današnjih časih malo,
v glavnem se pojavljajo le točkovne. Pri mojih pohodih je bilo dogodkov
in vtisov ogromno, vedno pa so nas sprejeli prijazni ljudje. Nekateri, ki so
nas videli z nahrbtniki, so nas spraševali, kaj pa vi prodajate ali pa koliko
vam plačajo, ko tako hodite naokoli …
Vida Ofak
Planinstvo je moja ljubezen in način življenja
Za prve izlete v naravo se lahko zahvalim svojim staršem, ki so me že od
malega vodili s seboj. Imel sem srečo, da sem se začel najprej ukvarjati
z izletništvom in se mi je želja po osvajanju višjih vrhov porodila šele v
dobi odraščanja. Kljub svojim planinskim sposobnostim in željam po
osvajanju visokih vrhov pa sem se kmalu začel ukvarjati z mislijo o hoji poplaninskih obhodnicah, ki sem jih začel najprej obiskovati sam, pozneje

pa sem skoraj vsak mesec organiziral izlet s svojimi sarajevskimi planinci.
Z njimi sem prehodil in obiskal velik del Slovenije. Čeprav sem živel v
Sarajevu, sem dobival informacije o obhodnicah in transverzalah iz PZSin PZ Hrvaške, kjer se je prav tako začelo obdobje pohodništva. Najprej
so nastale spominske poti po krajih, znanih iz NOB, nato pa so se jim
pridružile še številne druge, vezane na spominske dogodke ali literarno
dediščino. Tako sem zahvaljujoč tem obhodnicam spoznal velik del Slovenije in njene znamenitosti ter obiskal kraje, v katere ne bi sicer nikoli
zašel. Ker z obhodnico poleg znamenitih vrhov in planinskih koč obiščeš
tudi etnološke, zgodovinske, naravne in druge znamenitosti, ima obisk
obhodnic poleg rekreacijskih ugodnosti tudi širši, splošno izobraževalni
pomen. Ko sem prišel v Slovenijo, se je pogostnost mojih obhodov po
veznih in krožnih poteh ter obhodnicah še povečala, tako da je število
obiskov preseglo 200 različnih obhodnic in še več ponovitev. Velik delsvojega prostega časa sem posvetil trasiranju Slovenjegoriške planinske
poti, ki je bila odprta letos maja.
Antun Mlinarević
Gora – pot in cilj
Pogosteje sem začel hoditi v gore – za svoja leta razmeroma pozno – ko jebilo planinskih obhodnic malo, manj kot deset. Sedaj jih je na desetine,
nekatere so žal že "pokojne", a jih imam v lepem spominu. Z obhodnicami
se je razširilo planinsko udejstvovanje po vsej Sloveniji, medtem ko je bilo
prej pretežno omejeno na vršace in posamezne znamenite hribe. S tem pa
se je okrepil pomen planinstva kot športnega dejanja. V to je potegnilo tudimene, saj sem predvsem nabiral v obhodnicah zapovedane žige, le malokdaj sem še našel čas za kakšen vrh "kar tako". S tem se je moje planinstvo
vedno bolj spreminjalo v nekakšno statistiko namesto v doživljanje potiali vsaj "osvajanje" vrhov kot športno dejanje. Tako sem prehodil več kot
sto obhodnic, s ponovitvami pa skupaj 600. Po toliko prehojenih poteh
in doseženih vrhovih so se mi počasi začeli odpirati tudi drugačni, ne leobhodniški in športni užitki: številni estetski in etični vzgibi, lepote gora,prelestni razgledi, lepa planinska flora, samotne ture pa tovariška družba
upokojencev ...
Tomo Grgič

Kako pozdravim, ko pridem v planinsko kočo? "Štempelj, pivo Union,štrudelj, dober dan!"Pred drugo svetovno vojno so bili žigomani redki, današnje dirjanje zažigi (zaradi obhodnic) pa bi bilo tedaj nekaj nepredstavljivega. Zato je
planinki Minki, ki se je posvetila skrbnemu zbiranju žigov, Janko Mlakar,
doslej neprekosljivi planinski humorist, nadel to hudomušno ime.
Osebno sem jo spoznal, ko sem pred leti vodil izlet PD Ljubljana-Matica
na Mangart. Tedaj je bila že v visoki starosti in se je z nami le peljala
do Mangartskega sedla. Pokazala pa mi je tedaj svojo knjižico žigov,
v kateri je, s kaligrafsko pisavo (take ne poznamo več), opremila vsakžig v njej. Videlo pa se je, da ne hodi več v hribe, saj so bili v knjižici povečini župnijski žigi. O njej, sicer dobri planinki, saj jo je Čopov Joža po
koncu druge svetovne vojne peljal po Slovenski smeri naTriglav, kroži
tudi naslednja dogodivščina, ki kaže, kako čista duša je bila.
Po koncu druge svetovne vojne so se za planinstvo odprli tudi kraji
v Istri, ki so bili poprej za rapalsko mejo, torej v Italiji. Menda je to bil
izlet PD Ljubljana-Matica, in sicer na Učko. Na stolpu, na njenem vrhu,
je bil vojak – stražar. Minka Štampiljka ga je seveda takoj vprašala, kjeje štampiljka. Vojak pa: "Šta oćeš?" Minka nadaljnje pojasnjuje: "Kjeje žig?" Ker vojak še vedno ni razumel, mu je to pokazala tako, da jes pestjo udarjala po dlani druge roke. Sedaj se je vojaku posvetilo:"Sad ne može. Sad sam u službi. A posle može." Njena naivnost se je
pokazala v tem, da je še vedno mislila, da gre za žig.
Tomo Grgič

Pogovarjala sta se Dušan Škodič in Marjan Bradeško.

13

TEMA MESECA

Osnovna šola trekingov
Evropska pešpot E6
 Igor Lauko

Poslavljanje od Baltika FOTO: JAKA LIČEN

P

redgovor: V štirih letih sva Jaka Ličen in Igor Lauko prehodila 2403
kilometre od Baltika do Jadrana po trasi poti, ki je poznana kot originalna evropska pešpot E6. Skupaj sva bila na poti 73 dni in prav vsak odnjih je bil poseben.

Matematika: Evropskih pešpoti je enajst,
skupaj danes predstavljajo okrog 60.000
kilometrov bolj ali manj smiselno označenih poti. Potekajo predvsem od krajnih
točk stare celine, od severa do juga, od
vzhoda do zahoda, od iglastih gozdov dooljčnih nasadov … E6 obsega okoli 5000
kilometrov. Trasa se začne na severu Švedske, konča pa nekje na grško-turški meji,
vmes se vozite tudi s trajektom, ker med
Slovenijo in Grčijo ni trasirana. Kaj še?
Imela sva vsak okoli 13 kilogramov težak
nahrbtnik in dnevno sva premerila okoli
35 kilometrov – od sončnega vzhoda do
zahoda ali pa še čez.
14

O K T O B E R 2 0 11

Pet tisoč kilometrov
Zgodovina: Začetki evropskih pešpoti
segajo v sedemdeseta leta, zakaj ravno
tja, ne vem. Skozi Slovenijo sta speljani
E6 (sever–jug) in E7 (vzhod–zahod).
Če pogledamo vpisne knjige na kontrolnih točkah, razberemo množičnost
pohodnikov iz celotne Evrope in širše vosemdesetih letih. Vpisanih je bilo tudi
do petsto pohodnikov na leto. Danes
nepredstavljivo. Zaradi balkanskih vojn
v začetku devetdesetih zaznamo upad
pohodnikov. Pot se po vojni ni več pobrala. Domnevam tudi, da se je zaradi približevanja ostalega sveta – dostopnosti

bolj oddaljenih krajev – počasi pozabilo
nanjo, četudi nam teče dobesedno prednosom.
Slovenščina: Na poti je najin materni
jezik govorilo zelo malo ljudi, zato o tem
nimam kaj napisati.
Tuji jezik 1: Nemščina je skoraj pogoj. E6
je vrhunski jezikovni tečaj, ker si prisiljen
govoriti, ko srečaš popotnika, v nemščini, potem pa lahko še več ur sam pri sebi
razglabljaš o povedanem. V nemščini.
Ker pač nobenega več ne srečaš ves ta
čas in ni nove lekcije. Najbolj si bom zapomnil zapisani besedi heute ruhetag(danes zaprto), ker sva ostala pred vrati
koče ali penziona lačna in bosa.Večkrat.
Tuji jezik 2: Turščina. So mi enkrat nemški domorodci res zamerili, ker sem omenil, da jih rešujejo Turki, kar se prehranetiče. Njihove poslovalnice s kebabom so
v skoraj vsaki vasi. In brez table … Jezikapa ne znam. Niti besede. Se je pa bilofino z njimi pogovarjati v nemščini, ki jo
obvladamo približno enako dobro. Tudi
zelo prijazni so in dajejo velike porcije.
Tuji jezik 3: Avstrijščina. Vsaka vas
ima svoje narečje. Ničesar nisva razumela, če se niso potrudili. So pazanimiv narod, ni kaj. Lepi spomini.
Kraji in ljudje
Zemljepis: Sever Nemčije je ena samaravnina s Severnim morjem, sredina
Nemčije je ravnina z gozdovi, Bavarska
ima nepregledne gozdove, zgornja Avstrija je podobna gozdnatemu Pohorju,
spodnja Avstrija je hitro minila, Koroška
je gozdnato gorata, Štajerska je dišala po
domu in gozdu. Vmes so tudi reke Mura,
Donava, Drava, Sava.
Začetnih 400 kilometrov je bil sam pesek, zelo sva se ga nahodila na tisti nemški
ravnini. Ko so se začeli iglasti gozdovi, jebilo kot poezija. Saj je bilo na ravnini tudi
lepo, le drugače se je hodilo. Nikoli nisem
ugotovil, zakaj sem laže hodil v breg. In
zakaj me je navijalo na ravnini. Čudno.
Avstrija je bolj ali manj en sam breg. Izredno lepa pokrajina, izredno lepi kraji,izredno lepi razgledi in pogledi. Orientacijo je dobro obvladati. Če ne, se hodijo
kazenski krogi. Naju so reševali precizna
karta, kompas in sreča. Pa so kljub temubili kazenski krogi, pridelala sva najmanj
5 % kazenskega izkupička. Menda pot obstaja tudi na GPS-zapisu. Ko jo bom nekoč
ponavljal, se bom gotovo do zob oborožil s
pripomočki – in prehodil kazenske kroge
le za hobi.
Spoznavanje narave: Narava je zakon. Je
Mati. Od 73 dni pohoda sva v naravi spala
60 dni, ostalo pa po kočah ter tu in tam
v penzionu. Samo spalna vreča, podloga
in konec. Mogoče tudi kakšna plastična
streha slučajnega prostora za piknik. Je
pa res, da naju je zeblo in večkrat zmočilo
in da so naju žrli komarji in vse, kar jemožno. Narava je narejena tako, da vsakžre drugega. Če ne bi bila na vrhu prehranjevalne verige in če se ne bi zjutraj
pravočasno umaknila s poletnega travnika
ob robu gozda blizu stoječe vode, bi bila pa
res hitro del narave. Dobesedno. Koliko ježivali, ko jih šteješ sredi budne noči! Sem
pa ugotovil taktiko napadanja komarjev.
Če jo kdo potrebuje, naj me poišče.
Ocvirki na poti so bili prav gotovo bivaki.
Kje vse sva spala …

Skozi različne države
Slovenija je bila prehojena med prvomajskimi prazniki leta 2006. Bilo je precej deževno. Na Trojanah so mokre kresove lahko samo gledali izpod vojaških šotorov.
Na Čreti je celo rahlo snežilo. Avstrija jepadla konec avgusta in v začetku septembra 2007. Na Koralpah je bil sneg, na Hochschwabu pa gosta megla. Nemčije sva
se lotila konec junija. Zaradi dolgega dneva in nenevarnosti snega. Nisva se uštela.
Spoznavanje družbe: Pot naredijo ljudje.
Tudi dogodke ob poti naredijo ljudje. In
na poti zopet ljudje. Oba sva se strinjala,da sva nekako posebna, ker lahko hodiva drug ob drugem toliko kilometrov in
toliko dni, 24 ur na dan. Brez incidenta.
Recepta ne poznam, ampak motivacijamora biti visoka. V drugem delu Nemčije
sem staknil že velik žulj na peti, ker sem
obul čisto nove čevlje. Šele deveti dan
sem ga lahko saniral, ko sem prišel doobližev. Za takšno pot potrebuješ višjicilj, ni kaj. Ljudje ob poti so bili prijazni,
veseli družbe, polni nasvetov in dobrihželja. V Nemčiji naju je v nekem mestu
ustavila neznanka in vprašala, če sva
dolgoprogaša. Ob pritrjevanju nama jestisnila v roko pet evrov. Imela sva jih
v žepu vse do konca, za zadnjo rundo

pred vlakom do doma. Zanimiv je bil
tudi ogled finala evropskega prvenstva
v nogometu pri prijazni nemški družini
ob obloženi mizi in polnih kozarcih. Ali
pa, ko sva se zbudila v dnevni sobi nekega"vzhodnega" Nemca in nama je za zajtrk
ponudil nekakšno surovo meso. Bljak.
In to po celonočnem druženju v vaškem
gostišču za vogalom.
Gospodinjstvo: Kuhala nisva, hrani nisva
namenjala niti prostora v nahrbtniku. Jedla sva v kočah, gostilnah, pri Turkih …
Športna vzgoja: Elementarno gibanje –hoja. Hoja skozi in skozi. In spet hoja.
Privoščila sva si tudi vmesno plavanje vvaških bazenih, kar je služilo tudi dvigovanju minimalnega higienskega minimuma,
ki je na poti dokaj trpel.
Glasbena vzgoja: Vsak večer sem zaspal
ob glasbi iz telefona, preko katerega sem
poslušal radio – ob spremljavi glasnega
smrčanja sopotnika. Še dobro, da sem
lahko sebe skupaj s posteljo premaknil
na varno razdaljo. Zraven sem bral knjigo
ali igral golf na telefonu. Ali pa preprosto gledal v zrak. Kakšen nor občutek!
Posnetke domačih izvajalcev sva imela
varno shranjene v elektronski napravi;
Kreslina, Predina, Avsenika in Saško Lendero – hec … mOznačevanje na poti je urejeno. FOTO: IGOR LAUKO

15

INTERVJU

Alpinizem je vedno tudi raziskovanje
Pogovor z Markom Prezljem
 Vladimir Habjan

Makalu z vrha Mera Peaka, kjer smo opravili začetno aklimatizacijo. Naravnost na vrh vodi
francoski raz, levo od raza je zahodna stena, desno pa južna stena, kjer poteka slovenska smer
iz leta 1975. FOTO: MARKO PREZELJ

16

O K T O B E R 2 0 11

Marko Prezelj se je letos vrnil z odprave, ki je poskušala preplezati
zahodno steno Makaluja, enega trenutno top himalajskih ciljev. To
je bila iztočnica za pogovor z njim, v katerem pa je Mark, kot ga radi
kličemo na odseku, nanizal še celo vrsto zanimivih misli. Mark se bliža tridesetletnici svoje alpinistične aktivnosti (2012). Od lani ni več
zaposlen v slovenski vojski, ker je dopolnil 45 let, čeprav še ima statusvrhunskega športnika.

17V malem šotorčku za bivak sva s
Stevom vsak večer in vsako jutro
nekaj ur talila sneg za pijačo in
jedačo. To opravilo terja veliko več
energije, kot se zdi opazovalcu, ki
se zanima predvsem za tehnične
podrobnosti vzpona. Vzpone
na visoke gore brez dvoma
zaznamujejo tudi bivaki, ki pogosto
odločilno vplivajo na končni"rezultat". FOTO: MARKO PREZELJ

Kot sam pravi, se mu tak način varčevanja zdi oddržave in vojske mačehovski, saj bi lahko našli rezervetudi kje drugje. Ta sprememba mu je precej spremenilaživljenjski ritem, zdaj se v večji meri kot prej z veseljem
posveča preživetju. Vendar če so ga odpisali drugi, samsebe še ni, saj ima pred seboj še vedno zahtevne izzive.
Leta 2012 imaš torej 30-letnico alpinistične dejavnosti. Boš kaj "praznoval"?
Podobno kot pred leti nameravam narediti predstavitev
resnega alpinizma s slikovno digitalno manipulacijo.
Nikjer nisem zasledil, kako si sploh začel splezanjem …
V hribe sem začel hoditi z očetom in mamo, kasneje leše z očetom, potem pa sem poiskal plezalsko družbo.
Plezanje me je potegnilo, bil je prvinski vzgib iz radovednosti, nič drugega.
Junija si se vrnil z odprave na Makalu. Vrha žal že
drugič niste dosegli. Po čem ocenjuješ, ali je bila
odprava uspešna ali ne?
Po tem, koliko sem se zares potrudil, koliko sem vložil
v projekt. Če sem z razmerjem med vložkom in rezultatom zadovoljen, potem se mi zdi uspešna. Ta je bila
v tem smislu taka. Bil sem dobro pripravljen, več pa
ne bi mogel iztržiti. Pogoji so pač bili, kakršni so bili.
Se je težko obrniti oziroma sprejeti odločitev, da je
odprava končana?
Je, a ne vedno. Prekinitev odprave na Mašerbrum nibila travmatična, ker smo ves čas tvegali. Tu pa je bilo
neprijetno, zato ker sem vedel, da to steno lahko preplezam. Vse je kazalo, da ne bova vstopila, kamenje jepadalo in bilo je slabo vreme. Kazalo je, da se bo vreme
izboljšalo, midva bi potrebovala tri dni lepega vremena,
18

O K T O B E R 2 0 11

vendar se ni. Odločitev je bila potem kar težka, vendar
je ne obžalujem. Slabo vreme te upočasni tehnično, pa
še psihično te tlači. Za to steno moraš biti našpičen!
Plezal si skorajda po vsem svetu. Kako si izbirašcilje? Kaj vse vpliva na odločitev?
Zelo različno. Včasih nisem točno vedel, kaj konkretno
me zanima. Zdaj me pritegne cilj, ki mora biti na nek
način zanimiv: ali je lepa oblika, lepa linija, neznan
teren. Makalu je klasična piramidna gora s strmo steno.
Zame je alpinizem še vedno nekaj raziskovanja, ne gresamo za to, da bi nekaj preplezal. Večkrat zapored iti
na isti kraj me dolgočasi, potrebujem spremembe. Na
tej osnovi tudi iščem cilje.
V zahodno steno Makaluja si se podal že drugič. Se
boš še tretjič? Tudi na Šišo Pangmo si šel dvakrat,
pa obakrat ostal brez vrha. Boš šel še tretjič? Kaj
pa Mašerbrum?
Šel bi tudi na Mašerbrum, pa na Šišo Pangmo v južno
steno. Dobro primerjavo si našel, ker na Šiši je bilo pa
obratno, tam je bil prvič povratek bolj travmatičen kot
drugič, zato ker odločitve nisem sam sprejel. Po 14 dnehje Tone1 rekel, da je odprave konec, jaz pa sem komaj
prišel k sebi. Ker so štirje dosegli vrh, ni hotel več ponepotrebnem tvegati, pa še Pavle2 je bil pomrznjen.
S te plati je bila odločitev razumljiva, ampak takrat
sem bil razočaran. Bil sem močan, vendar možnosti,
da bi se izkazal, nisem imel. Drugič na Šiši pa zaradi
snega sploh nismo prišli v bazo pod južno steno, pač
pa pod severno, tako da sem bil na isti gori, ampak z
dveh različnih strani. Takrat smo kar precej preplezali. Ja, na Šišo še enkrat, ampak z juga. Za Makalu je
1Tone Škarja.

2

Pavle Kozjek.

še prezgodaj. Ta trenutek, ko sem še malo utrujen od
vsega, bi raje rekel, da ne. Mogoče bom čez dve, tri letaže drugače mislil …
Imaš že ožji izbor bodočih ciljev?
Imam veliko idej, ki jih niti slučajno ne bom vseh uresničil. (smeh)
Boš povedal, katere, ali so še skrivnost?
Ni nobenih skrivnosti. Konkretni cilj, ki ga skušamže dlje časa uresničiti, je Rimo v indijski Himalaji. Tja
bi zelo rad šel, vendar ima Indija to slabost, da so tam
birokratski zapleti grozni. Tudi na Mašerbrum bi šelše enkrat, a z druge strani. Potem je v Pakistanu večšest- in sedemtisočakov, ki me zanimajo. Tudi v bivših
ruskih republikah še nisem bil …
Kaj najraje plezaš? So to dolge kombinirane smeri
na visoke vrhove? Kaj ti najbolj odgovarja, kar setehnike plezanja tiče?
Najbolj všeč so mi kombinirane smeri, da je čim bolj
pestro, da se večkrat zamenjajo skala, led in sneg. Takega
plezanja se zlepa ne naveličam, ker moraš biti ves čas
pri stvari. Pri skalnem plezanju, npr. v El Capitanu, je
sicer težko, ampak je ves čas podobno. Če bi izbiral
med El Capom in kombinacijo, bi raje izbral slednje.
Torej ne moreš reči, da si bolj skalni ali ledni
plezalec …
Tako. Najbolj mi je všeč univerzalno plezanje. Rad tudi
turno smučam, plezam v ledu, skratka, všeč mi je menjavanje letnih časov.

Po čem ti odprava ostane v spominu? Bi lahko katero od njih izločil?
To je težko reči, ker je vsaka nadgradnja prejšnje. Vsaka
te malo sprovocira, da si naslednjič malo drugačen,
boljši, da se korigiraš v tem smislu, da bolje plezaš ali
se bolje odločaš. Gotovo so bile odprave, ki so intenzivneje usmerile tok mojega alpinizma, Kanč3 zagotovo,
nobena pa ni bila taka, da bi rekel, da ni imela nobenega
vpliva. Lotse Šar je bil strašen. Če me alpinizem ne bi
res vlekel, bi takrat najbrž nehal plezati. V 62 dnehv bazi je bilo dva dni lepega vremena! Ko smo šli izbaze, se tudi obrnil nisem, da bi pogledal v steno. Čo
Oju spet po svoje, pa Šiša … če grem v bližnji čas, paČomolari. Ta je bil čisto drugačen, tudi super. Pa leto
2006 sploh, saj sem bil v desetih mesecih kar na treh
odpravah. Ne morem torej nobene odprave izpostaviti
in reči, da bi bila posebna. Od tistih treh "v paketu" meše danes glava boli …
Nekje si napisal, da so na vsaki odpravi nepozabne
zadeve. Kaj si mislil s tem?
Na vsaki odpravi si z nekaj ljudmi, s katerimi si deliš vse.
To je tako, kot bi se za en mesec z njimi poročil. Dogaja
se čuda stvari in jih težko pozabiš. Ko se srečamo, se jih
spominjamo, vendar ima vsak drugačen spomin. Tomi je zelo všeč, ta socialni del odprave, kako z ljudmi
isto doživljaš različno, to je super.
Katera stena je danes izziv?
Vse stene so izziv. (smeh)
3

Kangčendzenga, 1991.

Med cvetočimi grmi ob povratku iz baze smo se hitro reverzibilno aklimatizirali. FOTO: MARKO PREZELJ

XXX

19

1
2

3
4

20

O K T O B E R 2 0 11

To je dober stavek za naslov …
Ampak podnaslov bi moral biti: Pomembno je, na kakšen način jih preplezaš! Z stena Makaluja je že preplezana, samo ne v alpskem stilu, torej izziv je način:čim bolj fer se stene lotiti. Ne vem, južna stena LotseŠara prek najbolj strmega dela, recimo, to je noro za
tak stil. Sodobni alpinizem, tudi slovenski, je na nek
način žrtev številk in komercialnega pristopa. V nekem obdobju generacije, ki je bila sposobna plezati,
zbiranje osemtisočakov ni več zanimalo. To je logično,
saj je osemtisočak po normalni smeri lahko častitljiv
osebni cilj, razvoj alpinizma se je pa usmeril drugam.
Na svetovni ravni so osemtisočaki vedno bolj zanimivi za komercialne odprave. Plezali smo na primer na
Gjačung Kang, ki je 48 metrov nižji kot 8000 metrov,pa še jezik si zlomiš, ko ga izgovoriš. Kako boš "prodal",da je to nekaj zahtevnega? No, k sreči si mora najprej
vsak odgovoriti na vprašanje, zakaj bo to "prodajal".

Se pa strinjaš, da so bile kolektivne odprave,
kakršne je nekdaj organizirala PZS, za razvoj
potrebne …
Absolutno, ne le za razvoj slovenskega alpinizma, sajsedanjega alpskega stila brez ekspedicijskega obdobja
ne bi bilo. Če rečem, da je to preživeto, to ne pomeni,
da takrat ni bilo nič vredno. Vendar je šel čas naprej.
Pri ekspedicijskem stilu je sporno tudi to, da odpravarji
največkrat ne počistijo stene in ne poskrbijo za to, da je
teren čim bolj tak, kakršen je bil ob njihovem prihodu.
Bi te zanimal single push vzpon na osemtisočak?
Načelno ja, vendar mislim, da gre za zdaj pri tem za
manj zahtevne smeri ali pa zelo tvegaš, to pomeni, dagreš brez počitka iz baze gor in nazaj. Na Aljaski se toda početi, ker je 24 ur svetlo, v Himalaji pa ni. Tam seponoči v zahtevnem svetu težko hitro giblješ ali pa se
izgubiš. Če boš izbral tako smer, kjer je večji del smeri
enostaven, je pa čisto vseeno, če enkrat prespiš.

Enkrat si zapisal, da si "začutil prvinski strah predsvojimi pohlepnimi željami". Se kdaj ustrašiš saJe do potrebnih podatkov za nove vzpone težko
mega sebe? Se ti zdi to zdrav strah?
priti?
Pravzaprav me je še zdaj včasih malo strah.
Je, ja, ker je videti, kot da je informacij cel
Pa to ni tisti strah, ko ti za hrbtom nekaj
Vsak, ki je šel kdaj kup, ko pa začneš bolj resno iskati, spoznaš,
poči. To je takrat, ko čutiš tesnobo, ko imašda je veliko prazne slame. Največ je informav hribe in je "prerezal cij za že obdelane cilje, ko pa iščeš kaj novejželje in ne veš natančno, ali bo ali ne bo, pa
črto", ko ne moreš več šega, pa jih ni veliko, tisto, kar je, pogosto
še preveč jih imaš. Jaz jih imam, pa ne gredo
vse v ta časovni okvir, sploh zato, ker menazaj, takrat ko bi ni uporabno. Ko smo šli na Čomolari, sem
zanima vse živo. Danes pa moraš plezanjušele od Rogerja Payna, ki sem ga naključnorad, pozna občutek, srečal v Tokiu, dobil potrebne podatke, inposvetiti celo leto, če hočeš biti dober samo
na enem področju. Za kombinatorca je toko se moraš sproti sicer tako, da sem jih takoj naložil na ključek,
težko, zato me je svojih želja strah.
odločati, ko je vsak ki smo ga kupili kar v bližnji trgovini. Cel
kup ljudi podatke drži zase, sploh Angleži sokorak pomemben ...
Plezanje z vlečenjem vreč ti ni nikoli
znani po tem. Če gledaš na to z nacionalne
odgovarjalo?
plati, to niti ni slabo.
Mislim, da s takim stilom lahko prideš tako rekoč, kamor hočeš. Doug Scott je rekel, da če po fiksih splezaš na
Si eden tistih, ki si je že kmalu začel iskati soplevrh osemtisočaka, nikoli nisi niti šel iz baze, kar je zelo
zalce iz tujine, kar v domačih alpinističnih krogih
res. Vsak, ki je šel kdaj v hribe in je "prerezal črto", koni vedno naletelo na odobravanje …
ne moreš več nazaj, takrat ko bi rad, pozna občutek, ko
A je sploh kdaj?
se moraš sproti odločati, ko je vsak korak pomemben,
ko v bistvu testiraš svoje odločitve, ali si spodoben iti… zadnja leta pa plezaš z mnogimi za celo genenaprej ali ne – miniatura življenja. Alpski stil je točno
racijo mlajšimi alpinisti. Kako izbiraš soplezalce
to, ekspedicijski pa posvečuje sredstva za dosego cilja.
oziroma kaj se ti zdi pri tem pomembno?
Tam se vse naredi za to, da je čim manj negotovosti, kar
Omenil sem že, da mi je socialna komponenta alpiniznima več realnega stika z osnovami alpinizma.
ma pomembna. Težko bi rekel, da soplezalce izbiram
kot neke zakonske partnerje. Tu je veliko intuicije inmalo naključij. Tisti, s katerimi grem na odpravo, že
Fotografije na strani 20:
morajo biti toliko preizkušeni, da se ne sekiram, da
1: Druga aklimatizacija je bila namenjena privajanju na višino in na
sem narobe izbral. S tujimi alpinisti sem začel plezati
bivakiranje ter plezanju v manj ugodnih pogojih. V dveh dneh smo
na taborih, ki so jih organizirali zunaj, kamor pridejo
splezali na vrh (6682 m) na južnem grebenu Makaluja. Vzpon tehnično
s celega sveta. Meni se je to zdelo zelo zanimivo, ker so
ni bil zahteven, spremljal pa nas je močan veter s sneženjem.
FOTO: MARKO PREZELJ
prišli iz drugega kulturnega okolja, tudi jezikovnega,z drugačno tehniko, vse to je bilo izziv. Kar naenkrat
2: Ruski stil na nalepki v čajnici ob poti; v marsičem dobro ponazarja
nasprotje alpskemu stilu. FOTO: MARKO PREZELJ
sem spoznal, da Slovenci nismo nič slabši, pač pa v
marsičem še boljši. Marsikdo tam je bil pomehkužen
3: Med molilnimi "pripomočki" na aklimatizacijskem trekingu
FOTO: MARKO PREZELJ
in to je bilo dobro za samopotrditev. Zdaj Slovenci
sicer visoko kotiramo, takrat pa še ni bilo tako. Zato
4: Med povratkom v Kathmandu smo imeli precej dela, da smo vozila
mi je bilo pomembno, da mi je človek, s katerim sem
spravili prek blatnih odsekov. FOTO: MARKO PREZELJ"

21

plezal, sedel, tako kot se dva psa povohata in gresta
Alpinizmu si posvetil vse življenje. V čem je zateskupaj po ulici.
največja vrednota alpinizma?
Podobno sva pokala štose že z Radom,4 s katerim(razmislek) To, da sem spoznal sebe, v fizičnem in psisva bila prva stalna soplezalca. Oba sva prihajala iz
hičnem smislu. To ne pomeni, da znam in zmorem
različnih okolij, a sva drug drugega spoštovala. On jevedno prav odreagirati, ker je spremenljivk preveč.
bil s kmetov, jaz iz mesta, ampak sva oba to različnost
Dal pa mi je cel kup prijateljev, vem, na koga se lahko
cenila. Jaz sem hodil v srednjo šolo, on je
zanesem. Ko sem gradil hišo, sem imel na
že delal, kar je bilo spet super, ker je imel že
gradbišču razne mojstre, ki jih ne moreš
Slovenski alpinizem preizkusiti, saj vsi po malem blefirajo. Ne
avto, jaz pa ne. (smeh) Tudi pri plezanju sva
v svetu visoko kotira inbila različna, njemu so ležali previsi, ker jebi rad nobenega užalil, a v normalnem živbil klen kmečki fant, kline je dobro zabijal,
mislim, da marsikdo ljenju se vsi malo pretvarjamo. V hribih,
jaz sem pa imel rad plate, neko muvanje.
ko gre zares, se še sam pred sabo ne moreš
pozna Slovenijo zgolj in takrat tudi drugega lažje spoznaš. Tam(smeh) Tako sva se lepo dopolnjevala inoba v vseh pogledih napredovala, ne samotudi najmočnejši zacvilijo. Brez alpinizma
zaradi tega.
plezalsko. Podobno je bilo, ko sem si našel
bi težko živel.
soplezalce iz drugih okolij, takoj sem nekaj
Je zate alpinizem šport ali kaj več?
pobral od njih, oni pa od mene. Takoj si bolj urejen v
Ne bi rekel, da je več, je pa drugačen. (razmislek) Kdor
tem smislu, da se ne moreš na štantu pregovarjati, pač
pa se moraš hitro zmeniti, tudi če s soplezalcem nese danes ne gre "športnega" alpinizma, bo težko kajgovorita istega jezika. To mi je bilo všeč in mi je še zdaj.
prepoznavnega dosegel, zato ker moraš trenirati, pa boljšporten odnos moraš imeti do vsega. Malo romantične
igrivosti, ki sem jo prej omenil, moraš tudi ohraniti,
Se od mladih tudi ti kaj naučiš?
mislim, da mora to imeti v sebi vsak športnik. Če ni
Seveda. Z mladimi je podobno. Zdaj v mladih vidim
sebe 25 let nazaj, in kake neumnosti sem počel. Na
malo razigran, bo težko dobro igral. Vsak doživlja alBagiratijih kjer smo bili z Lukom in Rokom,5 je ves
pinizem po svoje. Sam potrebujem malo zajebancije
teden snežilo in sta bila motivacijsko na tleh. Jaz pa
in romantike. Ko npr. nekam prideš in se ti odpre lep
sem rekel, da bo že, čeprav tudi sam nisem bil čisto
pogled, pa rečeš uauuu in te videno res navduši, ne rečeš
prepričan. (smeh) In potem smo preplezali en raztežaj,uauuu samo zato, ker vsi tako rečejo. (smeh)
drugega in še tretjega. V zadnjem sta bila tudi onadva
že sproščena. Če sta prej vse spraševala mene, sta se
Koliko je danes v alpinizmu še pomembna zgodba?
takrat bolj postavila zase in se mi že malo posmehovala
Je, seveda, samo to je lahko tudi zlorabljeno. V bistvu(smeh), kar pa mi je bilo všeč, saj sta z mene vzela delje zgodba tisto, kar ti po vzponu ostane. Tisto, kar sem
bremena. Do zadnjega bivaka smo tovorili nerodno
jaz doživljal, je itak že zdavnaj pogorelo, če pa me titransportno vrečo in je bilo jasno, da smo z njo presprašuješ, kako je bilo, ti pa lahko takoj povem eno
počasni. Razmišljal sem, kako si bomo razdelili tovor,
zgodbo. Najbrž bo povedano blizu tistega, kar sem doko je zjutraj Luka predstavil idejo, da bi jo kar vrgli čezživljal, če pa si ti to "po moje" razumel, je že druga stvar.
steno. Nekaj mi je reklo, naj bom tiho. Rok se je hitro
Alpinizem je absolutno zgodba, čeprav nisem nikoli
strinjal in res smo jo vrgli. Sam takrat te možnosti nisem
plezal s tem namenom. Če sem odkrit, kdaj pa kdaj sevidel, onadva pa sta mi jo pokazala in dokazala, da je
mi je že fajn zdelo, če sem se malo pohvalil, ko sem bilbila izbira dobra. Hvaležen sem, da se lahko od mlajših
mlajši, ampak da bi samo zato šel v hribe, da bi zgodbe
učim tudi čisto tehnično plezalsko.
pravil, pa nikoli. Vedno je bolj mene zanimalo, kako bo.

"

Tone Škarja je leta 1990 v PV napisal, da je Marko
Prezelj "mlad, močan, natančen, priden, sposoben, zvest, ni suženj alpinizma. Ima ga le za igro,
kar v resnici je."6 Je alpinizem res le igra?
Ja, mislim, da je. Mama mi še zdaj pravi: "Kdaj se boš
ti zresnil?" Alpinizem je sicer resna reč, vendar če gavzameš preveč resno, potem je treba tudi več vlagati
v prepoznavnost, iz tega pa lahko nastane medijski
alpinizem. Skratka, če sprejmeš, da je alpinizem resna
stvar, moraš to potem "prodati" kot vsako resno stvar,
to pa je težko, saj je hribovski trg majhen. (smeh)

4Rado Nadvešnik.

5

Luka Lindič in Rok Blagus.

6

Planinski vestnik, 1990, št. 1, str. 13.

22

O K T O B E R 2 0 11

Je od alpinizma tudi kakšna "korist"? Kaj lahko
alpinizem dá družbi?
To je dobro vprašanje. (Premislek) Družbena "korist"
alpinizma, sploh slovenskega, je v tem, da nudi prepoznavnost. Slovenski alpinizem v svetu visoko kotira in
mislim, da marsikdo pozna Slovenijo zgolj zaradi tega.
Kaj pa druge zadeve, na primer kultura? In notranje bogatenje človeka?
Gotovo je alpinizem pustil za sabo cel kup umetniških
sledi, ne le črt v stenah. To so knjige, filmi, kipi … Razmeroma veliko alpinistov ima še neko drugo potrebo
po izražanju. Če bi to vprašanje sprevrženo obrnil, bi selahko vprašal, kakšna pa je družbena korist rokometa
ali nogometa … Če gledam sebe, pa je to neko sebično
gledanje. Jaz sem bolj "bogat", družba pa lahko gleda
moje fotografije. Nekdo drug bo napisal knjigo, da bodo

Marko Prezelj v zahodni steni Makaluja. "Razmere za plezanje niso bile idealne, vendar sva dobro napredovala, ker se nisva ves čas varovala."
FOTO: STEVE HOUSE

dobili ljudje navdih. Mislim, da je tega v alpinizmu
več kot v marsikaterem drugem športu, pa spet ne bi
rad nikogar zapostavil. Je pa ta dejavnost prevečkrat
podvržena senzacionalističnemu gledanju, da od teganič ni. Še od marsičesa direktno nič ni, pa ljudje negledajo na to tako negativno.
Nekje si napisal, da na vrhu občutiš praznino ...7
To se mi je zgodilo večkrat. Če priplezaš na vrh naravnost iz težke stene, je občutek močnejši. Na Čo Oju, ko
sva z Radom prišla na rob stene in potem še eno uro
tavala in iskala vrh, ki je velik kot nogometno igrišče,
pa je bilo drugače. Spet drugače je bilo na Kanču, ko
je Andrej8 že bil na vrhu in sem mislil, da greva zato
lahko dol. Vrh mi takrat ni bil pomemben, a če ne bi
šel gor, bi bil kasneje slabe volje.
Leta 1996 so vaju z Andrejem Štremfljem krepko
potolkli seraki in sta se izvlekla z veliko sreče. Si se
kdaj vprašal, zakaj to počneš?
Veš, da sem se. Ne toliko zakaj, pač pa, ali je še vredno in ali je na koncu še "plus". To sem zasledil tudi vŠkarjevi knjigi. Zakaj je on preživel, kdo drug pa ne?
Tudi sam sem se že začel podobno spraševati. Ne bi se
rad zapletal v kake religiozne razprave, pa vseeno semi zdi, da je to en košček usode, mora biti.

7

Planinski vestnik, 1989, št. 2, str. 58.

8

Andrej Štremfelj.

Bi lahko potegnil vzporednice med obema zlatima
cepinoma: težavnost smeri, okoliščine, oprema,zgodba …?
Ne, ta primerjava ni možna.
Zakaj?
Na Kanč sem se priklopil ideji, ki jo je imel Andrej.9
On je bil tisti, ki si je to zamislil, jaz pa sem se mu
pridružil. Po 15 letih na Čomolariju pa sem bil jaztisti, ki je moral večino opraviti sam. Tega se ne daodmisliti. Zato so odprave tako zanimive, ker jih ne
predstavlja samo vzpon, pač pa je to še skupek opravil
prej in potem, ki sam vzpon v bistvu obremenijo, pa
ne mislim z negativne strani. Če se pol leta ukvarjaš z
eno odpravo, je vzpon drugačen, kot če samo prideš,
se privežeš in plezaš.
Kaj pa težavnost plezanja, je primerljiva?
To pa je. Mislim, da je bilo tehnično na Čomolariju
še težje.
Znano je tvoje stališče o nesmiselnosti tekmovanja
v alpinizmu. Ali se ti ne zdi, da so nagrade za mlade alpiniste vseeno neka spodbuda?
Mislim, da. Vprašanje pa je, kako mladi razumejo nagrade. Lahko kar naenkrat mislijo, da so boljši, kot sov resnici. Po vseh teh letih je zame lestvica težavnosti
enostavna, štiristopenjska: lahko, težko, z več treninga
9

Andrej Štremfelj.

23

ali v boljših razmerah bi verjetno še šlo in zame vsekakor
pretežko. (smeh)
Kje so meje alpinizma? Ali sploh so?
Vedno bolj vidim, da jih ni. Smeri, za katere sem mislil,da jih ni možno preplezati, so zdaj že preplezane. Danes vidim smeri, ki jih jaz ne bom preplezal, jih bo pa
tisti, ki bo treniral. Za njim pa bodo prišli spet drugi,
ki bodo imeli še boljše pogoje. Poglej, kaj počnejo všportnem plezanju, to je bilo včasih nepredstavljivo!
Alpinizem gre v podobno smer, vendar to ne bo nikolimasovni šport.
Greš kdaj še plezat s kakim Kamničanom?
Grem, če reče in če ima idejo.
Jaz ti rečem …
(smeh) Za zmeniti se je. Problem je pogosto v tem, da
sem gorski vodnik in lepe dneve razporedim za vodenje,
potem je tu še družina … Grem z veseljem, nerad pa
plezam z ljudmi, ki nimajo idej, kam bi šli.
Bi te, na primer, zanimal normalni pristop na
osemtisočak? Bi ga vodil?
Težko rečem, ne vem, kaj me bo zanimalo čez pet let.
Plezanje samo kot tako me zelo zanima. Rad bi se še
enkrat preizkusil športnoplezalno, da bi videl, do kod
pridem.
Kako si se našel v vlogi gorskega vodnika?
Vodništvo mi je všeč, ker nekomu pomagaš doživeti
nekaj, česar sam sicer ne more. Vodnik je dober, če si
pridobi toliko zaupanja, da gostu izbere cilj, kar je še
dodatna odgovornost. Izziv vodništva je, da gre gost
domov bolj navdušen, kot je bil na začetku, in da se od
vodnika tudi nekaj nauči, ne samo, da dobi "žig". Pro-

Plezalski del ekipe (od leve):
Marko, Boris, Rok, Luka in
Steve. V bazi je bil z nami še
zdravnik Scott Boughton.
FOTO: MARKO PREZELJ

24

O K T O B E R 2 0 11

blem je, ko dobiš nekoga, ki je ozko trofejno usmerjen,
ki ga zanima samo vrh in ga je težko zadovoljiti, sploh,če je slabše vreme. Takega na vrhu hitro mine navdušenje in že je v mislih drugje. Človeška komponenta
je pri vodništvu še pomembnejša kot pri alpinizmu.
Veliko predavaš po svetu. Je to zate naporno? Imašzato boljši stik s svetovnim alpinizmom?
Je odgovornost, ker nobenega predavanja ne naredim"kar tako". Predstavitev mi mora biti všeč, nerad kažem
iste slike dvakrat. Na vsak način pa je to tudi dobra
priložnost, da koga srečaš – osebno pa tudi nazorsko.
Kaj ti pomeni fotografija? Je alpinistična fotozgodba tudi pomembna?
Na začetku so mi bile vse slike pomembne, zdaj pa mijih je z ene odprave zares všeč le nekaj. Na odpravah
fotografiram zase kot za dnevniški zapis. Ko potem
gledam slike, se spominjam, to je torej moj intimni
zapis. Nekateri pa pišejo dnevnik.
Si kdaj razmišljal o svoji knjigi?
Sem. Prejel sem že dve ponudbi od tujih založnikov, pa
se nisem odločil za izdajo. Mislim, da nimam talenta za
sproščeno pisanje. Sem prevelik perfekcionist in vsako
besedno petkrat obrnem, kar je zame muka. Če bi selotil knjige zdaj, bi bila zagotovo "slikanica", fotografije
bi imele vsaj toliko teže kot besedilo, ker se tako lažje
izražam. Morda pa bi šel v knjigo v obliki pogovora.
Tole obogativa, pa bo …
Ampak vprašanja bi morala biti povezana. Pa za takintervju bi moral raziskovati, kopati vame, kar pa jetežko in bi trajalo …
Seveda, razumljivo, ideja pač … m

PLANICA–POKLJUKA

Osem nepozabnih dni
Z najstnico po Župančičevih in Vodebovih sledeh Boris Sedej

Zadnja etapa poti PP od Luknje Peči proti Krmi FOTO: BORIS SEDEJ"Atiii?"Ah, ta mularija, kaj bi pa zdaj spet rada?
"Jaaaa?""A veš, da nisem še nikoli spala zunaj?
Mislim tako, brez šotora."
Uh, to pa postaja zanimivo. Hitro vržem
kost svoji štirinajstletnici. "Hja, ni problema, greva na PP? Ene pet dni, s spalkami
in kuhalnikom ..."
"Jaaaaaa.""Ampak bo naporno, plezanja je malo,
rušja pa veliko.""Bomo zmogli, bomo, saj veš, a ne?"
In tako se je začetek letošnjega avgustasredi vlažnega in turobnega vremena zgodba začela. Ko sem nastopil še drugi del dopusta, se je kot po božjem naročilu uredilo
še vreme, oblaki so se umaknili v preteklost
in ostali sta le še dve izbiri: greva ali ne greva.
V sredo dopoldne se odločiva za avtobusni
prevoz v Planico. Čas beži, zadnje minuteše tlačiva stvari v nahrbtnika, ki sta že zdav-

naj polna. Žena se naju usmili in skupajskočimo v avto.
"A boš šel kar v opankah?"Ah, baba, a ne vidi, da imam gojzarje v
rokah? "Itak, da ne, ti kar vozi. Če si je gospod Bean med vožnjo umil zobe, se bomtudi jaz preobul!"
Prispemo tri minute pred odhodom, šečao mamice in hčerkice in ... "Ups, palice
sem pozabil vzeti!" Zadene me pogled, ki bi
pametnega ubil, meni pa dopove, da bomtokrat obsojen na brez, nato že pripelje
avtobus in po dolgih letih vstopim vanj.
Nežen uvod v svet iskanja
Planica–Tamar
Tik pred temo prvega dne se nama v Planici
zgodi prvi izjemni uspeh. Balvan z oznako
PP, ki se ga baje ne da spregledati, spregledava za šalo malo. Ali drugače povedano,balvan bi bil pravi, le PP oznake nima.

Namesto iskanja si raje poiščeva primerno
kotanjo, po večerji smukneva v spalni vreči
in se prepustiva čaru prve noči na prostem.
"Ati, glej ti to, koliko je zvezd. Kateri je
Veliki voz?""Hm, ne vem točno, a ne ubadaj se z vozovi. Raje si kake lepe zvezdice izberi, in ko
bo prišel pravi fant, ti jih bo klatil z neba ..."
"Ah, bučman!"Ker čari noči nimajo nobene povezaves čaranjem, se tudi zjutraj nobena oznaka PP ne pričara na balvan. Izpod časti senama zdi že na prvem metru izgubiti, pa
ubereva drugo taktiko – namesto po opisu
za nosom. Zapodiva se mimo balvana brezoznake do prvih skal. Ker ne srečava nobene
poti, se nama vsiljuje misel, da je potka bolj
desno, in iz prvega cika nastane drugi cak,ki naju le pripelje do zmagoslavja. Lovska
stezica se vije skozi prijeten gozdiček, višje
se umika v desno in malo tuhtam, da sva
na kaki bivši šverc potki v Italijo. Pa je strah25

Po izpostavljenih policah FOTO: BORIS SEDEJ

odveč, oznaka PP občasno potrdi smer, inko se čez Vratca prekobaliva na Ovčjo stran,se že vidiva v naslednji urici v Tamarju priNadiži. Možic nama kaže pot, grapa pa jevedno bolj skalnata in strma.
"A tu dol greva?" vpraša Sara.
"A se nisva zmenila, da bova skupaj iskala
pot? Ravno toliko vem kot ti!" ji zaupam
dvom.
Ura je enajst, sonce bi rado spražilo
skale, po katerih se potikava, pred namapa se nasmiha senca in odločitev ni težka.
"Malica?" predlagam postanek. Po skalahraztegneva spalki, da se sušita, midva pa
si vzameva opoldanski odmor. Med žvečenjem sendviča tuhtam, kje sva zgrešila.
Kakih sto višinskih metrov nazaj morava.
Zadnji možic ni bil potrditev poti, ampak
znak, da je potrebno zaviti desno! Tako postaneva že prvi dan pametnejša za novo
izkušnjo.
Popoldne sonce neusmiljeno nabija vpobočje pod Travnikom, kamor vodi naslednja etapa. Na dopustu sva, ne na tlaki, zato
se raje zavlečeva v osvežujoč objem Nadiže.
Šele proti večeru si oprtava nahrbtnika. Ob
mraku prilezeva do poraščenega pomola
Kumljah, tik pod vstopom Tschadove smeri. Posteljeva si v zeleni kotanji, skuhava
instant špagete, opazujeva gnečo na nebu
ter lučke v dolini in se spravljava spat.
"Glej, utrinek!""Vau, si si kaj zaželela?""Mhm.""Upam, da vsaj kak liter ledenega čaja.""Bumbar!"Baje, da ne smeš na glas izreči želje, sicer
se ti ne izpolni. Bo že držalo, ta se ni.
26

O K T O B E R 2 0 11

V kraljestvu gamsov inalpinistov
Tamar–Sleme
Ker sva včeraj opravila vzpon do Kumljaha,
sva danes prava carja. Namesto švicanjav breg naju čaka sestop pod steno proti
pomolu Lopa. Videti je drobljivo, tečno,
zoprno, pa si nadeneva čeladi, na doseg
pripraviva še pas in vrv. Kmalu se izkaže,da sva zlahka kos takim potem. Brez problema preskočiva Lopo in se usmeriva proti
Malemu slemenu. Vmes naletiva na majhne
curke vode, ki jih usmeriva v plastenke inše ena skrb je rešena.
"Glej, tu gor gre pa Aschenbrenner,"navržem.
"Za to sem že slišala," prikima.
"Tam zraven, vidiš belo liso, tam je pa
Varianta.""Mhm.""A vidiš, tam bolj levo je pa Zajeda.""Hehe.""Pa tam na koncu Raz, tam vmes je ...""Hahaha."Debelo pogledam, reži se mi kot pečena
mačka.
"Haha, poglej, kaj piše v vodničku. Za
odcvetelega alpinista je to popotovanje eno
samo obujanje spominov."
Utihnem. Mislim, da sem storil edino
pravilno.
Na Malem slemenu iščeva možica z vpisno knjižico, pa ni ne enega ne drugega.
Ko spet pokukava v vodniček, piše, da se
nahaja na Lopi in ne tu. Pa bi prisegel, da je
doma pisalo drugače. Solidno napredujeva
pod Mojstrovke, kjer zagledava dve postavi.

Alpinista, ki se ravnokar podajata v Smer
Debelakove.
"Dober dan.""Dan, iz kje pa vidva?""PP delava, jo poznata?""Hmmm, ja, sva videla ene oznake naskali, a to je to?"Ja, to je to, in ravno ene toliko je ta pot tudi
znana med alpinisti. Malo še pokramljamo
in odpraviva se dalje. Ustavi se nama na melišču nad zadnjo skalno stopnjo. Nekaj časatraja, da nama kapne v oko smer – desnočez grapco, pa malo navzgor, nato polička, kinaju dostavi na melišče pod preval Slatnice.
Tu se druga etapa zaključi, ura je malo čez
poldne, pa si privoščiva počitek z razgledom
na Jalovec in njegovo družbo.
Pozno popoldne se zapodiva do Vratc,
da bi našla začetek tretje etape. Tokrat nama
gre kot po maslu, najdeva balvan z oznako.
Potka kaže rahlo navzdol, kar se sklada z
opisom. Pa se zopet malo zatakne. Iščeva
navzgor in navzdol, tu naj bi bila oznaka,pa spet nič ne drži. Odloživa nahrbtnika in
iščeva, pa po uri lomastenja v vse možne
smeri obupava. Vrneva se k ovcam, kjer
bova prenočila.
Do teme je še tri ure, Sara ureja prenočišče, sam pa grem spet v raziskovanje. Po
dveh urah sem opraskan, žejen, utrujen inzadovoljen. Prehod sem našel in vrnem sena kuhano večerjo.
"Veš, kaj bi zdaj pasalo?" vpraša.
"Liter ledenega čaja?""Mah, jaz sem mislila na ogenj, kitaro inprepevanje. Ali pa vsaj zadnje.""Ne nori, jaz bi rabil orožni list, če bi hotel
prepevati.""Pa saj tu ni nikogar!""Ti drugače misliš, kot ovce slišijo."
Pod neuglednimi vrhovi po
izjemnih prehodih
Sleme–Krnica
Ponoči naju malo moči dež, a ni panike.
Zjutraj se veselo odpraviva po včerajšnjih
sledeh.
Hitro nama gre, kot bi mignil, sva na koncu zračnih Korenskih polic, kjer naj bi se
spustila nadstropje nižje. To nama elegantno
uspe po razu, ki naju dostavi naravnost na
zelen pomol – pa ne že spet! Iščeva kamnitega možica v obliki nagrobnika, kjer jevpisna knjižica. Stikava po luknjah in se celo
nekoliko vrneva, ampak nič. Da ni preveč
grobnici podoben in so ga ukradli?
Odpraviva se dalje, v gozdnati greben sezaženeva preveč desno, za kar sva nagrajena

z veličastnim plavanjem po gostem rušju.
Sva v prednosti sence in na vrhu postaneva prvaka. Malo je manjkalo, da bi se do
konca sam sebi zasmilil. Na drugi strani
pa naju čakata zlobno sonce in lepa stezica,
ki v naslednjih metrih zamenjata vlogi. Iz
sonca nastane nekaj prijetne senčke v grapi,
iz lepe stezice pa podrt prehod pod sedlo
Vavovje. Na njem se pogled končno razpre,
zamenjajo se tapete čudovitega ozadja, sedaj
lahko opazujeva povsem druge vršace.
Spust v dolinico je brez kosmatih dodatkov, suvereno zakorakava po nečem, kar bi
lahko bila tudi lovska stezica, in ko pod vrhom Mavrinca zaslišiva človeške glasove, si
oddahneva. Kljub včerajšnjemu neslavnemu
začetku se nama je tretja etapa lepo iztekla.
Namesto bližnjice v Krnico izbereva
pot v Kranjsko Goro, kjer nabaviva predvsem cedevito in se popoldne parkirava
na bregovih Velike Pišnice. Šele zvečer, ko
se sonce začne skrivati za vršaci, kreneva
proti Krnici. Časa ni veliko, pa jo ubereva
po svoje na kosmati greben, kjer pristaneva
pri macesnu z vgrajenima mehkima posteljama. Zraven je v paketu še kamen v oblikištedilnika, pod katerim domujejo požrešne
mravlje, ki sestradano planejo na vsako kapljico polite juhe. Ker je med kuhinjo inspalnico le slabega pol metra, poizkusiva zzvijačo – na drugo stran nakapljava nekaj
juhe, ki jo bodo morda imele raje kot naju.

"Kateri izmed vozov je Veliki voz?""Kako to misliš, izmed vozov?
"Kamorkoli pogledam v nebo, lahko iz
zvezd sestavim voz. Le odvečne zvezde si
izbrišem," mi razloži. Oh, le kdo si je izmislilotroke?
ZElena divjina na domačem
igrišču
Krnica–Kurji vrh
Včeraj sva bila nekoliko preveč pridna inverjetno je prava potka pod nama. Kmalu
res zaslediva nekaj, kar bi ji bilo lahko podobno, ko pa naletiva na možica in oznako,
dobiva še potrdilo. Prikobacava se čez Lipni in Kačji graben do "lapornih skladov",
kjer na najino veliko veselje curlja voda. Z
malo iznajdljivosti imava vseh osem litrov
plastenk polnih in pripravljena sva na nadaljevanje. Sledi kolenogriz do pod steneStržiča, pod njim pa spet nobenega možica,niti vpisne knjige. Hodiva sem in tja, gledava
po poličkah in za grmički, nič.
"Juhej, možic, že drugi danes!" ne moreskriti navdušenja moja najstnica, ko ga
vendar najdeva. Ženskega spola je, radovedna in brskanje po skromnih vpisih ji je
v posebno veselje.
Nadaljevanje do Rušnatega grabna sezaplete, opraskana in naveličana pretepanja z rušjem se vanj zagledava iz vzvišene

perspektive, kar seveda pomeni, da sva previsoko. Na kraj pameti nama ne pade, da bi
se vračala v bitko z rušjem, raje poizkušava
naprej. Dvigneva se do vrha žleba. Globalen
pogled na podrtijo spodaj je obupen, podrobnejši pa pokaže še sprejemljiv sestop.
Z nekoliko povečano previdnostjo zaradi
krušljivosti kmalu nariševa kljukico.
Mrači se že, ko se nama v krnici pod Rigljico pred očmi izriše velik previsen balvan.
Ni nama potrebno dosti razmišljati glede
prenočišča. Skočim še po vodo do studenčka
in dan se počasi zaključuje.
"Moram te pohvaliti. Zelo suvereno
se že znaš pretikati po brezpotju," jopohvalim.
"Se učim od najboljšega."
Hm, podlasica mala, tudi komplimenteže obvlada!
"Res? Potem ga pa prosim še meni predstavi, da se bom kaj naučil!"Dve najlepši kraljici na en
mahKurji vrh–Za Akom
Začetek etape je ležeren, po potki navzdol
do opazne rdeče pike na začetku police v
Rušici. Slediva prehodom in poličkam,štejeva možice in le kak strmoglavljen
avion bi lahko zmotil najino umirjeno
napredovanje po fantastičnem svetu. Ali
Špik - lepotec martuljške etape FOTO: BORIS SEDEJ

27

Na grebenu proti
Vrtaškemu Slemenu, vozadju Kukova špica
FOTO: BORIS SEDEJ

pa morda napačna odločitev. Tik predkoncem, že na sestopu v krnico Pod srcem, se nama sredi rušja potka nekako kar
konča. Blizu sva, pa jo mahnem kar čez
veje, ki se lepo vdajajo pod mojo ne ravno
peresno težo, strmina narašča in naenkrat
rušja zmanjka. Pristanem sredi krušljive
plošče nad neprikupno grapo. Opazim,
da sva v pasti, in hočem reči Sari, naj nehodi za mano, pa je prepozno. S težkima
nahrbtnikoma je pot nazaj praktično nemogoča, naprej pa negotova. Ne preostane
nama drugega, kot da se spuščava nižje,prav na rob, kjer se z grozo zagledam v
dno grape. Tam je neprehodno, dol se ne
smeva spustiti. Edina možna varianta je
prečenje nad strmo grapo, kar zahteva nekaj telovadbe, za robom pa si oddahnem.
Prehod je in kmalu sva na robu gozda. Sara
kot mačka pripleza za mano, meni pa se po
rešeni uganki začnejo tresti kolena. Tokrat
sva imela več sreče kot pameti, a vse se je
dobro končalo. Ker pa prehodov ne znamčarati, mi situacija ni bila toliko všeč, dabi si drznil ponoviti napako.
Spustiva se v krnico, kjer naletiva na
nekoliko nelogično oznako PP. Kmalu
sva pred bivakom, v katerem ob desetih
dopoldne nekdo lika rjuhe. Le kdo bi ga
razumel? Po postanku se zapodiva naprej,
vedno bolj v breg. Naletiva na opisanidebelozrnati grušč in na drugi strani na
komaj vidne stečine, ki pripeljejo na rob
prepada. Spet sva nekje zgrešila …
"Oh, prislonjen kamen ob drevesu!"
To se pa sklada z opisom. Ker je tu pomanjkanje kamna, bo verjetno to možic,čeprav se ne bohoti s kako baročno obli28

O K T O B E R 2 0 11

ko. Poiščeva logično smer nadaljevanja in
po prikupnem gozdičku pritacava za Ak.
Sledi popoldansko namakanje v tolmunu, pranje in sušenje perila, ob katerem
končno pride do svoje uporabne vrednosti
plezalna vrv, ter večerna taborna svečka vdružbi treh ljubljanskih alpinistov.
"Saj so tudi instant makaroni dobri,
ampak pravi so pa le veliko boljši.""Če prideva na Pokljuko, si bova pa picoprivoščila!""Ati! Ne reče se, če prideva, ampak ko
prideva!"
Optimizem? Morda ima pa punca prav,
dvom res ni pravi ključ do konca poti.

želja še močan samolepilni trak, pa me
je prehitel.
Mahneva jo v dolino, kamor prispeva
pri Čenkovem rovtu. Prijazna kuharica vAljaževem domu nama poleg paketa postreže še okusen štrudelj. Naredi se tema,za večerjo na drugi strani Bistrice pa nama
zopet teknejo instant makaroni.
"Si lahko predstavljaš? Že šest dni sva na
poti, meni je pa tako hitro minilo!""Bistvo je v tem, da si vztrajna na svoji
poti. Saj veš, počasi se daleč pride.""Ti mi to praviš, ki namesto 'ko bova
prišla' rečeš 'če bova prišla'?"Prav mi je, kaj se pa delam pametnega?!

Kontrast severnega injužnega opoja

Do prvih zvezd

Za Akom–Vrata
Ljubljanska trojica je verjetno že podŠiroko pečjo, ko se odpraviva proti Rutarskemu Vršiču. S sedla se spustiva na
drugo stran, naju pa hudo moti, ker potka
poteka v levo namesto v desno. Prečiva,prideva do bariere in rdeča pika nama
sklati skalo s srca. Prav bo! Včeraj namaje Filip iz ljubljanske trojice zaupal, da je
pot čez skok v opisu napačno vrisana, pa
se z lažjim srcem zapodiva čez ruševje.
Že popoldne stopiva na svoj drugi vrhv šestih dneh. Vrtaško Sleme. Pokličem
Roka, ki mi pove, da naju nov paket cedevite že čaka v Vratih, česar pa nisem
najbolj vesel. Gledam v komaj dva meseca stare razpadajoče planinske čevlje;
podplat v kosih odpada in mi povzroča
skrbi. Roku sem želel dodati na seznam

Vrata–Luknja peč
Sestopiva do vode, proti nama pa suvereno
prikoraka mladenič. Le kam ga nese? Nekam znan se mi zdi, ampak med ušesi je šepreveč megle, da bi znal izluščiti smiselen
zaključek.
"Boris?"Debelo pogledam, le od kod me pozna?
"Domen," se predstavi.
Aha, facebook prijatelj, tudi poznavalec PP ... Povsem nepričakovano se prvič
srečava in nekaj minutk klepeta je obveznih. Imamo podobno pot in kljub najini
počasnosti z obilnima nahrbtnikoma sebomo morda še srečali nekje na drugi strani. Ampak kot vsak dan do sedaj moratudi danes iti kaj narobe:"Joj, ne! Fotoaparat, mobi …"
Presneta torbica je ostala pri vodi. Vrneva se 250 višinskih metrov navzdol. Sestop

s Požgane Mlinarice poznam, najdem tudi
nekoč zgrešeno polico in popoldne se že
pretegujeva v Gubah. Ker pa je zadnja etapa dolga, se odločiva iti dalje. Nad Rjavino
se pripelje oblaček, ki nama dela senco, in
police Luknje peči prijetno minejo. Skozi
okno se zazreva v svet nad Krmo, iščeva
prehode proti Luknji in spotoma tudi primeren prostor za bivak, ki ga najdeva pod
vršno steno Luknje. Za naslednji dan bi
rad dobil še smer sestopa, pa preberem v
vodničku: "… tu boš spet ulovil nit opisa
št. 18 ... " Ja, če bi imela tisti opis s sabo!
Poiščeva svoj prehod na zgornje police
Rjavine, podrta grapa z dvema navpičnima
skokoma je k sreči le zmernih težav.
Ob večerji pokličem Darka, ki mi zrecitira tistih nekaj stavkov iz opisa. Še ena
od skal se mi zvali s srca, prav bo. Spalnica
je pa nekaj posebnega, zvezde nama šenikoli niso bile tako blizu.
"Nekaj sem opazila. Ko prideva do kakega plezalskega odstavka, ponavadi rečeš:'Ni težko.' Pa bi bilo bolj prav: 'Je lahko.'!"Molčim. Mladost, le zakaj me moraš
vedno znova opominjati, da si se že precej
oddaljila od mene?
Ponovno prilagajanje na
civilizacijo
Luknja peč–Pokljuka
Kot spalnica je tudi jutranje vstajanje nekaj posebnega. Sredi spokojne tišine se od
nekod pripodi nagajiv vetrič in v trenutku
mi sušeče hlače zaplavajo proti dolini, jaz
pa bos za njimi.
"Tako hitro te pa še nikoli ni nihče videl
vstati," se za dobro jutro norčuje najstnica.
Meni ni do smeha, vnela se mi je ahilova

Za nama je ostalo osem dni, osem etap in neskončno spominov. FOTO: BORIS SEDEJ

tetiva, noga je otečena, komaj stopim. Tolažim se, da se bo čez kako uro telo segreloin bo bolečina popustila. Sarini žulji sotudi grdi, ampak punca ne stoka in se nesmili sama sebi. Greva.
Z veliko mero previdnosti se potikava
po grapi navzgor. Oba skoka postaneta
zaradi nahrbtnikov že opaznih težav, a na
vrhu stopiva na stečino, ki naju pripeljena Teme. Sledi še nekaj nerodnih metrov
sestopa in kmalu opaziva pred sabo nenavadno piramido. Pungart!
Ogledava si pot proti obljudenemu
Konjskemu sedlu, izbereva severno varianto čez melišča na markirano pot, napetost popušča, posledice osmih dni pa
me lovijo in dušijo ...

"Ne glej čudno, če bom začel jokati," jizašepetam. Tega ne more ravno razumeti,
je pa uvidevna in ne sprašuje. Osem dni
negotovosti, iskanja poti in vode, skrivanja pred vročino, pretepanja z rušjem
in spopadanja z občutkom nemoči, ko
sva izgubljena iskala pot, se končuje. In
hkrati se končuje tudi osem čudovitih
dni v družbi hčerke, skupnega reševanja
zapletov in opazovanja zvezd, spanja pod
njimi, smeha in veselja.
Rosna mladost na videz krhke deklicein siva starost odcvetelega alpinista sta z
roko v roki posrkala radodarne, a skritein naporne čare te opevane, a neobljudene poti. Na koncu lahko le kamen ostane
ravnodušen ... m

NOVI SALOMON XA PRO 3D ULTRA 2 GTXSalomon XA PRO 3D ULTRA 2
GTX je bil deležen manjše prenove,a še vedno ostaja najboljši čevelj
za kombiniranje hoje in teka.
Prenovljeni Contagrip™ podplat
zagotavlja optimalen oprijem na razgibanih
terenih. Copat še vedno odlikuje 3D šasija, ki
nudi odlično oporo in stabilnost, kar ohranja
stopala spočita ter dobro zaščitena.
XA PRO 3D ULTRA 2 GTX - odlična izbira za
hojo ali tek po neokrnjeni naravi.
29

Znami na pot

V dolini pod visokimi vrhovi
Bovec z okolico Bor Šumrada
Bovška kotlina FOTO: LADO MRAKIČ

B

ovec je mestece pod južnim pobočjem Rombona ob severnem robu
Bovške kotline. Čeprav premore le dobrih tisoč petsto prebivalcev, je
pomembno turistično središče, kjer nam ob večdnevnem obisku zagotovo
ne bo zmanjkalo idej, kam se podati. Ob venčku velikanov Julijskih Alp,kamor se lahko podamo prav iz Bovške kotline, lahko v Bovcu in njegovi
okolici najdemo veliko število raznovrstnih naravnih znamenitosti in sepreizkusimo v mnogih adrenalinskih športih.

Geografski pregledobmočja
V Bovško kotlino na vzhodni strani izozke doline Trente med znanima bovškima vrhovoma Svinjakom (1653 m)
na severni in Javorščkom (1557 m) na
južni strani priteče ena najpomembnejših in najlepših slovenskih rek, Soča.
Med prečkanjem kotline se ji pridružijo
manjši potoki, nato pa Soča na jugozahodni strani ob stiku z Učjo v srpeniško-žagarski kotanji nadaljuje svojo pot
proti jugu. Še ena pomembna in prav
30

O K T O B E R 2 0 11

tako lepa reka priteče s severa, in sicer
Koritnica, ki v Bovško kotlino pride
med visokim Rombonom (2208 m) na
zahodu in Svinjakom na vzhodu. S Sočo
se združita prav v Bovški kotlini, malojužneje od vasice Kal - Koritnica, ki ležile nekaj kilometrov vzhodno od Bovca. V kotlini leži še ena pomembnejša
vasica, Čezsoča, katere široka prodišča
privabljajo kopalce. Severozahodno
stran Bovške kotline omejuje široka
visokogorska kraška planota Kaninskega pogorja. Greben, po katerem poteka

tudi državna meja s sosednjo Italijo, odjuga proti severu sestavljajo Velika Baba(2148 m), Vrh Laške planje (2448 m)in najvišji Visoki Kanin (2587 m), nato
pa proti vzhodu do roba planote, ki jozaključuje Rombon, Prestreljnik (2499m), Lopa (2402 m), Hudi vršič (2344 m)
in Velika Črnelska špica (2332 m). Ker je
Bovec z nadmorsko višino 460 metrov
sorazmerno nizko, je do najvišjih vrhov
preko dva tisoč metrov višinske razlike,kar od daleč deluje zelo impresivno.
Iz Bovške kotline se poleg že omenjene Trente nadaljuje še nekaj znanih
dolin Julijskih Alp. Na severu se proti
visokogorskemu prelazu Predel (1156m) ter Mangartskemu sedlu, najvišjemu
prelazu pri nas, na katerega se je mogoče
pripeljati z avtom, nadaljuje dolina reke
Koritnice. Pri znameniti trdnjavi Kluže
se proti vzhodu odcepi dolina Bavščice,ki se na eni strani konča pod mogočnim
Bavškim Grintavcem (2347 m) in se na

drugi strani pod južnim pobočjem grebena Loške stene nadaljuje skoraj do
Jalovca (2645 m). Malo višje po dolini
Koritnice se v zahodni smeri odcepi šestranska dolina Možnice, kjer se na njeni
severni strani vzpenja Jerebica (2126 m)
z mogočno južno steno. Na njeni južni
strani prepadajo vanjo severna stena
Rombona in stene vrhov na vzhodni
strani Kaninskega pogorja.
Bogat nabor naravnih in
kulturnih znamenitosti
V Bovcu in okolici je poleg mnogih
gorniških ciljev tudi veliko drugih
znamenitosti, ki nam jih ponuja narava. Gotovo je ena med njimi mogočni
slap Boka na jugozahodni strani doline, najbolj vodnat in s 106 metri višine
drugi najvišji slap v Sloveniji. Količina

vode niha in je največja v pozni pomladi,
ko se s planot Kaninskega pogorja topi
sneg in Boko napaja še z dodatno vodo.
Takrat se lahko v dolino v samo eni sekundi prevali tudi do sto ton vode. Malojužneje od Boke je med vasicama Žagain Srpenica potok Sušec z izredno lepo
sotesko, kjer najdemo številne tolmune, brzice … Veliko čudovitih potokov
je tudi v Trenti, zato predlagam obisk
doline Lepene s potokoma Šumnik in
Lepenjica ter tolmunov in korit potoka
Vrsnik nad vasjo Brvce. V dolini Koritnice pa si lahko ogledamo neštete slapove. Zanimiva so tudi korita Kluže – v
70 metrov globoko sotesko pogledamo
z mostu pri trdnjavi Kluže.
Poleg naravnih je okolica Bovca
bogata tudi s kulturnimi znamenitostmi s pestro izbiro muzejev, cerkva in

Jerebica izpred trdnjave Kluže FOTO: BOR ŠUMRADA

Trdnjava Kluže
Trdnjava v Klužah z izjemno zgodovinsko vrednostjo leži ob sotočju
reke Koritnice ter potoka Šumnika.
Sestavljata jo dva objekta. Spodaj,
ob cesti, je glavna trdnjava, zgoraj,
nad cesto, pa zgornja Hermannova
trdnjava, ki so jo zgradili ob prelomu stoletja, ko so v avstro-ogrskem
poveljstvu ugotovili, da spodnja,
že dotrajana trdnjava ne bi zdržala
večjih napadov. Sama trdnjava jelahko dostopna iz le štiri kilometre
oddaljenega Bovca. Zgodovina nastanka seže v 16. stoletje, današnjo
podobo pa je dobila leta 1882. Njen
osrednji del je v obliki kvadrata, na
stenah pa so ozke in visoke strelneline. Pot do zgornje trdnjave je najprej vsekana v skalo, nato pa pelje
skozi predor. Zgornja trdnjava je bila
ob topniškem obstreljevanju v prvi
svetovni vojni porušena, medtem
ko obcestni spodnji trdnjavi zaradi
lege globoko v ozki dolini niso moglido živega.
31spomenikov. Zagotovo je med najbolj znanimi
trdnjava Kluže.
Kaj početi v okolica Bovca
Bovec je resnično kraj z raznovrstno ponudbo inmožnostmi za preživljanje prostega časa. Poleti sopoleg gorništva in plezanja najpopularnejši vodnišporti. Na voljo je mnogo agencij, vse kontakte pa
dobite v središču Bovca v turističnoinformacijskem centru. Pozimi je vsekakor na prvem mestu
smučanje na Kaninu, ki je bil nedavno povezanz italijansko Sello Neveo. Gondola nas praktično
v pol ure iz središča Bovca popelje visoko pod
Prestreljenik, kjer prostrane planote Kaninskega
pogorja omogočajo odlično smuko.
Vsekakor pa je Bovec poleti odlično izhodiščeza zahtevne in manj zahtevne planinske ture. Najmarkantnejši vrh nad njim je vsekakor njegova
hišna gora Svinjak. Čeprav je sorazmerno nizek,
je vzpon nanj dolg in strm, saj je višinske razlike
skorajda 1200 metrov. Z vrha se nam odpre čudovit pogled na vso Bovško kotlino in na velikane
začenši z Visokim Kaninom. Drugi, malo lažji
razglednik je Javoršček, ki je dostopen po lahki
markirani in nemarkirani stezi in prav tako nudiodličen razgled. Kljub skromni višini sta oba deležna prav pogostega obiska.
Iz Bovca se lahko vzpnemo na vse glavne vrhove Kaninskega pogorja, ki kraljuje visoko nad
Bovško kotlino na jugu in vzhodu, dolino Rezije
na zahodu ter Reklanico in Rabeljsko dolino na
severu. Dolge dostope in sestope nam hvaležno
olajša žičnica, brez katere je treba premagati preko
dva tisoč metrov višinske razlike. Pot nam skrajša
in večdnevne ture omogoči Planinski dom Petra
Skalarja (2260 m), ki leži slabo uro hoje stran od
zgornje D-postaje kabinske žičnice. m

Dom Petra Skalarja in Prestreljeniško okno FOTO: TOMAŽ MAROLT

Visoki Kanin FOTO: BOR ŠUMRADA

Informacije:
Dostop: Bovška kotlina je dostopna s treh koncev: z juga skozi Novo
Gorico preko Tolmina in Kobarida in s severa preko mejnega prelaza
Predel. Te dve poti sta možni vse leto, medtem ko je tretja možnost iz
Kranjske Gore preko Vršiča in Trente v zimskih mesecih zaradi snegain nevarnosti plazov skorajda nemogoča.
Planinska koča: Planinski dom Petra Skalarja, 2260 m, odprt v
poletni sezoni, telefon +386 408 297 01, +386 417 226 01.
Literatura: Tine Mihelič: Julijske Alpe. PZS, 2009.
Vladimir Habjan: Brezpotja. Sidarta, 2009.
Igor Jenčič: Slovenija, turnosmučarski vodnik. Sidarta, 2002.
Ingrid Pilz: Čudoviti svet Julijskih Alp. Založba Mladinska knjiga,
1993.
Andrej Stritar: Julijske Alpe – Gore nad Sočo. Sidarta, 2006.
Zemljevidi: Bovec z okolico, 1 : 25.000; Bovec, 1 : 40.000; Triglavski
narodni park, 1 : 50.000; Julijske Alpe, zahodni del, 1 : 50.000.
Mavrica nad Svinjakom FOTO: LADO MRAKIČ32

O K T O B E R 2 0 11

Visoki Kanin, 2587 m, iz Bovške kotline
Visoki Kanin je najvišja točka Kaninskega pogorja. Če ne bi po njegovih
pobočjih potekale žičnice, bi bil vzpon
zaradi ogromne višinske razlike zelo
dolg, tako pa nam žičnica močno skrajša pot. Pobočja Kanina so prepredena
z raznimi brezni, tako da je potrebna
previdnost pri gibanju izven markiranih poti. Pot od kabinske žičnice iz

Bovca je najkrajša in najlažja, vseeno
pa je ne smemo podcenjevati, saj
je greben zahteven, prav tako pa se
gibljemo v čisto pravem visokogorju.
Z vrha Kanina je čudovit razgled na
Jadransko morje, Zahodne Julijce inostale visoke vrhove Julijskih Alp.
Ob lepi vidljivosti seže pogled vse do
Dolomitov.

SLO
Zahtevnost: Tura je sicer kratka,
vendar je potrebna previdnost na
izpostavljenih in zavarovanih odsekih.
Potrebujemo stabilno vreme.
Oprema: Običajna gorniška oprema,čelada in samovarovalni komplet.
Nadmorska višina: 2587 m
Višina izhodišča: 2202 m
Višinska razlika: približno 400 m
Izhodišče: Spodnja postaja kabinskežičnice na Kanin (WGS84: 46,332578,
13,538789). O urniku obratovanja se
pozanimajmo na njihovi internetni
strani.
Koča: Dom Petra Skalarja na Kaninu,
2260 m, telefon +386 408 297 01,+386 417 226 01.

Julijske AlpeČasi: Postaja D kabinske žičnice–vrh
Kanina 2–2.30 ure
Sestop 1.30 ure
Skupaj 4 ure
Sezona: Kopna sezona.
Vodniki: Tine Mihelič: Julijske Alpe,PZS, 2009; Ingrid Pilz: Čudoviti svet
Julijskih Alp, Založba Mladinska knjiga,
1993; Andrej Stritar: Julijske Alpe –Gore nad Sočo, Sidarta, 2006.
Zemljevidi: Bovec z okolico,
1 : 25.000; Bovec, 1 : 40.000; Triglavski
narodni park, 1 : 50.000; Julijske Alpe,zahodni del, 1 : 50.000.

Vrh Visokega Kanina FOTO: OTON NAGLOSTRombon, 2208 m, od trdnjave KlužeSLO

Julijske Alpe

Rombon je prostrana gora nad Bovcem
z lepim razgledom povsem na vzhodu
Kaninske skupine. Gora ima žalostno
zgodovino, saj je bilo tukaj eno od središč bojevanja med Avstrijci in Italijani,tako da lahko med vzponom opazimo
mnoge ostanke tedanjega časa. Na
Rombon vodijo tri poti. Najlažja,zaradi manjše višinske razlike, vodi
od zgornje postaje kabinske žičnice
na Kaninu, vendar je kar dolga. Drugi
dve sta nekoliko krajši, a z veliko večjo
višinsko razliko. Glavna, najbolj znana
markirana pot vodi direktno iz Bovca,
tukaj opisana pot od trdnjave Kluže pa
je bila markirana šele pred kratkim.

Zahtevnost: Tura je zelo dolga, zato
moramo biti kondicijsko ustrezno pripravljeni. Sedaj je pot markirana, večjih problemov z orientacijo ni, vendar
moramo biti previdni v zgornji polovici, saj je steza ponekod slabše vidna.
Nekaj previdnosti je zaradi strmega
terena treba povsem pod vrhom.
Oprema: Običajna gorniška oprema.
Zaradi južne lege priporočam več
tekočine.
Nadmorska višina: 2208 m
Višina izhodišča: 530 m
Višinska razlika: približno 1700 m
Izhodišče: Parkirišče pri trdnjavi Kluže, ki je od Bovca oddaljena slabe 4 km
(WGS84: 46,361176, 13,589528).

Časi: Kluže–Na Robu 2 uri
Na Robu–vrh 3 ure
Sestop 3–4 ure
Skupaj 8–9 ur
Sezona: Kopna sezona.
Vodniki: Tine Mihelič: Julijska Alpe,PZS, 2009; Ingrid Pilz: Čudoviti svet
Julijskih Alp, Založba Mladinska knjiga,
1993; Andrej Stritar: Julijske Alpe –Gore nad Sočo, Sidarta, 2006.
Zemljevidi: Bovec z okolico,
1 : 25.000; Bovec, 1 : 40.000; Triglavski
narodni park, 1 : 50.000; Julijske Alpe,zahodni del, 1 : 50.000.

Rombon s pobočij nad Bavšico FOTO: OTON NAGLOST

33

Visoki Kanin, 2587 m, iz Bovške kotline
Opis: Od zgornje, D-postaje kabinskežičnice se odpravimo levo v smeri
Visokega Kanina. Prečimo gruščnato
pobočje, kjer nad sabo zagledamo Prestreljenikovo okno. Vzpnemo se na neizrazito sedlo pod Hudim vršičem, kjer
je razpotje. Nadaljujemo desno, levo
je nekaj minut oddaljeni Dom Petra
Skalarja. Sedaj prečimo pobočja pod
mejnim grebenom. Kmalu se začne
nekoliko strmejši in zahtevnejši skalnidel do grebena, od koder se nam
odpre čudovit razgled. Nadaljujemo
po izpostavljenem grebenu ob pomoči
varoval. Na grebenu se nam z desne
priključi zavarovana pot z italijanske
strani, od tod imamo po razglednem
grebenu še nekaj korakov do vrha.
Sestop: Sestopimo po isti poti.
Bor Šumrada

O K T O B E R 2 0 11Rombon, 2208 m, od trdnjave Kluže
Opis: S parkirišča pri trdnjavi Kluže
se usmerimo na pot, ki je vklesanav skalo (tabla). Kmalu nas široka
pot skorajda po ravnem pripelje dozačetka starega vojaškega predora,na koncu katerega se vzpnemo proti
zgornji trdnjavi Kluže oziroma v smeri
kote Na Robu (1313 m). Pot se strmopožene kvišku, vendar se kmalu položi in nas pripelje do zgornje trdnjave
Fort Hermann.
Od trdnjave nadaljujemo po strmi
poti skozi gozd v smeri Rombona inse držimo oznak za koto Na Robu
(1313 m). Po dveh urah skozi gozd
pridemo na lepo razgledišče. Malo
višje je odcep z oznakami za Rombon.
Strmina počasi popušča in pot nas
pripelje iz gozda, nato pa postane
slabše vidna. Težko sledljiva steza,kjer so nam v pomoč markacije, preči
travnata pobočja in gozd ter doseže
pasove ruševja. Kmalu se spremeni v
staro vojaško mulatjero, ki nas pripelje do naslednjih vojaških utrdb. Po
mulatjeri se vzpenjamo med ruševinami, nato pa pot zavije na travnata
pobočja in nas po neizraziti dolini
privede do stika s potjo iz Bovca. Do
34vrha ni več daleč. Strmo se povzpnemo čez kratek skok, nato pa sledimo
zmerno strmemu travnatemu pobo-

čju vse do najvišje točke.
Sestop: Najbolje je sestopiti isti poti.
Če sestopimo po markirani poti v

Bovec, si moramo priskrbeti prevoz
nazaj do trdnjave.
Bor Šumrada
O K T O B E R 2 0 11

Svinjak, 1653 m, iz Kala - Koritnice

SLO

Julijske Alpe

Svinjak imenujejo domačini kar Bovški Matterhorn. Resnično spominja na
znano švicarsko goro, saj je iz Bovca
videti strm in markanten. Svinjak jezadnji vrh v grebenu do Bavškega
Grintavca. Ponuja čudovit pogled
nad Bovško kotlino ter na vse bližnje

visoke gore s Kaninskim pogorjem
in Loško steno na čelu. Vsekakor jevreden obiska, a se bomo kar pošteno
nagarali, da ga bomo osvojili po strmi
markirani poti. Trud bo poplačan sčudovitim razgledom.

Zahtevnost: Tehničnih težav ni, previdni moramo biti na zadnjem, strmem
delu poti, zlasti v mokrem.
Oprema: Običajna gorniška oprema.
Nadmorska višina: 1653 m
Višina izhodišča: 460 m
Višinska razlika: približno 1200 m
Izhodišče: Parkirišče v vasi Kal - Koritnica ob glavni cesti nekaj kilometrov
iz Bovca v smeri Trente (WGS84:
46,336677, 13,578361).

Časi: Kal - Koritnica–vrh 3 ure
Sestop 2 uri
Skupaj 5 ur
Sezona: Kopna sezona.
Vodnika: Tine Mihelič: Julijska Alpe,PZS, 2009; Andrej Stritar: Julijske Alpe
– Gore nad Sočo, Sidarta, 2006.
Zemljevidi: Bovec z okolico,
1 : 25.000; Bovec, 1 : 40.000; Triglavski
narodni park, 1 : 50.000; Julijske Alpe,zahodni del, 1 : 50.000.

Svinjak - Bovški Matterhorn FOTO: OTON NAGLOSTJavoršček, 1557 m, po krožni poti
Javoršček je neopazen, samoten vrh
nad Bovško kotlino, ki mu pozornostodžira markantni Svinjak. Javoršček
kot zadnji vrh v dolgem grebenu, ki
poteka proti Krnu, spoznamo po izrazitem skalnem podoru v gozdnatem
pobočju. Predlagana pot nas bo preko
planine Golobar, kjer so se v vojni

dogajale žalostne stvari, pripeljalana sedlo Čez Utro, od koder se bomo
po nemarkirani poti povzpeli na vrh.
Sestopili bomo po markirani poti pojužnih pobočjih nad dolino Slatenik in
po gozdni cesti po severnih pobočjih
nazaj do izhodišča.

SLO
Zahtevnost: Tehničnih težav na potini, potrebna je previdnost na neoznačenih delih poti.
Oprema: Običajna gorniška oprema.
Nadmorska višina: 1557 m
Višina izhodišča: 450 m
Višinska razlika: približno 1150 m
Izhodišče: Parkirišče ob cesti v smeri
Trente pri spomeniku oz. nekdanjižičnici na planino Golobar, kilometer iz vasi Kal - Koritnica (WGS84:
46,333857, 13,590615).

Julijske AlpeČasi: Kal - Koritnica–planina Golobar 2 uri
Planina Golobar–vrh 1 ura
Sestop 2 uri
Skupaj 5 ur
Sezona: Kopna sezona.
Vodnika: Tine Mihelič: Julijska Alpe,PZS, 2009; Andrej Stritar: Julijske Alpe
– Gore nad Sočo, Sidarta, 2006.
Zemljevidi: Bovec z okolico,
1 : 25000. Bovec, 1 : 40.000; Triglavski
narodni park, 1 : 50.000; Julijske Alpe,zahodni del, 1 : 50.000.

Javoršček iz Bovške kotline FOTO: VLADIMIR HABJAN

35

Svinjak, 1653 m, iz Kala - Koritnice
Opis: Začetek markirane poti je v vasi
Kal - Koritnica. Med hišami sledimooznakam za Svinjak in se vzpnemo
po poti med travnikoma do gozda.
Od tam sledimo poti, ki se zmerno
vzpenja po gozdu. Pripelje nas na greben, nato pa se umakne nazaj v gozd.
Kmalu se zopet znajdemo na grebenu
in prečkamo odprti del gozda, kjer jenekoč divjal požar. Strmo se približujemo zaključnemu delu vzpona, kjer
nas med ruševjem in po strmi travi pot
pripelje na razgledni vrh.
Sestop: Sestopimo po poti vzpona.
Bor Šumrada

O K T O B E R 2 0 11

Javoršček, 1557 m, po krožni poti
Opis: Od stare žičnice nadaljujemo
po cesti proti Trenti do označenega
odcepa poti. Prečkamo Sočo in nadaljujemo po cesti proti vasi Čezsoča. Na
levi zagledamo slabo označen začetek
markirane poti in sledimo markacijamza planino Golobar. Pot se strmo vzpenja skozi gozd do planine. Potka je nazaraščeni planini težje sledljiva, zato
moramo pozorno spremljati oznake.
Pripelje nas na prelaz Čez Utro, kjer
stoji tudi spomenik padlim partizanom. Od tod sledimo nemarkirani poti,
ki je dovolj dobro uhojena, zahodno
proti vrhu Javorščka. Steza vodi poseverni strani gore, kmalu stopimo iz
gozda in dosežemo razgledni vrh.
Sestop: Sestopimo po poti vzpona
ali po krožni poti. V tem primeru se
vrnemo do sedla Čez Utro in nato sledimo poti na jug mimo lepe planine.
Markacije nas vodijo po južnih pobočjih Javorščka nad dolino Slatenik.
Na nadmorski višini približno 1000m zavijemo desno na nemarkirano
stezo (markirana se nadaljuje levo
strmo navzdol) in zložno sestopamo
do travnika s čudovitim pogledom na
Bovec in Kanin, nato do ceste. Po njej
36

se spuščamo v dolino in nato v smeri
Golobarskega potoka, od koder smo se
prej povzpenjali proti planini Golobar.
Bor Šumrada
O K T O B E R 2 0 11

Ortler, 3905 m
Ortler, mogočna gora, najvišja v svoji
skupini, se ponosno dviga nad dolinama Sulden in Trafoi. Obdana je z ledeniki (Ortlerferner, Suldenferner, End
der Welt Ferner, Marltferner), strmimi
stenami in tremi izrazitimi grebeni:
severnim, po katerem poteka normalni
pristop, ter grebenoma Hintergrat (AD)in Marlgrat. Pripovedka pravi, da je
gora nastala, ko se je velikan Ortler za-

Iradi jeze na pritlikavca iz Stilfsa spremenil v kup ledu in kamenja. Nanjo soprvič pristopili Josef Pichler, Johann
Leitner in Johann Klausner leta 1804,
Pichler pa je leta 1805 s tremi tovariši
preplezal Hintergrat (vzhodni greben)
in na vrhu prižgal luč, da so jo videli
v dolino. Z njegovega vrha je strašljiv
pogled na severno steno sosednjega
vrha Gran Zebrù (Königspitze).

Zahtevnost: Zahtevna kombinirana
ledeniška tura (PD+). Skalno plezanje
ne preseže II. stopnje.
Oprema: Običajna oprema za ledeniško navezavo, cepin, dereze.
Nadmorska višina: 3905 m
Višina izhodišča: 1844 m (3029 m)
Višinska razlika: 2061 m (876 m)
Izhodišče: Parkirišče v bližini cerkve
St. Gertraud v začetnem delu vasi
Sulden/Solda v dolini Val di Solda(WGS84: 46,527139, 10,583346). Do
sem s severa pridemo skozi karavanški
predor prek Lienza po Pustriški dolini
mimo Brixna/Bressanone, Bolzana/
Bozen, Merana/Merano in Silandra/
Schlanders. Pri mestu Spodigna/Spondinig zavijemo levo v dolino TrafoierTal, iz nje pa levo v Val di Solda. Z juga
pridemo po avtocestah severne Italije:Sežana–Benetke/Venezia–Verona–ob
Gardskem jezeru/Lago di Garda–Trento–Bolzano–Merano–Silandro–Spodigna– Trafoier Tal– Val di Solda.

skupina Ortlerja

Koči: Rifugio Tabaretta (Tabarettahütte), 2556 m, mobilni telefon 0039 347
261 48 72 (poleti odprta od sredine
junija do sredine oktobra), telefon
0039 047 361 31 87 (pozimi); Rifugio
Payer (Payerhütte), 3029 m, telefon
0039 047 361 30 10.
Časi: Izhodišče–koča Tabaretta 2 uri
Koča Tabaretta–koča Payer 1–1.30 ure
Koča Payer–Ortler 4–5 urSestop 5 ur
Skupaj 12–13.30 ure
Sezona: Poletna sezona.
Vodnik: Tomaž Vrhovec in dr.: Najvišji
vrhovi v Alpah. Planinska založba,2005.
Zemljevidi: Ortler Alpen, Martell,
Val di Sole, WKS 6, Freytag&Berndt,
1 : 50.000; Tabacco Ortlergebiet 08,
1 : 25.000; Cevedale, Kompass 637,
1 : 25.000.

Ortler s severa FOTO: VLADIMIR HABJAN

Monte Cevedale, 3769 m
Monte Cevedale skupaj s sosednjim vrhom Zufallspitzen, ki ju povezuje krajšisnežni greben, leži v osrednjem delu
gora skupine Ortler. Njegovo zahodno
pobočje se spušča proti ledeniku Ghiacciaio di Cedec, strmo vzhodno pobočje
pa proti ledeniku Vedretta de la Mare.
Po južnem, skalnem grebenu pelje pot
proti južnemu sosedu Palon de la Mare.

Cevedale je znan kot lažji turnosmučarski vrh. Nanj lahko pristopimo zahodno
iz doline Valle di Cedec ali pa s severa
iz doline Martelltal, kar je opisano
tu. Celotno turo močno skrajšamo, čeuporabimo žičnico. Z vrha Cevedala jenajlepši pogled na vzhodno pobočje
markantne sosednje gore Gran Zebrù/Königspitze.

I
Zahtevnost: Manj zahtevna ledeniška
tura (PD-). Vršno pobočje je strmo do
30°.
Oprema: Običajna oprema za ledeniško navezavo, cepin, dereze.
Nadmorska višina: 3769 m
Višina izhodišča: 1900 m (2573 m,
3254 m)Višinska razlika: 1869 m (1196 m,
515 m)
Izhodišče: Parkirišče pri spodnji postaji gondolske žičnice na koncu vasi
Sulden v dolini Val di Solda (WGS84:
46,515622, 10,596586). Do sem s
severa pridemo skozi karavanški
predor prek Lienza po Pustriški dolini
mimo Brixna/Bressanone, Bolzana/
Bozen, Merana/Merano in Silandra/
Schlanders. Pri mestu Spodigna/Spondinig zavijemo levo v dolino TrafoierTal, iz nje pa levo v Val di Solda. Z juga
pridemo po avtocestah severne Italije:Sežana–Benetke/Venezia–Verona–ob
Gardskem jezeru/Lago di Garda–Tren-skupina Ortlerja

to–Bolzano–Merano–Silandro–Spodigna–Trafoier Tal–Val di Solda.
Koči: Schaubachütte/Rifugio Città di
Milano, 2573 m, telefon 0039 047 361
30 02 (pri zgornji postaji gondolske žičnice); Rifugio Casati, 3254 m, mobilni
telefon 0039 339 488 97 91, telefon
0039 034 293 55 07 (odprta od sredine
marca do konca septembra).
Časi: Zgornja postaja gondolske žičnice–koča Casati 2.30 ure
Koča Casati–Monte Cevedale 2 uri
Sestop 3.30 ure
Skupaj 8 ur
Sezona: Poznopomladanska in poletna sezona.
Vodnik: Tomaž Vrhovec in dr.: Najvišji
vrhovi v Alpah. Planinska založba,2005.
Zemljevidi: Ortler Alpen, Martell,
Val di Sole, WKS 6, Freytag&Berndt,
1 : 50.000; Tabacco Ortlergebiet 08,
1 : 25.000.

Monte Cevedale s koče Casati FOTO: VLADIMIR HABJAN

37

Ortler, 3905 m
Opis: V bližini parkirišča poiščemo
smerokaz, ki nas usmeri na označeno
pot št. 4. Pot nas sprva vodi navzgor
skozi gozd, višje že na odprtem terenu
zavijemo v desno, prečimo več dolinic
in se precej strmo povzpnemo do koče
Tabaretta. Od nje nadaljujemo severozahodno pod steno severnega grebena
Ortlerja do škrbine Forcella dell' Orso
(Bärenkopf Scharte, 2871 m), kjer
zavijemo levo in se po južni strani grebena zlagoma vzpnemo do koče Payer(vmes desno pot v dolino Trafoi).
Desno od koče se po označeni potivzpnemo do vrha Punta Tabaretta(3128 m), nato kratko sestopimo in
nadaljujemo vzpon po razgibanem
severnem grebenu. Težavam seumikamo desno, nekaj delov je izpostavljenih in zavarovanih z jeklenico.
Skalni del zaključimo pod ledenikom
Vedretta alta del Ortles (Oberer Ortlerferner). Skalno stopnjo, na kateri stoji
opuščen bivak (3316 m), obidemo po
desni strani (skala, led, lažje plezanje),
nad bivakom pa zložno nadaljujemo vjužni smeri. Ledenik postane strmejši,
razpokam se umikamo v desno, višje
se zopet bolj položi. Na vrh s križem

pridemo po sprva neizrazitem grebenu, ki postane v zadnjih nekaj metrih
kar izpostavljen.
Sestop: Do opuščenega bivaka sevrnemo po poti vzpona, malo pod njim(severno) poiščemo sidrišče za spustob vrvi (približno 10 m), nato pa zopet
sestopamo po poti vzpona.
Irena Mušič Habjan

O K T O B E R 2 0 11Monte Cevedale, 3769 m
Opis: Od zgornje postaje gondole
gremo po poti št. 171 v južni smeri v
spodnji del doline ledenika Vedretta
di Solda. Sprva je pot kopna, višje
preidemo na zmerno strm ledenik, ki zvišino postaja strmejši. Zavijemo levo
proti zahodu na gruščnato pobočje inse med skalami povzpnemo na škrbino
Passo del Lago Gelato (3139 m), s
katere zavijemo desno, nadaljujemo
po grebenu (kratko) in se spustimo na
ledenik Vedretta Lunga ter po njemjužno proti koči Casati. Sprva hodimo
po položnem ledeniku pod vzhodnim
pobočjem Cime di Solda (3376 m),
nato pa se zložno vzpnemo do koče,
ki leži nekaj metrov pod sedlom Passo
Cevedale (3266 m).
Od koče nas pot enostavno pelje jugovzhodno po sprva položnem ledeniku
Vedretta di Cevedale proti sedlu, ki
povezuje Zufallspitzen na levi in Monte
Cevedale na desni. Pod strmim vršnim
pobočjem zavijemo desno v smeri desnega vrha Cevedala in po njegovem
severozahodnem pobočju pridemo
sprva na greben, zavijemo desno ter
smo po grebenu v nekaj minutah na
vrhu s križem.
38

Sestop: Vrnemo se po poti vzpona.
Irena Mušič Habjan
O K T O B E R 2 0 11

Punta San Matteo, 3678 m
Punta San Matteo je lažje dostopnagora, primerna za enodnevno turo.
Leži na meji med provincama Lombardijo in Južno Tirolsko. Z vseh strani
jo obkrožajo ledeniki; na severu se kledeniku Ghiacciaio dei Forni spušča
s strmo snežno steno, na jugozahoduleži Ghiacciaio di Dosegù in na jugovzhodni strani manjši ledenik Vedretta
di Monte Giumella. Med prvo svetovno
vojno se je na njem odvijala ena
zadnjih bitk v letu 1918 med Italijo
in Avstro-Ogrsko, zato je do leta 1999
veljala za najvišje bojišče.

I
Zahtevnost: Manj zahtevna ledeniška
tura (PD-). Vršno snežno pobočje ima
naklonino do 30°.
Oprema: Običajna oprema za ledeniško navezavo, cepin, dereze.
Nadmorska višina: 3678 m
Višina izhodišča: 2545 m
Višinska razlika: 1133 m
Izhodišče: Rifugio Berni al Gavia, ki
stoji ob cesti približno 2 km severno
pod prelazom Passo di Gavia (WGS84:
46,358811, 10,499816). Do sem s
severa pridemo skozi karavanški predor
prek Lienza po Pustriški dolini mimo
Brixna/Bressanone, Bolzana/Bozen,
Merana/Merano, Silandra/Schlanders,čez prelaz Passo di Stelvio do Bormia,
kjer zavijemo levo v dolino Valfurva innaprej po ozki gorski cesti skozi dolino
Val di Gavia. Z juga pridemo po avtocestah severne Italije: Sežana–Benetke/
Venezia–Verona–ob Gardskem jezeru/
Lago di Garda– Trento–Mezzolombardo, kjer zapustimo avtocesto, nadaljujemo skozi Cles, zavijemo levo v dolino

skupina Ortlerja

Val di Sole, čez prelaz Passo di Tonale inna ozko gorsko cesto v dolini Val delle
Messi. Druga možnost z juga: Sežana–Benetke/Venezia–Verona–Brescia–
Bergamo, kjer avtocesto zapustimo,zavijemo na sever proti Edolu (dolina
Camónica), tu pa desno do Ponte diLegno in levo na ozko gorsko cesto v
dolini Val delle Messi.
Koča: Rifugio Berni al Gavia, 2545 m,
telefon 0039 034 293 54 56.
Časi: Izhodišče–Punta San Matteo
4 ure
Sestop 3 ure
Skupaj 7 ur
Sezona: Poletna sezona.
Vodnik: Richard Goedeke: 3000er in
den Alpen. Die Normalwege. Südliche
Ostalpen mit Dolomiten. Bruckmann,
2004.
Zemljevidi: Ortler Alpen, Martell,
Val di Sole, WKS 6, Freytag&Berndt,
1 : 50.000; Tabacco Ortlergebiet 08,
1 : 25.000; Cevedale, Kompas 637,
1 : 25.000.

Vršni del vzpona na Punta San Matteo FOTO: VLADIMIR HABJAN

Monte Vióz, 3645 m
Monte Vióz je med opisanimi vrhovi najlažje dostopen. Kot skalni
izrastek se zariva v južno območje
razbitega ledenika Vedretta Rossa,
po katerem lahko v dveh urah pridemo na severnega soseda Palon de laMare. Južno in vzhodno pobočje sta

Iskalna, pod vrhom stoji nova manjša
koča Rifugio Mantova al Vióz. Goraje imeniten razglednik, saj se vidijo
Monte Cevedale, Königspitze in
ledene širjave na severu, na jugu
pa Cima Presanella, Adamello in
Brenta.

Zahtevnost: Lahka označena pot.
Oprema: Običajna gorniška oprema.
Nadmorska višina: 3645 m
Višina izhodišča: 2400 m (3535 m)
Višinska razlika: 1245 m (110 m)
Izhodišče: Spodnja postaja gondolskežičnice v vasi Pèjo Terme v dolini Val diPèjo (WGS84: 46,355373, 10,663007).
Do sem s severa pridemo skozi karavanški predor prek Lienza po Pustriški
dolini mimo Brixna/Bressanone do
Bolzana/Bozen, kjer zapustimo avtocesto in nadaljujemo po lokalni cesti
Fondo–Cis–dolina Val di Sole–Cusiano
do Val di Pèjo. Z juga se pripeljemo po
avtocestah severne Italije: Sežana–Benetke/Venezia–Verona–ob Gardskem
jezeru/Lago di Garda–Trento–Mezzolombardo, kjer zapustimo avtocesto,nadaljujemo skozi Cles, zavijemo levov dolino Val di Sole in za mestecem

skupina Ortlerja

Cusiano zavijemo desno v dolino Val
di Pèjo.
Koči: Rifugio Doss dei Gembri,
2400 m, telefon 0039 046 375 32 27;
Rifugio Mantova al Vióz, 3535 m,
telefon 0039 046 375 13 86.
Časi: Koča Doss dei Gembri–koča
Mantova al Vióz 3.30–4.30 ure
Koča Mantova al Vioz–Monte Vióz 30
min
Sestop 2–2.30 ure
Skupaj 6–7.30 ure
Sezona: Poletna sezona.
Vodnik: Richard Goedeke: 3000er in
den Alpen. Die Normalwege. Südliche
Ostalpen mit Dolomiten. Bruckmann,
2004.
Zemljevida: Ortler Alpen, Martell,
Val di Sole, WKS 6, Freytag&Berndt,
1 : 50.000; Cevedale, Kompas 637,
1 : 25.000.

Koča Mantova in Monte Vióz FOTO: IRENA MUŠIČ HABJAN

39

Punta San Matteo, 3678 m
Opis: Od izhodišča se vzhodno preko
ceste po kolovozni poti št. 42 spustimo
k potoku Gavia. Pot nas vodi kratko
navzgor in zavije levo, nato pa desno(zahodno) v dolino potoka Rio delDosegù. Hodimo po desni strani doline, naravnost pred sabo že vidimo
ledenik Ghiacciaio di Dosegù. Označena pot nato zavije ostro desno, mi
pa nadaljujemo v smeri severovzhoda
proti razbitemu koncu ledenika. Nanj
najlažje vstopimo na delu, ki je najbližji jugozahodnemu grebenu z vrhovi
Monte Mantello, Cimma Villacorna,
Pizzo di Val Umbrina … Po strmem, akratkem vzponu pridemo na precej položni ledenik Ghiacciaio di Dosegù, pokaterem nadaljujemo severovzhodno
proti snežnemu sedlu levo od vrha. S
sedla zavijemo desno po skalovju (lažje plezanje), nato po snegu do vršnega
snežnega pobočja in nato kratko desno
do vrha s križem.
Sestop: Vrnemo se po poti vzpona.
Irena Mušič Habjan

O K T O B E R 2 0 11Monte Vióz, 3645 m
Opis: Do koče Rifugio Doss dei Gembri
se lahko pripeljemo v dveh delih, najprej z gondolo, nato s sedežnico, lahko
pa gremo peš po makadamski cesti, ki
je zaprta za promet, ali po poti št. 105,
ki se začne v bližini spodnje postaje
gondole. S tem turo podaljšamo za
približno uro in pol. Na makadamski
cesti severozahodno od koče Doss dei
Gembri pri smerokazu zavijemo desnona označeno pot za kočo Rifugio Mantova al Vióz (kratek del št. 139, natošt. 105). Po zložni poti se vzpenjamo
nad kočo sprva po zahodnem pobočju
jugovzhodnega grebena Monte Vióza,
nato pa zavijemo na njegovo vzhodno
stran. Pod grebenom zložno nadaljujemo v severozahodni smeri, vmes dvakrat prestopimo na zahodno stran. Ko
smo drugič na zahodni strani grebena,
opazimo odcep poti na levo, ki vodi v
dolino Valle della Mite (ni priporočljiva
zaradi težkega terena). Višje nas pot
vodi v dolgih okljukih po jugovzhodnem pobočju pod kočo, do katere
pridemo z vzhodne strani. Na desni,
vzhodni strani koče poiščemo pot,
ki nas po lahkem skalovju naravnost
navzgor pripelje do križa. Do najvišje
40

točke nas loči še nekaj minut hoje pokratkem ravnem snežnem pobočju in
nekaj metrov hoje po kopnem.

Sestop: Vrnemo se po poti vzpona.
Irena Mušič Habjan
O K T O B E R 2 0 11

Znami na pot

Cela paleta čudovitih gora
Skupina Ortlerja
 Vladimir Habjan

Večerni pogled na Punto San Matteo FOTO: VLADIMIR HABJAN

N

a začetku italijanskih avtocest smo se še zabavali, eden drugega prehitevali in se ob tem neskončno šalili. Pa nas je to hitro minilo, ko smo
zapadli v neskončne kolone, ki so svoj vrhunec dosegle ob Gardskem jezeru.
Nemočno smo obtičali na pregretem vročem asfaltu.
Kaj zdaj? Če je bilo še malo prej časa na razpolago še dovolj, me je zdaj počasi že grabila
panika. Ure so namreč minevale in nič nikazalo, da bomo pravočasno prišli v kočo,
kjer smo imeli rezervirano prenočišče. Kako
ven iz te neskončne gneče? Meter za metrom
smo se pomikali, vmes z vožnjo po odstavnem pasu in skozi bencinsko črpalko goljufali, kolikor se je dalo, dokler se ni pokazalamožnost izvoza na lokalno cesto. Potem se
je prava dirka šele začela! Medtem ko smo
drveli pogosto nad dovoljeno hitrostjo, smo
poklicali v kočo. Smo na poti, a ne vemo, kdaj
nam bo uspelo priti.
Končalo se je tako, da smo prišli komajda
pravi čas. Hitro predhodnico smo poslali v
kočo, jedro devetčlanske ekipe pa je prisopi-

halo krepko po deseti, ko v tujini že zapirajo
vrata jedilnic.
Ortler – najbolj znan inpriljubljen
Tak je spomin vzpona na Ortler, prvaka istoimenske skupine, obenem pa tudi na Irenino okroglo obletnico. Nič slavnostnega,le ena velika dirka, še časa za nazdravljanje
ni bilo … Vendar se včasih obrne pač tako.
Ob obisku tujih gora, posebno če do tja nitako zelo blizu, si je zato treba vzeti rezervočasa. Še zlasti v začetku avgusta, ko se tisoči dopustniških Italijanov podajo na ceste.
Precej boljša izbira bi bila Pustriška dolina
ob Dravi (glej informacije na koncu), a kdo
bi to takrat vedel ...

Zanimivo je, kako je Ortler med Slovenci
priljubljena gora. Oddaljenost iz Slovenije nitako velika, kot je do Zahodnih Alp (to velja
približno do prvega štiritisočaka Bernine),gora pa ima močan priokus ledeniškega
sveta. Težavnost je tudi kar primerna, nitežko, prav lahko pa tudi ne. Zato se naši
planinci radi podajajo v te konce, sami ali
pa v spremstvu vodnikov. Zdi se mi tudi, daso v pomanjkanju poznavanja drugih ciljev
gore, kot je Ortler, v prednosti.
Skupina Ortlerja/Ortles je obsežna in bi si
v naši reviji gotovo zaslužila poseben vodniček. Gorá, na katere se v njej lahko vzpnemo,
je namreč cela vrsta, zato se bomo osredotočili le na njen gorniško zanimivi del.
Kot ste verjetno po povedanem ugotovili
že sami, spada Ortlerjeva skupina k Vzhodnim Alpam oziroma v zahodni del Južne
Tirolske/Alto Adige. Poglejmo najprej njene
gorske sosede: na zahodu so to Engadinske
Alpe z najvišjo Piz Bernino (4049 m), na severu Ötztalske Alpe (Wildspitze, 3772 m),
41

Narodni park Stelvio
Skupina Ortlerja leži v Narodnem
parku Stelvio/Parco Nazionale dello Stelvio/Nationalpark Stilsfer Joch.
Gre za enega največjih in najzanimivejših narodnih parkov v Evropi
s površino okoli 130.700 hektarov.
Za narodni park je bil razglašen leta
1935 z namenom ohranjanja pokrajine, flore in favne. V visokih gorah greza mogočen ledeniški svet s strmimi
stenami, v nižje ležečih območjih pa
krajino predstavljajo gorski pašniki in
travniške terase, gozdovi in njive,​​
skupaj s kmetijami, zaselki in vasmi. Več
o parku si lahko ogledamo na treh
mestih (na primer v kraju Martell/Martello) (glej spletno stran: http://
naturatrafoi.com/culturamartell/
haus_en.php).
Payerhütte, v ozadju Weisskugel v Ötztalskih Alpah FOTO: IRENA MUŠIČ HABJAN

na jugu sta skupini Monte Adamella (3539m) in Cime Presanelle (3556 m), na vzhodu
Dolomiti (jugovzhodno je skupina Brenta),
na severovzhodu pa so nad Bolzanom manj
znane in dokaj nizke Sartntalske Alpe/Monti Sarentini. Meja z Ötztalskimi Alpami na
severu je dolina Vinschgau/Val Venosta ob
reki Adiži/Fiume Adige/Etsch z največjim
mestom Meran/Merano. Na jugu je ločnica
do Adamella/Presanelle dolga dolina Val di
Sole/Val Vermiglio z znanim prelazom Passo
Tonale (1883 m). Meje na vzhodu (v širšem
smislu je meja reka Adiža) in zahodu so bolj
zabrisane.

Med prelazom Stelvio in Gavia
Če smo že pri cestnih povezavah, moramo
v tem območju vsekakor omeniti dva znana
gorska prelaza: prvi je Stilfser Joch/Passo dello Stelvio (2757 m), znan po naporni kolesarski dirki (na južni strani je znano smučarsko
središče Bormio), drugi pa Passo di Gavia/
Gavia Pass (2621 m), znan po izredno ozkiin prepadni gorski cesti. V skupino Ortlerja
se z vseh strani zajedajo mnoge izredno lepealpske doline, v katere pelje vrsta asfaltiranih cest. Urejenih je veliko smučišč (tudiledeniških), do katerih je speljana cela vrstažičnic in gondol, ki pogosto pridejo prav tudi

Stilfser Joch/Passo dello Stelvio(2757 m)Gorska cesta čez prelaz je bila zgrajena leta 1822,da bi zagotovil hitrejšo zvezo med dolinama Vinschgau/Val Venosta na severu in Valtellina na jugu.
Še danes spada med najimpresivnejše gorske cestev Alpah. Na strani Južne Tirolske je višinska razlika
1870 metrov z 48 ostrimi zavoji, na južni pa 1530
metrov s 34 zavoji.

Vojaški spomenik na Passo Gavia FOTO: VLADIMIR HABJAN

42

O K T O B E R 2 0 11

gornikom. Skupina je na gosto prepredenas številnimi markiranimi potmi, tudi koč jedovolj. V dolinah je veliko kampov (v dolini
Vinschgau priporočam Gloria Vallis v kraju Glurns/Glorenza), hotelov in apartmajev, kjer lahko prenočimo. Tudi v Ortlerjevi
skupini imajo – tako kot drugod po Južnem
Tirolskem – vsi vrhovi, mesta in doline dve
imeni, nemško – tirolsko in italijansko. Skupina je znana tudi po vojni vihri, ki je na tem
območju divjala v polni meri (v bližini koče
Payerhütte lahko še danes vidimo ostankežičnice). Ortlerjeva skupina je glavni del Narodnega parka Stelvio (glej okvir).

vso pot opraviti peš (višinska razlika 2061
m). Druga možnost vzpona je jugovzhodni
greben Hintergrat od koče Hintergrathütte, ki pa je zahtevnejši (AD, sneg do 40 stopinj, plezanje do III). Naj omenim še dokaj
novo 500-metrsko ferato (zelo težavna), ki
se začne nad kočo Tabarettahütte in ima
izstop v bližini Payerhütte.
Za drugi najbolj poznani vrh v skupini štejemo Monte Cevedale (3769 m;
sosednji vrh Zufallspitzen, 3757 m). Gre
za dokaj položno goro (vršni ledenik je
vseeno strm!), zato je bolj kot v kopnem
zanimiv za turne smučarje pozimi oziroma
spomladi. Možnih izhodišč je več: Sulden,
Martell, Valle dei Forni in Val del Mare.
Težavnost: kombinirana tura, PD-, sneg
do 35 stopinj, višinska razlika iz Suldna s
pomočjo gondole 1196 m).

Prekrasna piramida vrha Königspitze/Grand Zebrù s koče Casati FOTO: VLADIMIR HABJAN

Monte Cevedale – središče
skupineOsrednja gorska skupina je križišče več
gorskih grebenov, ki se združijo pri Monte
Cevedalu oziroma njegovi sosedi Zufallspitzen. Od tod v severozahodni smeri poteka greben, kjer je nanizanih vrsta vrhov,
med njimi tudi Königspitze/Gran Zebru inMonte Zebru (greben vodi na prelaz Stelvio). S tega grebena se na sever priključuje
severni odrastek, ki v skupini z Ortlerjemseže najvišje. Z vrha Monte Cevedala vodi
ledeniški greben prek Palona de la Mare in
Punte San Matteo na jug oziroma jugozahod (proti prelazu Gavia), stranski greben
pa se odcepi tudi na vzhod (najvišji vrh
Hintere Eggen Spitze, 3443 m). Od vrha
Suldenspitze (blizu Monte Cevedala) gre v
severovzhodni smeri razgiban gorski gre-ben, ki najvišje seže z Vertainspitze (3554m). Na osrednji del skupine pa se navezuješe vrsta manjših skupin.
Zdaj pa na vrhove! Najvišji v skupini,
po kateri ima tudi ime, je seveda Ortler/
Ortles, skorajda štiritisočak – visok 3905
metrov. Vršni del gore je v snegu/ledeniku(snežni plato na vrhu je zelo prostran) in
popolnoma bel (lep pogled na Ortler je sprelaza Stelvio in iz doline Vinschgau). V
resnici gre za pravo ledeniško turo, čeprav
je zdaj, ko se je ledenik že precej oddaljil
od koče Payerhütte (v času gradnje je segal
prav do koče!), spodnji del povsem skalnat (torej kombinirana tura). Težavnost
PD+, sneg do 35 stopinj. Običajni vzpon
poteka iz kraja Sulden/Solda, znanega po
Messnerjevem muzeju. Čeprav je v okolici
cela vrsta žičniških povezav, bomo morali

Königspitze/Grand Zebrù
– eden najprestižnejših
alpskih vrhov
Za eno najbolj priljubljenih alpskih goraštejejo Königspitze/Grand Zebrù (3851m). Izreden pogled na severovzhodno steno bomo imeli z vrha Ortlerja, prav tako
je kot imenitna piramida videti z Monte
Cevedala. Čeprav po tehničnih ocenah
ne gre za težavno turo (sneg do 42 stopinj, PD+, plezanje do II. stopnje, višinska
razlika iz Valle dei Forni 1673 m, 9 ur),
je treba priznati, da je v kopnem pristop
zahtevnejši kot v snegu. Vršno večstometrsko enakomerno strmo pobočje senamreč takrat spremeni v trd led (firn),
kjer je plezanje izredno zahtevno (tudiledeniške razpoke so), poleg tega nas stalno ogroža padajoče kamenje. V kopnem
zato plezamo po skalah na levi, kar začinitežavnost vzpona.
V severozahodnem grebenu je še večvrhov: Monte Zebrù (3735 m, izhodišče
Valle dello Zebrù, PD-, sneg do 30 stopinj,
1270 m višinske razlike, 7 ur), Thurwieserspitze (3652 m, PD+, sneg do 50 stopinj, 1120 m višinske razlike, 3 ure od koče
Alpini-Bertarelli). Nad prelazom Stelvio
je lahko dostopni Rötlspitze/Punta Rosa
(3026 m, 270 m, vzpon manj kot ura), kjer
bomo imeli lep razgled na vso skupino.
Prvi vidnejši vrh v južnem grebenu je
Palon de la Mare (3703 m, PD, ledeniškatura, 2 uri od koče Vioz, 1600 m višinske
razlike), naslednji je lahko dostopni inpoleti povsem kopni Monte Vióz (3645m, 4 ure, 1200 m, v pomoč so nam žičnice!), najpomembnejši vrh tega dela pa je
Punta San Matteo (3678 m, PD, sneg do
43

F, ledeniška tura, 5 ur, 1560 m višinske razlike) je Hasenöhrl (3257 m, F, ledeniškatura, 6 ur, 1300 m višinske razlike).
Za konec še na vrh
Pa poglejmo še, kako se je naša divjaška zgodba končala. Naslednji dan po nori dirki je billep. (Pravzaprav smo imeli srečo, saj smo med
dvema dnevoma ujeli pravega, sončnega in
razglednega. Ko smo se namreč vzpenjali
do koče, nas je namočilo, dan po vzponu pa
je bil spet deževen.) Šest se nas je vzpelo dovrha, Uroša smo pa še "pretepli", saj je prvič
prestopil alpinistično pomembno mejo 3500
metrov. Lep vrh, lepi spomini, tako da je naš
Boško še zdaj ponosen na to turo … mPrečenje ledenika pod vrhom Ortlerja FOTO: VLADIMIR HABJAN

30 stopinj, dostop od koče Berni, 7 ur, 1200m višinske razlike).
Nad prelazom Gavia stoji Monte Gavia(3223 m, PD, plezanje do II, 620 m višinske
razlike, 3 ure), nasproti nje je zahtevnejši
Corno dei Tre Signori (3360 m, PD, plezanje do III-, 5 ur, 780 m višinske razlike).
Samotna gora na zahodu je Monte Sobretta (3296 m, F, 1000 m višinske razlike, 6 ur).
V severovzhodnem grebenu smo žeomenili Vertainspitze (3554 m, PD-, 1300
m višinske razlike, 5 ur, pomoč žičnic), v
tem delu pa omenimo še lahko dostopno
Hint. Schöntaufspitze (3324 m, F-, 3 ure
s pomočjo žičnic, 740 m višinske razlike).
Pomemben vrh v grebenu prav tako žeomenjene Hint. Eggen Spitze (3443 m,

FOTO: IRENA MUŠIČ HABJAN

Skupina Ortlerja
Dostop iz Slovenije: Najkrajša cestna povezava je od karavanškega predora
prek Lienza po Pustriški dolini do Brixna/Bressanone, mimo Bolzana/Bozen
in Merana/Merano (od karavanškega predora do Suldna 370 km). Kilometrov
sicer ni veliko, ker pa je cesta vseskozi ovinkasta, traja vožnja običajno dolgo.
Druga možnost vodi po avtocestah severne Italije: Sežana–Benetke/Venezia–Verona–ob Gardskem jezeru/Lago di Garda–Trento–Bolzano–Merano(od Sežane do Suldna 490 km). Pot je daljša, pogosto hitrejša, vendar le, če ni
zastojev.
Zemljevidi: Ortler Alpen, Martell, Val di Sole, WKS 6, Freytag&Berndt,
1 : 50.000;
Cevedale, Kompas 637, 1 : 25.000;
Tabacco Ortlergebiet 08, 1 : 25.000.
Koče: Tabarettahütte, 2556 m, mobilni telefon 0039 347 261 48 72 (poleti odprta od sredine junija do sredine oktobra), telefon 0039 047 361 31 87 (pozimi);
Payerhütte, 3029 m, telefon 0039 047 361 30 10;
Schaubachütte/Rifugio Città di Milano, 2573 m, telefon 0039 047 361 30 02(pri zgornji postaji gondolske žičnice);

44

O K T O B E R 2 0 11

Rifugio Casati, 3254 m, mobilni telefon 0039 339 488 97 91, telefon 0039 034
293 55 07 (odprta od sredine marca do konca septembra);
Rifugio Berni al Gavia, 2545 m, telefon 0039 034 293 54 56;
Rifugio Doss dei Gembri, 2400, telefon 0039 046 375 32 27;
Rifugio Mantova al Vioz, 3535 m, telefon 0039 046 375 13 86.
Spletne strani: http://www.ortler.it/index.asp;
http://www.sulden.com/en/solda/summer/general/ortles-valvenosta-southtyrol.asp.
Literatura: Tomaž Vrhovec idr.: Najvišji vrhovi v Alpah. PZS, 2005.
Richard Goedeke: 3000er in den Alpen. Die Normalwege. Bruckmann, 2004.
Peter Holl: Ortlergebiet. Bergverlag Rother, München, 1990.
Več avtorjev: Ortler. Der höchste Spiz im Ganzen Tyrol. Athesia, Bozen, 2004.
Reinhold Messner: Re Ortles. Tappeiner Edizioni, Trento, 2004.
Wolfgang Pusch: Ortler. Bergverlag Rother, München, 2004.

POSLOVIL SE JE

Walter Bonatti(1930–2011)
Če bi pogledali, kdo je močno zaznamoval kakšno obdobje alpinizma, bi v
obdobju po drugi svetovni vojni, ko je Evropa ponovno vstajala iz pepela,
vsekakor našli kar nekaj italijanskih imen. Med imeni, ki so se proslavila
že pred vojno, in nekaterimi povsem na novo vzniklimi plezalskimi zanesenjaki se je konec štiridesetih let pojavilo ime Walter Bonatti. Mladfant, navdušen nad gorami, v katerih je videl resnični smisel življenja, se
je z ravnic, rojen je bil v Bergamu, nato pa je dolgo živel v Monzi, preselilv gore, ki jih je tako močno jemal za svoje. Njegova mladostna zagnanostga je pripeljala tako daleč, da se je že pri devetnajstih letih pričel načrtno
pripravljati za poklic gorskega vodnika, še posebej pa za svojo res bleščečo
alpinistično pot, ki ga je vodila čez najbolj divje in strme stene Alp pa vse
do ledenih vrhov Himalaje, Andov in tudi v patagonski granit. Vsekakor
je Walter Bonatti kot močna osebnost izredno veliko dal na etiko in se jetrudil svojo plezalsko pot peljati čim bliže tistemu prvinskemu alpinizmu,
ki je ob uporabi številnih modernih pripomočkov začel izgubljati pomenin čar. Veliko je bilo mejnikov v njegovi plezalski karieri, veliko je bilo tudi
izredno močnih dogodkov, ki so ga nato spremljali vse življenje. Kljub
temu da je bil eden najboljših alpinistov svojega časa, pa se nikoli ni rad
izpostavljal v javnosti.
Njegov kratek uvod v vrhunski alpinizem se je odvijal v stenah Lombardije in v Dolomitih, že z devetnajstimi leti pa je stal pod eno najbolj
slavnih sten v Alpah – Grandes Jorasses –, pod slovitim Walkerjevim
stebrom, ki mu ga je s soplezalci uspelo tudi preplezati. To je bil šele peti
uspešni vzpon čez smer, ki so jo leta 1938 začrtali Ricardo Cassin in tovariši.
Njegov začetni zagon pa ni pojenjal. Dve leti kasneje je bila premagana
vzhodna stena Grand Capucina, ki je do takrat zavrnila vse plezalce. Opazil
jo je prav pri ogledovanjih v Grandes Jorasses. Dvakrat ga je zavrnila,
preden je s soplezalcem Lucianom Ghigom preko markantne granitne
stene speljal izredno težavno smer. Ponavljal je najtežje smeri v Alpah in
Dolomitih, njegove zgodbe so bile polne neverjetnih naporov, mrzlih inmokrih bivakov in borbe z najbolj neusmiljenimi razmerami. Veljal je za
plezalca, ki ni odnehal kar tako, umik iz stene po sili razmer pa je pomenil,da se bo v smer vsekakor še vrnil. Tako je začrtal številne vrhunske vzpone,
ki so takratni alpinistični srenji jemali dih. Eden takšnih podvigov je bil
vsekakor tudi zimski vzpon čez previsne severne stene Treh Cin v Dolomitih, kjer je v zelo hladnih razmerah s soplezalcem Carlom Maurijem
preplezal znamenito smer Cassin-Ratti v Zahodni Cini, nekaj dni kasneje
pa v enem samem dnevu še smer Comici-Dimai v Veliki Cini. A tu je bila
njegova alpinistična pot še vedno v strmem vzponu. Prav zato je bil leta
1954 izbran v italijansko odpravo, ki je imela za cilj takrat še neosvojeno
drugo najvišjo goro na svetu – 8611 metrov visoki K2 v Pakistanu. A
tisto leto so zaznamovali še drugi, za Bonattija pomembni dogodki, saj jetakrat prejel vodniško knjižico, na svoj spisek pa je dodal kar lepo število
klasičnih in težkih smeri v Alpah.
Walter Bonatti je trdno verjel, da je narava učiteljica, zato je gore dojemal
kot eno najbolj zanesljivih šol človekove osebnosti, ob tem pa se je zelo dobro
zavedal, da so ga gore najbolj od vsega naučile trpljenja. "Gore imajo pravila.
Ta pravila so zelo stroga, in če jih sprejmeš, boš lahko v gorah veliko bolj
varen. Gore niso kot človek. So odkrite, iskrene ... Zasvojijo nas z orožjem,ki je znotraj nas, znotraj naše duše," je pravil. Vedno je bil na strani strogih
etičnih pravil, zato je mogoče prav odprava na K2 pustila v njegovi duši
neizbrisne sledi. Na odpravi je kljub statusu najmlajšega v ekipi pokazal
izredno velik pogum ter nezlomljivo voljo in bil tisti, ki je vršni navezi navišino osem tisoč metrov pritovoril jeklenke s kisikom, da je lahko osvojila
vrh gore. Takrat bi lahko bil v vršni navezi tudi on, proti vrhu bi se zagotovo
odpravil brez kisika, toda splet okoliščin in različni pogledi plezalcev so

pripeljali do tega, da mu jebil vzpon na vrh onemogočen. A bivak na skoraj
osem tisoč metrih in še
marsikaj na tisti odpravi
ga je pripravilo do tega, da
je kar nekaj časa spet iskalsamega sebe, predvsem v
vzponih čez alpske stene.
To njegovo iskanje je pripeljalo do jugozahodnega stebra Druja, ki ga je do takrat že nekajkrat
neuspešno poskušal preplezati s soplezalci. Leto po odpravi na K2, natančneje sredi avgusta 1955, je prišel čas za Bonattijevo veliko zgodbo. Po
petih dneh nečloveških naporov in izredno zahtevnega plezanja je stal na
vrhu ene svojih najpomembnejših smeri, ki jo je za povrh preplezal še sam.
A takšnih samotnih zgodb je bilo še kar nekaj.
Leta 1958 je obiskal Patagonijo in tamkajšnje neverjetne granitne
konice, ki so bile takrat še slabo raziskane. Nekaj poizkusov in tudi uspešnih vzponov je prineslo nova spoznanja, ki so kasneje pripeljala tudi dovzponov na znameniti Cerro Torre in sosednje gore. Isto leto se je znova
odpravil v pakistanske gore kot član osemčlanske italijanske odprave, ki jo
je vodil Ricardo Cassin. Odprava se je spopadala z zelo slabim vremenom
in zahtevno goro, kljub vsemu pa je Bonatti s prijateljem Maurijem osvojil
vrh Gašerbruma IV (7980 m).
A nekatere Bonattijeve gorniške zgodbe so tudi zelo tragične, še posebej tista iz Freneyskega stebra v Mont Blancu leta 1961, kjer je izgubil
prijatelja in soplezalca Oggionija, poleg tega pa so umrli še trije francoski
alpinisti. Bonatti in še dva plezalca so se rešili po šestdnevni kalvariji zaradi
nenadnega vremenskega preobrata, ki jih je prisilil k umiku, ko so bili lemalo pod vrhom stebra.
Nekaj let kasneje se je Walter Bonatti odločil končati svojo alpinistično
kariero. A ne zato, da bi odtlej živel v dolinah, temveč ga je delo dopisnika
vodilo čez gozdove in puščave, morja in po oddaljenih otokih, tudi v skrivnostne gore in vulkane, čez ledena prostranstva, spoznaval je drugačnaljudstva in kulture. Ni se odpovedal goram, le posvetil se je naravi nasploh.
A kljub vsemu se je še vrnil. Da bi potešil svoj nemir in naredil piko na i
svojemu alpinizmu. Rezultat je bila ena najbolj direktnih linij čez severno
steno Matterhorna. Leta 1865 je Edward Whymper s tovariši kot prvi
osvojil vrh koničaste piramide, skoraj natanko sto let kasneje je tam svojo
veliko zgodbo uresničil tudi Walter Bonatti. Zahtevna smer čez severno
steno "enega zadnjih problemov Alp" je pomenila dokončno Bonattijevo
slovo od vrhunskega alpinizma.
Seveda pa za njim niso ostale samo "nemogoče" smeri, temveč raznovrstna gorniška dejanja, med katerimi zagotovo ne moremo mimo prečenja Alp na smučeh, ki ga je s prijatelji opravil v 66 dneh leta 1956. 1797
kilometrov poti in dobrih 146 kilometrov vzpona je pričel na Kaninu v
Julijskih Alpah, končal pa daleč na zahodni strani Alp. Za njim je ostalotudi veliko zapisov, med njimi knjiga Moje gore, kjer je opisal najmočnejše
zgodbe iz svojega alpinističnega življenja, pa tudi številni drugi zapisi,
kjer opisuje svoje najljubše stene in vrhove. Zelo redko se je pojavljal v
javnosti, pred dvema letoma pa je prejel zlati cepin za življenjske dosežke.
13. septembra letos je njegovo srce ugasnilo po hudi bolezni. Odšla ješe ena alpinistična legenda. Vsekakor bo Bonattijev duh živel še generacije
alpinistov, saj smo mu hvaležni za številne smeri in velike zgodbe.
Boris Strmšek

45

BREZPOTJA

Raziskovanje skupine Breitkofla
Torre di Valromana (Remšenturn) Andrej Stritar

Breitkofel z Remšenturna FOTO: ANDREJ STRITAR

N

e pomnim, da bi kdaj po gorah hodil s tako prvopristopniškim občutkom,
kot je to bilo neko septembrsko soboto 2011. Pa nisem bil kje daleč v tujini,bilo je skorajda doma. Zjutraj smo se z ženo in hčerko odpravili od doma, kamor
smo se vrnili še isti večer. Bilo je v gorski skupinici z najvišjim vrhom Breitkofel.
Takoj ko prečkamo državno mejo pri Ratečah, nam pogled pritegnejo gore na levi.
Osrednji velikan je Mangart, levo od njega
se vrstijo mogočna ostenja prek Vevnice doRateških Ponc, desno pa so nekoliko nižje, a zelo razgibane gore. Na najizrazitejšo
med njimi, Poldnik, Kopo oziroma Picco diMezzodi, je speljana markirana pot in jo zato
marsikdo pozna. Še naprej proti severu se
vrsti več stolpov in vrhov, ki jim kraljuje 1988
metrov visoki Breitkofel. Literatura jih komajda omenja z opazko, da so manj zanimivi
in težko pristopni. V vseh meni dostopnihknjigah in s pomočjo vsevednega Googla mije uspelo zaslediti le beležke o vzponu Gstirnerja na Breitkofel leta 1895, o smrti Maria
Premude med prečenjem teh gora leta 1931
in o prečenju, ki ga je izvedel Ignazio Piussi
leta 1958. V našem Planinskem vestniku ovzponih v tej skupini ni besede! Po italijanskem zemljevidu sodeč se od juga proti severu vrstijo vrhovi Torre di Valromana (1972m), Breitkofel (1988 m), Ranftkofel (189146

O K T O B E R 2 0 11m), Gesperrterkofel (1883 m) in Schöneck
ali Montebello (1787 m). Slovenskih imen
nisem zasledil, le za Schöneck Pavle Merku
omenja Šenek ali Šenuk. Opisov vzponov ni,še celo na slovenskih in italijanskih spletnih
forumih nihče ničesar ne ve o teh gorah.
Prvo razkrivanje
Vsa ta skrivnostnost je bila zelo močno vabilo
za našo družinsko gorniško ekipo. "Ni kaj,treba bo na teren in videti, kaj se da narediti!"
je bil soglasen sklep. Vročega junijskega dne
2010 smo tako prvič hodili pod vzhodno steno te skupine in ugotovili, da se podnjo pridez markirane poti številka 514 na mestu, ko ta
prečka izrazito grapo. Tam je konec civilizacije, od tam naprej si prepuščen samemu sebi.
Tistega dne smo zaskrbljeno gledali strmine
nad sabo in si belili glavo, kje bi se dalo zlestičeznje. Šibkih točk od spodaj v tistem skalnato-rušnato-skrotastem terenu ni videti.
Med vzponom ob grapi smo tiho upali na
kake bolle rosse (rdeče pike), s kakršnimi v

italijanskih gorah radi označijo skrivnostne
prehode na vrhove. Pa ni bilo nikjer ničesar.
Teren nas je takrat usmeril proti levi po široki grapi, ki nas je pod stenami pripeljala
do škrbine med Kopo in stolpom Torre diValromana. Z nje je bil greben levo in desno
prezahteven za naše razpoloženje tistega dne.
Malo smo se razgledali na razgibane gore nad
Remšendolom in se poslovili od kamnitegamožica, ki tam priča o občasnih človeškihobiskih. Mojca je na spletu kasneje zapisala,da smo kolovratili po terri incogniti juliani,kar je zagotovo zelo posrečeno poimenovanje
tega neznanega sveta.
Torre di Valromana kottolažilna nagrada
Septembra 2011 smo se Mojca, Urška in jaz
spet podali v raziskovanje nekoristnega sveta.
Tokrat smo imeli seboj 60-metrsko vrv innekaj klinov ter bili trdno odločeni, da se z
vzhoda prebijemo na Breitkofel. Študij vseh
razpoložljivih fotografij je kazal, da bo s tiste
strani še najlažje. Spet smo se v brezpotje
podali s poti 514 in spet smo se znašli pod
vzhodnimi ostenji. Nekaj časa smo ogledovali pobočje desno od Breitkofla, a smo končno
vendarle izbrali smer levo od njega. Vzhodna
stena ni zgolj skalnata, pač pa je zelo strmo

pobočje, precej poraslo z ruševjem, pa tudi
prekinjeno s strmimi skalnatimi odstavki.
Uspelo nam je najti razmeroma "poceni"(brez večjih težav) vstop v ta svet, potem pa
smo kmalu ujeli skromno stezico. Ne, ni biladelo človeka, utrli so jo gamsi. Povedla nas
je levo do naslednje možnosti napredovanjanavzgor. To je bil nekakšen skalnat žleb, strmo usmerjen proti desni, po katerem smo
se tudi malo varovali. V prijetnem plezanju
nas je pripeljal v osrednji del tega pobočja,
kjer se je nad nami pokonci postavil skoraj
navpičen zgornji del stene. Spet ni bilo druge
kot držati se levo.
Ponavljala se je zgodba prvega poskusa:
teren nas je vodil proti levi, stran od cilja,
le da smo tokrat bili "nadstropje" višje. Po
prostrani rampi, po kateri so gamsi prav tako
utrli spodobno stezico, smo brez resnih težav
prisopihali do grebena. Tik pod njim je bilotreba še nekaj metrov preprijeti čez kratek
skok. Tam se nam je na desni prvič pokazal
izraziti vrh Breitkofla, ki je bil že zelo blizu.
"Še dobre pol ure, pa bomo na njem," smosi mislili. A ne za dolgo, kajti le nekaj metrov višje se nam je razkrila čisto drugačna
resnica. Znašli smo se v škrbini, greben z nje
proti Breitkoflu pa je bil neprehoden. No ja,
kak resnejši plezalec bi se morda lahko lotil
tistega gladkega stebra, za nas pa to pač ni.
Z vrhom skupine torej tudi tokrat ne bo nič.
Drugo presenečenje na škrbini je bil pogled proti Remšendolu. Le kakih sto metrov
stran se nam je na oni strani pokazal samostojen stranski vrh, ki ga lahko mirno proglasim za najbolj odmaknjeni in težko dostopni
vrh bližnjih in daljnih gora. Po zemljevidu
sodeč je to Schönkofl (1871 m). O njem v literaturi in na Googlu ni prav ničesar. Osvojiti
bi ga bilo možno s te škrbine, toda najprej bi
se bilo treba spustiti po grdi grapi, prečkati

Morda še nikoli obiskana kopa Schönkofla, zadaj Monte Bucher FOTO: ANDREJ STRITAR

dve nepredvidljivi škrbini in se prebiti skozi
precej ruševja. Nič čudnega, da na vrhu nibilo videti možica. Zelo možno, da ni še nihče
nikoli stal na njem!
Neuspeh z glavnim vrhom smo kar dobro
prenesli, saj smo vendarle vedeli, da se moraš
na prvenstvenih vzponih marsikje pač sprijazniti z usodo. Na srečo se je v drugo smer
ponujala zelo spodobna tolažba. Prebili smo
se skozi nekaj ruševja, potem pa smo se spetnavezali in Mojca je preplezala zadnjih 60
metrov dvojke do vrha. Šele na njem smo
ugotovili, da smo pravzaprav na vzhodnem
predvrhu Torre di Valromana. Do glavnega
vrha bi morali še malo dol in čez precej ruševja do le meter ali dva višje najvišje točke.
Temu smo se z lahkoto odpovedali, saj smo
že tu dobili vse, kar se od teh gora lahko dobi.
Na severu smo imeli pred sabo osrednji
del skupinice. Do Breitkofla sta nas ločila
še dva vmesna vrhova, ki nas nista pustila
čez. Na jugu smo gledali Kopo, naprej proti Mangartu pa je bilo na žalost že preveč
oblačno. Glavni vtis sta neverjetna razgiba-

Vzhodna stran skupine Breitkofla. Remšenturn je na levi. FOTO: ANDREJ STRITAR

nost in prvobitnost sveta okoli nas, pristna
divjina – pa tako blizu našega normalnega
vsakodnevnega vrveža.
Slovensko ime v terri
Incogniti Juliani
Ko smo potem po napornem sestopu pod steno zbirali vtise, sem začel brskati po spominu.
Ali smo ta dan na gori videli kako sled človeka? Prav nobene! Neverjetno! Na nobeni
stečini ni bilo odtisa čevlja, nobeno ruševje nibilo požagano, nikjer nismo naleteli na kamnitega možica ali zgolj na kupček kamenja, ki
bi lahko bil podrt možic. Žal nam je postalo,
da smo mi postavili tri ali štiri možice na
ključnih točkah. Ni bilo nobenega papirčka,
konzerve ali plastike, nobene barve na skali
ali kakršnega koli drugačnega namiga, daje tod že hodil človek. Pa smo po moji oceni
našli vio normale na Torre di Valromana, sajje z vseh drugih strani videti težje. Celo nanašem vzhodnem vrhu in na glavnem vrhu
ni bilo možica ali česar koli podobnega. Pa
menda ni nazadnje tod hodil Ignazio Piussi
pred 45 leti!? Kako to, da na tako lepe, divje
gore ne hodi nihče, pa čeprav so v bližini velika slovenska, italijanska in avstrijska mesta?
Seveda si ne domišljamo, da smo bili
prvopristopniki, toda vsekakor smo bili
eni od zelo zelo redkih obiskovalcev. Zatosi drznem tukaj predlagati slovensko ime
za to goro, ki se ga je domislila hčerka Mojca: Torre di Valromana (1972 m, WGS84:
46,461624, 13,630624) naj bo po slovensko
Remšenturn. Pomensko je to isti naziv kot
italijansko ime (stolp nad Remšendolom),
po našem mnenju pa se za slovenska ušesa
sliši dovolj prijetno.
Našega raziskovanja Breitkoflove skupine
pa s tem zagotovo še ni konec. Tja nas bo
vleklo, dokler ne najdemo poti na glavni vrh
in njegove severne sosede. m
47

GORNIŠKA OPREMADO klinih
Mojstri zabijanja in velemojster izbijanja
 Peter Mucko kvalitetnega klina si
se moral v povojnemčasu priboriti po raznih
zvezah. Še težje je bilo s karabinci (iz tujke karabiner).
Danes imamo za ta plezalni
pripomoček na razpolago
slovenski izraz vponka, a jeta beseda nerodna za sporazumevanje v težkih razmerah, ko se je treba dreti na
ves glas. Klini in karabinci
so bili takrat točno taki, kakršen je spomenik padlim
partizanom gornikom v
Vratih, drugih plezalnih pripomočkov nismo poznali. O
kakšnih zagozdah, žimarjih,
svedrovcih in drugi ropotiji
se nam še sanjalo ni.

Klin z obročem FOTO: PETER MUCKMoji prvi klini so bili iz neke neuporabne
zaloge. To so bili močni, veliki in debeli
klini, ki so imeli v glavi železen obroč.
Nikoli jih nisem uporabil, a sem jih nosils seboj za vsak primer, če bi se našla kje
kakšna široka razpoka.
Zlagoma se mi je nabrala skromna zaloga pravih klinov, ki je štela največ do sedem kosov klinov in štiri karabince. Kline
sem zelo nerad zabijal, še bolj zoprno pa
mi jih je bilo izbijati. Moral pa si jih izbiti
za vsako ceno, kajti če je šla za teboj kakšna
druga naveza, je klin zagotovo izbila, ta pa
je potem seveda zamenjal lastnika.
Svetovni prvak v izbijanju
To se je zgodilo z neizprosno doslednostjo,če je bil v navezi Jože Vedral, 'neuradni
svetovni prvak v izbijanju klinov'. Izbijanje klinov, ki so jih pustili plezalci še pretežno pred vojno v stenah, se je začelo, kakorže znano, zaradi pomanjkanja opreme.
Vendar pa je to početje pri Jožetu preraslov strast. Kadar se je zaslišalo dolgotrajno
nabijanje iz stene, se je takoj vedelo: Jožeje, in varovati si ga moral tudi po pol ure,
dokler ni izvlekel klina iz razpoke ali pa
ga je zlomil. Včasih je izvlekel samo še
nerazpoznaven zvitek železa, ki ga ni bilo
več možno poravnati. Starejši plezalci tega
početja niso odobravali, kajti vedelo se je,
48

O K T O B E R 2 0 11čigavi so klini. Na nekaterih so bile inicialke nekdanjih lastnikov in med njimi sobile tudi alpinistične legende.
Število klinov je bil neke vrste statusni
simbol in pokazatelj alpinistične uspešnosti. Jože je imel daleč največjo zalogo
klinov v AO Matica. Pa tudi pri drugi
opremi je prednjačil in še dekle je imel, ki
ga je stalno spremljalo, ampak le do stene.
V nahrbtniku je imel zaradi tolikšne
zaloge težko breme, a nosil ga je rad. Ko
je zasopel prispel v kočo, ga je brezbrižno
vrgel na klop, da so klini glasno zarožljali,
in grozeče pogledal po gostih. Planinci sopogledali skromno v tla in pomislili: "Talemora biti pa res kampeljc." Rožljanje se
je nadaljevalo vedno, kadar je slučajno
premaknil nahrbtnik, in doseglo višek
na skupnih ležiščih, ko je nahrbtnik izpraznil ...
Da pa ne bom Jožetu delal krivice,moram povedati, da je bil zelo doberčlovek. Cigareto je ponudil vsakemu, ki
je bil voljan poslušati zgodbe o njegovih
alpinističnih podvigih.
Pri podjetju za urejanje hudournikov,
kjer je bil v službi, je ustanovil planinsko
društvo, kjer je imel predavanje o plezalni
tehniki. Med predavanjem me je prosil za
asistenco. Pokazala sva vozle in načine
varovanja. To se je dogajalo v predavalnici,

kjer seveda ni bilo nobene skale, zato sem
moral držati klin visoko nad glavo, kamor
se je on teatralno vpel.
Kurenti v dolini VratRožljanje klinov nas je spremljalo tudi na
primer na poti v Vrata. Dostop do plezarije je bil včasih precej bolj zapleten kakor
danes, ko se pripelješ z avtom skoraj pod
steno.
Najprej smo se peljali z vlakom, v katerem smo pridno 'bili rihtarja', potem
pa peš v Vrata. Te dolge hoje so nam bile
grozno dolgočasne, zato smo si izmislili
tek in večino poti kar pretekli. Pri teku so
klini in karabinci v nahrbtnikih glasnorožljali, podobno kakor zvonci pri kurentih, posebno če nas je bilo več v skupini.
Ljubljanski povojni alpinistični naraščaj je v kamniških planinah, razen v
ekstremnih smereh, kmalu populil vso
kovino, nato pa so zlata jama postali Julijci. Jeseničani menda s kovino niso preveč
varčevali, čeprav so Gorenjci, nekateri soznali celo sami izdelati kline.
Nekoč sem pa imel srečo v nesreči. Z
Jožetom Govekarjem - Jozvo sva se podala v Bavarsko smer. Jozva se je takrat
začel šele uvajati v plezarijo, jaz sem pa
nekaj izkušenj že imel. Za to turo sem
imel na plezalnikih nalepljen nov podplat.

Za novo nalepljenega je veljalo, da ga jetreba v lažjem skalovju nekoliko načeti,sicer drsi. Jaz tega nisem upošteval. Zagnal sem se v steno in hotel zabiti klin.
Udaril sem in zdrsnil. K sreči je bil Jozva
tik pod menoj, razdalje nobene, in me
je lepo zadržal, tako da sem obležal na
skali z glavo navzdol, kajti plezalnih pasov
takrat še nismo poznali. Potem pa klink,
klonk – klini in karabinci moje borne kovačije so popadali iz odprtih prsnih žepov
anoraka v robno zev. V komolec sem sehudo kresnil, da sem roko komaj čutil. Kaj
pa zdaj? Je z Bavarsko konec? Seveda ne,zlezel sem v robno zev in iskal in brskal
med snegom in kamnitim drobirjem. In
ni vrag, da sem našel prav vse primerke
svoje kovačije. Potem sva šla naprej kljub
bolečini v roki, ne spomnim pa se, ali sva
še kaj zabijala.
Plezalni vrtec v Turncu
Obstaja kraj, kjer smo lahko zabijali neomejeno in razkošno: to so stari opuščeni
kamnolomi v pečevju šmarnogorske Grmade, kjer kraljujeta Mali in Veliki Turnc.
Kot zanimivost moram povedati, daje bilo to pečevje okoli leta 1960 v veliki
nevarnosti. Potekali so postopki, da bi
se kamnolom reaktiviral in potem adijo,
Turnc.
Takratna Vodnogospodarska upravaza Zgornjo Savo je potrebovala velike količine lomljenca za ureditev Save na območju Ljubljane. K sreči je ministrstvo za
rudarstvo postavilo tako težko izvedljive
pogoje za reaktiviranje kamnoloma, da je
uprava hvala Bogu obupala.
Nekateri so si v Turncu privoščili atraktivno tehnično plezanje z dvema vrvema,
če so le našli dve žrtvi, ki sta ubogljivo potegovali in varovali nastopajočega. Gledena to, da je šlo v glavnem le za en raztežaj,je v njem plezalec lahko porabil vso zalogo
klinov, vrvi pa sta potekali skozi karabince'gori doli naokoli', pa še križali sta se lahko.
V tem škripčevju je lahko nastalo toliko
trenja, da ga potegovalci niso več zmogli.
Plezalec se je nato moral vrniti, da je vrv
izpel iz najbolj problematičnega karabinca. Neredko so bili ukazi slabo razumljeni,
srd plezalca zaradi potega napačne vrvi pa
se ni mogel razbohotiti v pravi meri, saj je
po navadi na svojo predstavo povabil vsebližnje in daljne znance in sorodnike, ki so
odprtih ust zijali v to nezaslišano hrabrost.
Resnici na ljubo pa moram omeniti, da je
bil napačen poteg vrvi pretežno posledica
napačnega ali zmedenega ukaza.

Star graviran klin FOTO: DUŠAN ŠKODIČ

Plezanje je v teh primerih napredovalo
vedno počasneje in nastopajoči je začel'igrati na klavir'. To je v plezalskem žargonu pomenilo trepetanje prstov zaradi
napora in tudi strahu.
Nato se je napredovanje nepreklicno
ustavilo. Vedeli smo, kaj to pomeni. Trebaje bilo uporabiti 'Melsack tehniko'. Melsack je po nemško vreča moke. Izkušeni
fant ali dva sta se podala nad nastopajočega, mu spustila rešilno vrv ter ga potegnila
iz 'zosa', ki si ga je sam skuhal.
Oba spodnja potegovalca oziroma varovalca, ki sta bila po navadi začetnika,
sta za nagrado lahko pri spustu na vrvi
vestno izbila vse kline in jih poravnala.
Junak dneva je potem svojo čredo občudovalcev odgnal v bližnjo gostilno, kjer
je samozavestno analiziral svoj neuspeh,
ki je bil pravzaprav uspeh, kajti če ne bi
ravnal, kakor je, bi nas sedaj opazoval od
zgoraj, obkrožen z angelci. A ta opisani
dogodek se ni zgodil prav določeni osebi,
temveč je izvleček dogajanj v Turncu. Inčeprav smo v tem pečevju pridno zabijali,
smo za seboj vedno vse temeljito počistili,
drugače kakor danes, ko povsod nekaj
ven moli.
To pečevje je bilo za nas pomembno
tudi zato, ker nam je v njem Sandi Blažina pokazal, kako se je mogoče še vesti v
steni, in to v novi tehniki legendarnega
Emilia Comicija.
Časi se spreminjajo – in mi znjimi
In potem, ko te sreča pamet in nehaš plezati, oprema nekaj časa obleži vsa zapuščena. Potem začne izginevati kos za kosom.
Kaj se dogaja? Deli plezalne opreme so še

vedno uporabni, vendar v druge namene ali pa gredo v izposojo, od koder po
navadi ne najdejo več nazaj do lastnika.
Le klini ostanejo, ker niso uporabni za
nič drugega.
Blagor tistim, ki jih pamet sreča šele takrat, ko cepin zamenjajo s hojico. Meni pa
sta že prej šolanje izven Slovenije in služba
za nekaj časa preprečila gorske aktivnosti.
Po dolgih letih plezalne abstinence me
je spet močno zagrabilo in sem se začel
ukvarjati z rekreativnim alpinizmom.
Toda glej čudo, kaj so storile sile narave
med mojo odsotnostjo. Povišale so se! Ure,
navedene na kažipotih, se sploh niso več
skladale z realnim časom hoje do cilja. V
nekdaj povsem lahkih smereh pa so se
pojavili nepremostljivi previsi.
S kolovratenja po brezpotju sem se vračal od Šraj peskov čez prag proti slapu
Orglice (Orličje). Med spustom po vrvi
sem zagledal pravi pravcati klin. Le kajdela tukaj? V meni se je pojavil pogojni
refleks in me je zasrbelo, da bi ga izbil. Pa
sem se spomnil, da sedaj ni več pomanjkanja opreme, in še kladiva nisem imel.
A med potjo navzdol sem imel občutek,
kakor bi nekaj izgubil.
Če danes stopim v športno trgovino inse zazrem v gorniški oddelek, se mi zvrti
v glavi od silnih plezalnih pripomočkov.
Od pisane vrečke za magnezijo do funkcionalnih mešanic med kladivom, cepinom in krokodiljim gobcem. Pa klinov: za
vsako vrsto razpoke imajo ustrezen klin.
Za marsikateri pripomoček niti ne vem,za kakšen namen se uporablja. Kakšen
razvoj je doživela oprema v šestdesetih
letih! Kakšna bo šele čez sto let? m49

BILO JE NEKOČ NA POHORJU

Holcarija
Ko je pohorski les še preživljal Dravsko dolino
 Dušan Škodič

Vodna žaga na Pohorju, 1930 FOTO: ARHIV PETRA MUCKAČ

eprav je v gozdu že marsikaj videl, si je Tilče skoraj pomel oči od začudenja. Z veje debele bukve, slab lučaj nad tlemi, ga je negibno opazovala divja mačka.
Izbuljene rumene oči so bile svetlejše od
blestnika,1 s katerim je bila pokrita cerkev na
Sv. Arehu. Čokat siv trup je po hrbtu delilačrna lisa, iz katere so v presledkih poganjale
temne proge, ki so se na nenavadno debelem
repu spremenile v par črnih obročev. Rep jebil nasršen, kar je bila posledica pravkar končanega lova – iz stisnjenih čeljusti nenavadneživali je namreč viselo mlahavo truplo podlasice. Kako zanimivo, je pomislil Tilče: večji
krvoločnež je pomeril vrat manjšemu. Toda
redkega prizora ni imel dolgo časa opazovati. Nenadoma se je žival zdrznila, spustila
debelo glavo k veji, kakor bi se hotela zliti z
lubjem, nato pa skupaj s plenom smuknila na
1

Na Pohorju najdemo več vrst svetlečih skrilavcev,
ki so jih uporabljali tudi za prekrivanje streh.

50

O K T O B E R 2 0 11

nasprotno stran debla, proč od človeških oči.
Tilče v prihajajočem mraku sploh ni opazil,
kdaj so jo kremplji varno spravili na gozdnatla, kjer je poniknila neznano kam.
V soteski Lobnici te živali ni še nikoli videl,
kaj v Lobnici, še na vsem Pohorju ne, kar ga
je mogel doslej spoznati med holcarijo.2 In toni bilo malo, kljub njegovi mladosti. Čudili
se bodo, ko bo pripovedoval, se mu je dobro
zdelo, ko jo je mahal proti gozdarskemu naselju. V nosnicah je začutil vonj po dimu, ki
se je sukljal od jatice lesenih koč na obsežni
gozdni frati. Voda potoka, ki je nekje daleč
spodaj gnal kar 23 mlinov in žag, je bila te dni
slišati oddaljena bolj kot sicer, vodostaj je bil
2

Nekoč uveljavljen izraz za gozdarstvo, holcar –gozdni delavec.

nizek, a med hitro hojo o tem ni utegnil razmišljati. Stopil je na staro poseko, obkroženo
s temnim gozdom, in bil je že skrajni čas, kajti
prihajala je noč. Nad smrekami se je razsula
zastirka močnih zvezd, ki so tam zgoraj tako
močne, da nikoli ne utripajo.
Brez vode se vedno in povsod
vse ustavi
Takoj po zgodnjem zajtrku se je Tilče odpravil
proti Falskemu ribniku na vrhu potlačenega
pohorskega hrbta, kjer je sredi zamočvirjenega gozda ždelo manjše jezero. Že prejšnjivečer mu je stari logar Puteržnik naročil, naj
se odpravi do Falskega tajhta3 in odpre vodo,
ki bo po dolgi leseni drči ponesla hlode proti
Rušam. Drča je bila silno imenitna naprava
in Tilče je vedno s fantovskim navdušenjem
opazoval, kako so hlodi po njej drveli v dolino, kjer so jih spotoma in na dnu nestrpno
3

Nekoč so bili na Pohorju nemški jezikovni izrazi
bolj pravilo kot izjema.

pričakovali uporabniki: žage, glažute,4 oglarjiin čisto spodaj na Dravi še flosarji, ki so hlode
vezali v trideset metrov dolge splave za transport proti Zagrebu in Beogradu.5 Imela pa
je drča majhno slabost, kajti brez vode se je
nepreklicno ustavila. In to ni bilo dobro, tolikoje že vedel, saj je od otroštva živel z gozdarskim
delom. Najprej je pomagal očetu, ki je bil žagmešter6 v Lukanji,7 nato je šel s štirinajstimi
leti z doma za najemnika v Šentlovrenc.8
Veleposestniki obvladujejo
Pohorje
Ko je prispel do velike stare bukve, je vedel,da ima do jezera le še pol ure hoje. Postal je,iz žepa izvlekel pipico in tobak ter si natlačil.
Ko je po odraslo puhnil dim, se je ozrl okoli
sebe. Vsepovsod se je razprostiral nepregleden iglasti gozd, med katerim so se sramežljivo drenjale redke bukve, jerebike in javori.
Nahajal se je Pri treh žebljih, na zanimivem
kraju, kjer so se stikale meje treh gozdnih veleposestev. V deblu bukve so tičali trije kovanižeblji, ki so pahljačasto kazali v tri smeri; na
tri ogromne režnje južnega Pohorja, ki so jih
imeli v lasti trije veleposestniki. Reženj več
tisoč hektarov gozda nad Vitanjem je pripadal
grofu Thurnu, grof Attems si je lastil del nad
Slovensko Bistrico, gozdovi nad Oplotnico
pa so pripadali knezu Windischgratzu, ki je
imel v lasti tudi žagarsko naselje Lukanja, izkatere je bil Tilče doma.
Malo se je posmejal sam sebi in se prestopil pod srednji žebelj, ki je kazal v smer
proti njegovemu domu, in dobro se mu jezazdelo. Bog ve, kaj sedaj počnejo domači?
Ko je izpihnil zadnji dim, je pipico lepo strkal
in pospravil v žep. Za trenutek se mu je skoraj
zazdelo, da ga premaguje domotožje. Pa ga
ni, kje pa, živel je svoje fantovsko življenje,
kot sta ga živela nekoč njegov oče in njegov
ded in kot ga bodo verjetno živeli tudi njegovi
otroci in vnuki. Vedno se je na Pohorju vedelo,
kam kdo spada; otroci gozdnih delavcev so
nadaljevali tradicijo svojih očetov kot gozdnidelavci, otroci kmetov so šli v gozdarske šole,4

Preproste steklarne v bližini gozdov. Sredi 19.
stoletja je v šestih glažutah na Pohorju delalo
preko 500 ljudi.

5

Splavarstvo ali flosarstvo je začelo zamirati
s prihodom železnice, toda še nekaj let preddrugo svetovno vojno je mimo Maribora na
nekajtedensko pot odšlo do tisoč splavov letno.
Gradnja hidroelektrarn na Dravi je to dejavnost
dokončno potisnila v zgodovino.

6

Delavec na žagi.

7

Danes naselje med Oplotnico in Roglo, ki jenastalo iz žagarskega naselja, nekoč v lasti
veleposestnika Windischgratza.

8

Danes Lovrenc na Pohorju.

Vodna drča v Lobnici, 1930 FOTO: ARHIV PETRA MUCKA

kjer so pridobili potrebna znanja za umno
gospodarjenje z lesom in njegovo predelavo ter prodajo, da so sčasoma lahko prevzeli
kmetijo, dekleta pa so se skušala čim bolje
poročiti in ustvariti solidne pogoje za življenje
svoje družine. Tako je pač vedno bilo …
V pričakovanju nedelje
Mestoma se mu je noga prav nemarno pogreznila v mokra tla. Iskal je trdna mesta, ki
pa jih ni bilo. Še tako velik šop suhe trave, ki
je bil videti trdna opora, se je pod čevljem
pogreznil in zamolklo je čmoknilo, ko je nogoizvlekel iz jamice, ki jo je takoj zapolnila voda.
Med cikcakanjem je moker do méč in zadihan dosegel leseno zapornico, ki je zadrževala vodo v mirnem jezercu, ki ga je obkrožal
obroč svetlo zelenega ločja. Eno za drugo je
dvignil deski v zapori in voda se je razlila ter
po majhni strugi pohitela proti tri kilometre
oddaljenemu začetku drče. Takoj za njo jepohitel in jo med potjo tudi prehitel Tilče, sajtu še ni imela omembe vrednega padca. Ko
pa bo napolnila leseno korito, bodo morali
vsi poprijeti, tudi on.
Med potjo si je zadovoljno požvižgaval,
a kaj si ne bi, saj je bila vendar že sobota. To
pa je pomenilo, da se bodo jutri zjutraj vsi v
gozdarskem naselju lepo oblekli in očedili
za k maši na Šentlovrencu, po maši pa kot
ponavadi zavili v gostilno, kjer se bodo dobro
najedli in pokrepčali z vinom, verjetno bodo
tam tudi igrali za ples in kdo ve, kaj vse se bo še
zgodilo? Prišli bodo žagarji in gozdni delavci,

pa truma glažutarjev in oglarjev, seveda tudi
domači kmetje in njihovi sinovi in ni vrag,da bi tako lepa nedelja lahko minila brez krasnega pretepa. Ne nazadnje pa bi utegnil na
plesu ugledati še kakšno primerno dekle iz
najemniške družine, nikoli se ne ve, je pleteničil na slepo, saj se je pri osemnajstih dobro
zavedal, da ima kljub žgečkljivim mislim večsamozavesti pogledati v oči kmečkemu hrustu kot rdečelični deklici.
Nastanek vodne drče inživljenje ob njej
Ko je prispel do začetka drče, so bili možje
že na svojih mestih. Pokimali so si, ko je hitel
naprej mimo njih in navzdol proti soteski,kamor se je ob bregu zvijala 14-kilometrska
lesena mojstrovina, ki je imela še nekaj dodatnih kilometrov stranskih odcepov.
Lobniško vodno drčo je dal zgraditi falski
grof Zabeo, ki je bil veleposestnik na severni
strani Pohorja. Njegova so bila tudi vsa žagarska in drvarska naselja ob Lobnici, kjer je imel
nastanjene stalne in tudi sezonske najemniške
delavce. Stalni delavci so v kočah živeli skupajs svojimi družinami. Ženske so za dodaten zaslužek pogozdovale izsekane površine, pletle solasovino iz močvirske trave, ki je bila uporabna
za vrvi in mašenje razpok v drči, če je voda
preveč odtekala, in ko je bil čas, obdelovale
skromne njivice ob kočah. Ko so na posekahz ognjem upepelili še zadnje ostanke gozda, sobile tako nastale površine še nekaj let brez dodatnega gnojenja primerne za pridelavo krom51

Hlod hiti po vodni drči v Lobnici, 1930 FOTO: ARHIV PETRA MUCKA

pirja, ovsa in rži, kar je bil seveda pomemben
dodatek h kupljeni hrani. Še pomembnejša
je bila njihova zgodnja vzgoja otrok, ki so jih
očetje, čim so dovolj zrasli, postopoma priučevali svojih gozdarskih veščin. Ker je bila na
severni strani večja potreba po delovni sili intorej več dela kot doma, je moral marsikdo,
tako kot Tilče, na delo preko hriba, ki pa jeljudi, ki so zrasli na njem, od nekdaj povezoval,
zato se kljub ločenosti njihove družinske vezi
niso nikoli povsem pretrgale.
Kako je vodna drča delovala
Drčo so posebni delavci gradili celi dve leti.
V bregove nad blago šumečo Lobnico, ki seje glasneje razbohotila le v območju Šumika,
so zabili močne lesene stebre in nanje mojstrsko namestili na tisoče debelih plohov, daso tvorili široko leseno korito, v katero so popotrebi usmerili vodo iz Lobnice. Ob suši
in prenizkem vodostaju to ni zadostovaloin odpreti so morali še tisto iz namensko
ustvarjenih akumulacijskih jezer; iz večjega Črnega jezera in manjšega, višje ležečega
Falskega ribnika. Ko so eno jezero v nekaj
dneh izpraznili, so mu morali dati čas, da se jeznova napolnilo, medtem pa uporabili drugo.
Leseno korito je proti dolini ubiralo vse
muhe in zavoje lobniške soteske in ob pomoči"poštarjev", ki so stali na ključnih mestih ter
skrbeli za obveščanje in za to, da se hlodi niso52

O K T O B E R 2 0 11

zatikali, se je težka lesena pošiljka po slabi
uri znašla spodaj ob Dravi. Tudi Tilče se je
postavil na svoje mesto. Kmalu je šel klic odvrha drče od enega do drugega moža in čez
nekaj minut so vsi od glažute do žag, pa v

šibic fabriki9 na Smolniku in tudi čisto spodajv Rušah vedeli, da prihaja pošiljka hlodov.
"Pošta" ob drči je brezhibno delovala, kar jebilo tudi pomembno zaradi varnosti.
Nato je zašumelo, voda je zažuborela pokoritu, se penila in na ovinkih pljuskala preko
robov, naprava je oživela kakor dolga glista
na soncu, ki se sicer nikamor ne premakne,
a njena površina je v nenehnem gibanju inmigotanju. Tudi po osem stotov težki hlodi
so jahali zgolj dobro ped visoke valove, svoje
je dodala še strmina in dolga kompozicija jenato bučala v dolino, pospremljena z močnimi klici "poštarjev". Včasih se je tudi kaj
zalomilo, hlod je dohitel hlod, tlesknilo je invoda je bruhnila iz korita, da je nato naslednji nasedel ob les, in če je bilo to pred ovinkom, se je kaj hitro zagozdilo. Dotok vodeje bil prekinjen, zadaj se je voda nemočno
zaganjala v nasedle hlode, ni pa imela dovolj
moči niti vzgona, da bi jih mogla privzdigniti in poriniti dalje. Tedaj so nemudoma
priskočili "poštarji", da so s pripravami inlastno iznajdljivostjo čim prej rešili zagato
in je kompozicija ob glasnih klicih ponovno
stekla proti dolini.
Delo gozdnih delavcev je bilo
od nekdaj nevarno
Da je vode v drči vedno primanjkovalo, je bila kriva tudi njena zasnova, vseh
9

Na Smolniku je delovala tovarna vžigalic.

Del gozdarskega naselja nekje nad Lobnico, 1930 FOTO: ARHIV PETRA MUCKA

Flosarji pod mostom v Mariboru čakajo na odhod, 1930 FOTO: ARHIV PETRA MUCKA

14 kilometrov te naprave je bilo namreč
postavljenih brez enega samega žeblja, pa
tudi o kakšnem posebnem tesnjenju rež
med plohi se naročnik in postavljalci niso
menili, saj je šlo vendarle samo za spravilo
hlodov v dolino, ne pa za streho še tako revne beračije. Če se je zaradi udarcev in ostalihobremenitev kje kaj preveč razmaknilo in je
voda že nemarno odtekala iz drče, so možje
v reže zatlačili šope lasovine, ki so jo pletleženske iz močvirske trave, in zadeva je, ko
se je napojila z vodo, delovala skoraj tako
dobro kot preja, ki jo stari mojstri še uporabljajo za tesnjenje vodovodnih ventilov.
Tilče je bil dober potrošnik tovrstne preje,saj če je mladega fanta kaj jezilo, ga je za
razliko od starejših delavcev, ki so gledali
le na to, kako jim bo čim prej minil dvanajsturni šiht, zelo motilo, če hlodi niso drčali
navzdol s kar največjo hitrostjo. Pa to je tudi
razumljivo, saj mladost nima časa nikogarčakati, temveč hiti vsemu naproti ...
Ko je naslednji hlod odpljuskal mimo, seje Tilče ponovno zavihtel na drčo s šopom
lasovine v roki in jo hitel basat v špranjo,skozi katero je drla za prst debela vodna
zavesa. Tlačil je in godrnjal, ker mu je voda
pulila lasovino izpod prstov, ti presneta
reč, kako je bil jezen, ker se je voda vedno
obnašala tako svojeglavo! Ozrl se je, čeprav
še ni bilo naslednjega klica, bilo je še vedno
zatišje, prestopil se je okobal in na silo trpal v razpoko, ki je lačno goltala ponujeno
mašilo, voda pa je po svoje mezela zdaj
spredaj, nato spet zadaj.

Ko mu je po glasnem bentenju le nekako
uspelo nahraniti žejno nadlogo in je kazalo,
da se je mašilo vendarle dobro zagozdilo, jeskozi šumenje vode priletel klic zgornjega"poštarja": "Heb'auf!" Tilče se je zdrznil,
nemudoma se je ozrl in zagledal temno
senco, ki je letela, ja, skoraj bi lahko rekel,
da je letela po drči, pa čeprav se mu je vedno zdelo prepočasi. "Heb'auf, heb'auf!" se je
drl zgornji "poštar" predpisano komando za
nevarnost, ko je od daleč opazil stati človeka
na drči, po kateri je hitel hlod. Tilče je njegov
prvi klic verjetno preslišal, a sedaj niti najmanj ni imel več časa razmišljati, vzdignil
se je urno kot maček in se skušal odriniti
od mokrih plohov, ko ga je velika sila zadela od zadaj v levo nogo, ki mu je nesrečno
spodrsnila nazaj v korito. Spodneslo ga je
in kakor drobno šibico frcnilo v zrak, da je
trdo vznak pristal v blatu ob drči, nakar gaje zmanjkalo.
In vse je spet teklo naprej
Ovedel se je, šele ko mu je logar Puteržnik
pljusnil poln klobuk hladne vode v obraz.
Kar nekaj bradatih mož se je vtem že sklanjalo k njemu in ga preiskovalo z zaskrbljenimi pogledi. Tilče je takoj zastokal. "Noga,
joooj, zdrobilo mi je nogo." Puteržnik mu
je previdno dvignil hlačnico in počasi, kolikor je zmogel fant stiskati zobe, pretipal
nogo, ki je medtem že pomodrela in otekla. "Joj, joj," je stokal Tilče, "moja noga,
zdrobilo mi jo je, joj, kaj bom pa sedaj?"
je hlipal v skrbeh in kar naenkrat ga nibilo več sram solza pred ostalimi možmi.
Puteržnik je odkimal. "Ne deri se, no, saj ni
nič takega! Mislim, da ti jo je samo zlomilo
nad gležnjem. Zgoraj ti jo bodo ženske naravnale in položile med deščice, k dohtarju
te zaradi tega ne bo treba nositi. En mesec
spodaj v gostilni ne boš plesal in nato boš
spet kot nov, to je vse," je bil prepričan izkušeni logar. "In pa fasal jih v gostilni tudi
ne boš ves ta čas," se je zarežal škrbasti drvar ob njem, vsi ostali pa so se ob grobi šaliglasno zakrohotali. Še celo Tilče se je kislo
nasmehnil.
Nato so možje izvlekli svoje pipice in tudi
Tilčetu so pomagali, da si jo je natlačil. Tokrat se je precej srečno končalo, so vedeli inbrez odvečnih besed puhali tobačne oblačkev zrak. Puteržnik je pametno odredil pavzo,
da se možje malo pomirijo, preden bodo
spet nadaljevali z delom. Nato so Tilčeta
preprosto zanesli nekaj korakov vstran in
mu podložili par šopov praproti, da ga ne
bo preveč tiščalo v hrbet, ko jih bo čakal,da izpolnijo današnjo normo. Nato so odšli
vsak na svoje mesto ob drči. Do zaključkašihta so morali spustiti še kar nekaj hlodov.
"Heb'auf, heb'auf," je spet zadonelo ob Lobnici – tako kot pač nekoč na Pohorju vsak
delovni dan ... m
Literatura:
Matej Kos Durjava: Socialno življenje na Pohorju v 19. in
20. stoletju. Magistrsko delo, 2005.
France Malešič: Spomin in opomin gora. Didakta, 2005.

53

INTERVJU

Hribovska glasba ni samo
narodnozabavna glasba
Godba vertikale
 Manca Čujež

Godba vertikale (z desne): Tomaž Žganjar (kitara, harmonika, vokal), Boris Kofol (kontrabas), Urban Golob (bobni) in Janez Jazbec (kitara) FOTO: MANCA ČUJEŽ

G

lasbena "naveza" Godba vertikale črpa navdih in glasbeno znanje tako iz svojih alpinističnih doživetij kot
tudi iz bogate zakladnice nekdanje (pol)profesionalne glasbene kariere. Leta 2008 je trojica alpinistov – idejni vodjaTomaž Žganjar (kitara, harmonika, vokal), Boris Kofol(kontrabas) in Urban Golob (bobni) – prvič resno zagodla
skupaj v horizontali. Pozneje se jim je pridružil še Janez
Jazbec (kitara) in četverica je pionirskemu alpinističnemu
albumu na Slovenskem Prečenje iz leta 2009 leto pozneje
dodala vokalno-inštrumentalno družbo z naslovom Brezodveč besed …



Slovensko planinsko občestvo želijo nagovoriti z drugačno
glasbo, s katero ekspresionistično izražajo svoja doživetja
v gorah. Njihove razkošne melodije brez besed vabijo kokušanju čarov planinstva, plezanja in alpinizma, besedila
pa spodbujajo k razmisleku. O ustvarjanju Godbe vertikale
v horizontali smo se pogovarjali s Tomažem in Urbanom.
Ste člani Godbe vertikale samo glasbena ali tudi alpinistična naveza?
Tomaž: Bolj se ujamemo glasbeno, alpinistično pa tudi kdaj.
Z Urbanom sva že plezala skupaj, s Kofolom sem tudi že54

O K T O B E R 2 0 11

veliko plezal, Janez, naš naknadni član, pa je zdravnik in v
bistvu začenja, ni naša plezalna generacija.
Urban: Za glasbo si seveda vzamemo čas, za plezanje pa
se težje uskladimo.
Tomaž: Poleg tega pa imamo tudi pri alpinizmu različne
ravni. Urban je, recimo, še vedno dober alpinist, jaz sem sezadnje čase bolj usmeril v športno plezanje, Kofol pa tudi še
pleza svojim letom primerno. Naš Boris je v bistvu veteran,a je izredno dejaven. On je v Slovenijo vpeljal treking, jo
prehodil po dolgem in širokem, spal po senikih … Vsak
ima nekaj od alpinizma, a mislim, da so najlepša leta že zanami. (smeh)
Zdaj imate torej več časa za glasbo, in ko oprimke zamenjate za glasbila, lahko slišimo prvi slovenski alpinistični bend, kajne?
Tomaž: Hja, ne vem, če je prvi alpinistični. V različnih
zasedbah alpinistov smo že igrali na raznih alpinističnihžurih in sprejemih, a to je bila čista improvizacija, jam session. Razlika je v tem, da naše igranje ni več splet okoliščin,ampak smo se lotili bolj konceptualne glasbe, sistematično
in z idejo. Rezultat sta tudi dve plošči in avtorska glasba, ki
je na nek način posebna. Na tretji plošči bo še več avtorjev,
ne več samo jaz, tako da bomo vsi dodali svoj kamenček
v mozaik.

Kakšno glasbeno popotnico je vsak od vas prinesel v
Godbo vertikale?
Urban: Smo pa res zbrani z vseh vetrov. Boris je bil kakšnih
petnajst let poklicni glasbenik, igral je v Plesnem orkestru
RTV Ljubljana pri mojstru Bojanu Adamiču in celo pri Rezi
Pahlaviju (nekdanjem iranskem šahu, op. a.), ki je bil ljubitelj
jazza, in Kofol je igral v njegovem dvornem ansamblu …
Tomaž: … poleg tega pa je zabaval še harem. (smeh) Tudi jaz
sem igral v različnih skupinah, od rock bendov do zabavnih in narodnozabavnih skupin. Z enim narodnozabavnim
ansamblom smo na ptujskem festivalu dobili srebrnega inbronastega orfeja, veliko smo igrali za hotel Slon. Jazbec
obožuje flamenko, drugače pa je bolj jazz kitarist. Urban
je igral z Malimi bogovi, Kreslinom in drugimi skupinami.
Urban: Tudi z Mio Žnidarič in bendom, ki smo ga sestavili zafriškimi študenti v Ljubljani in kakšni dve leti igrali afriško
popularno glasbo in reggae.
Tomaž: Ravno zdaj sem našel videoposnetek iz leta 1989,
ko smo za pop delavnico naredili skladbo Sama sva in dobili
smo prvo nagrado strokovne žirije – ansambel Betty Blue.
(smeh) Celo za televizijo smo delali glasbo, za film Tamar,
ki je zmagal na festivalu športnega filma na Madžarskem.
Pri snemanju je pomagala GRS Ljubljana, v Tamarju smo
posneli plezanje v slapu in nastala je zanimiva glasba. Ena
skladba z naše prve plošče nosi naslov Slap v Tamarju in jepravzaprav lajtmotiv tistega filma.
Na vaši prvi plošči – Prečenje – iz leta 2009 govori
samo glasba. A mislim, da je zelo zgovorna in brez be-

Urban Golob FOTO: MANCA ČUJEŽ

sed vabi poslušalca, da tudi sam okusi del te lepote, ki
jo ponujajo gore.
Tomaž: Zanimivo si začela: Prečenje brez besed nagovarja,
drugi album pa nosi naslov Brez odveč besed … in nagovarja
z besedami, vokalnimi skladbami. Drži, glasba tudi samanagovarja. Meni, ki sem delal to glasbo, je šlo na živce, daje prva asociacija Slovencev ob omembi hribov narodnozabavna glasba. Daleč od tega, da bi bila vsa slaba, ampak
goveja juhica, nedeljsko kosilo, harmonika, Slaki ali Avseniki, pa Bled za kuliso, saj veš, Begunjščica, Roblek in Stol
– to naj bi bila hribovska glasba. Mi smo želeli to presekati
in smo med hribovci nagovorili tudi tiste, ki razmišljajo
drugače in imajo radi drugačno glasbo. Mislim, da se današe občutke izraziti tudi skozi drugačno glasbo, ne samo
skozi narodnozabavno s harmoniko – to smo sporočali na
prvi plošči, tudi na drugi, ki ni tako zaokrožena celota, amislim, da bo tretja spet bolj konceptualna.
Lahko izdate že kaj več o tretji plošči in kdaj jo lahko
pričakujemo?
Urban: Prva omejitev so finance, druga pa dejstvo, da sobile počitnice (pogovarjali smo se 13. septembra, op. a.) inse zdaj sestavljamo nazaj, jutri naj bi imeli prvo vajo.
Tomaž: Drži, jutri malo čez šesto. Veš, tudi Rolling Stonesiv dveh letih ne izdajo dveh albumov, zato ne moreš tega
pričakovati od nas. (smeh)
Urban: Mislim, da je večina materiala že pripravljenega priTomažu, nekaj pri meni, pa tudi pri Jazbecu, tako da moramo
začeti vaditi, potem oblikovati pravi koncept, potem pa še
dobiti denar, da bomo šli album posnet.

Tomaž Žgajnar FOTO: MANCA ČUJEŽ

55

Tomaž: V bistvu smo pravi dinozavri, saj delamo po starem.
Pri nas v studiu ni "grafike", pa da ti snemalec s svinčnikomin računalnikom krajša tone … Mi pridemo, odigramo, to,kar se sliši na plošči, odigramo tudi v živo, ni popravljanja,
mogoče le kakšen ton. Zato smo kar malce razočarani, saj
smo v Sloveniji pričakovali boljši odziv, ker bendov, ki v živoigrajo svojo glasbo, v Sloveniji ni prav veliko. Pričakovalismo, da bo v tej široki populaciji hribovcev, kot je slovenska,
večji odziv. Verjetno je to odvisno od ravni poslušalcev,
ki najbrž raje poslušajo razne, ne bom rekel pofl izvajalce,
ampak saj vemo koga. Mislim glasbo v treh akordih z znanimi temami ljubezni in tralala. Ne razumejo tega, da mi
skozi glasbo ekspresionistično izražamo doživetja v gorah.
Urban: Pa tudi piarovci nismo in se ne znamo prodajati aliorganizirati svoje popularnosti.
Tomaž: Samo za ilustracijo: igramo tri leta in nihče nas ni
povabil, niti en ferajn, razen na AO Ljubljana-Matica smo
igrali na sprejemu, tako rekoč zastonj, in PD LjubljanaMatica je malo pomagal pri sponzoriranju obeh plošč. Kot
gorski reševalec sem razočaran, da ima GRS sprejeme, pa
razna planinska društva … Zakaj povabijo glasbenike inskupine, ki nimajo zveze s hribi? Mi vsi imamo svoje zasebnoživljenje, imamo službo, Urban je freelancer, tega nimamo zapreživetje, ampak ni nam vseeno, da hribovska populacija
tega ne sprejema oziroma je ravnodušna.
Urban: Smo bili pa pozitivno presenečeni, ko so nas
povabili igrat v München, kjer živi nekdanji alpinist
Marko Vrevc, ki je slišal ploščo in nas povabil, da smo v
protokolarne namene v Nemčiji predstavljali Slovenijo.
Nekateri v nas vidijo drugačnost, nek glasbeni presežek.
To pomeni, da vas je lažje
srečati v steni ali v hribih kot
na odru?
Tomaž: Pa ne vem, kot je rekel
Urban, zelo slabo se prodajamo,
nimamo ne znanja ne volje, dabi delali posebej reklamo za toglasbo, ampak kljub temu smo
vse plošče razprodali oziroma
razdali, prvo ploščo smo celo
ponatisnili.

nekatere skladbe pa so bolj splet naključij ali trenutnega
navdiha, ampak za Nkrat je bva plnina in Bistre Mlinarce
studenec se mi zdi, da sta mi uspeli. Kako na primer v
glasbi izraziti bobnenje potoka ali en šum, pa potem
prelivanje čez skale … se mi zdi, da mi je kar uspelo.
Katere skladbe pa so zmagovalke med poslušalci?
Urban: S prve plošče mislim, da sta to Zadnji vlak za
Baško grapo in "Prekmal prjatu …", predvsem pri poslušalkah, saj je zelo nežna skladba …
Tomaž: Naj še dodam, da so nam v tistem letu umrli trije prijatelji, in sicer Pavle Kozjek, Prle (Milenko
Arnejšek – Prle, op. a.) in Miha Valič. Ta pesem je bila
bolj za Miho, žalostna je, počasna, potem pa pride v nek
vrhunec in na koncu zamre. Njega sem videl, kako jeizgorel pri tridesetih. Bil je eden največjih potencialov
slovenskega alpinizma, pa je tako nesrečno umrl.
Urban: To bi bilo s prve plošče, z druge pa imamo izjemno dobre odzive na skladbi Ujemi veter in V Ljubljano, ki
je všeč zelo različnim profilom, od običajnih poslušalcev
do doktorjev znanosti.
Tomaž: Meni osebno je všeč Spremeniti svet, za mladepa je Prisluhni, ki ga bo zdaj menda en mladenič naredil
v rapu.
Urban: Tudi mojemu bratu, ki je profesionalni glasbenik (kontrabasist in avtor Žiga Golob, op. a.), je všeč
Prisluhni. To zdaj govoriva, kaj je všeč drugim …
Tomaž: Mislim, da je bil konceptualno prvi album
boljši, bil je lepša zaključena celota. Tudi tretji bo album ambientalne glasbe, ki bo intimneje nagovarjala
poslušalce. Kajti besedila ti zožijo krog poslušalcev. Ko
sem jih pisal, sem se trudil, dane bi bila banalna. Kot pisec
besedil hočeš nekaj povedati,
ko pa nagovarjaš samo z inštrumentalno glasbo, puščaš
svobodnejšo interpretacijo.

Meni se zdijo nekatera besedila precej družbenokritična … Najbrž je bil namen
poslušalce spodbuditi k
Ovitek plošč Prečenje (2009) in Brez odveč besed (2010)
razmisleku?
O kakšnih številkah paTomaž: Kritične poslušalce že,
govorimo?
ne vem pa, kdo in kako to posluša. Proti bluz je izrazitoTomaž: Toliko, da smo pokrili stroške snemanja. Nakladadružbenokritičen, v bistvu se norca dela iz vsega. Mi
prve plošče je bila 400 in ponatis 400, druge pa 700, tako
nismo družbenokritični bend, vsi smo že toliko stari,
da smo prodali in razdali okrog 1500 plošč.
da vemo, da je nesmiselno protestirati.
Tomaž, ste idejni oče zasedbe in tudi avtor večineglasbe in besedil. Glede na precej širok obseg se zdi, daso stene, grape in gore pa tudi družba okoli nas neusahljiv vir navdiha vaše glasbene ustvarjalnosti …
Tomaž: Zagotovo, vsak avtor črpa iz nečesa, kar mu
je blizu. Mi živimo v tem svetu, to je naše življenje, nesamo impresija, ki jo doživiš v nekem trenutku. Imamo
ta privilegij, da imamo dovolj izkušenj, iz katerih lahkočrpamo. Edina težava je to preliti v glasbo. Na prvi plošči
se mi zdi, da sem res ujel tisto, kar sem želel povedati,
56

O K T O B E R 2 0 11

Ampak prek glasbe pa še vedno izražate tihi protest, kajne?
Tomaž: Če ne drugega, izražamo to, da mislimo s svojo
glavo. Tudi Angelska ima zanimivo besedilo, kakšnih
izpovednih pesmi pa ni. A se mi zdi, da se bomo vrnili
k inštrumentalni glasbi, saj vsi uživamo v tej zvrsti inznamo povedati, kaj mislimo.
Urban: V inštrumentalni glasbi znamo biti sami svoji,
lahko delamo po svoje. Če pa imaš vokal, si takoj predmet primerjave.

Kako se dopolnjujeta alpinizem in glasbeno
ustvarjanje?
Urban: Iz zgodovine poznamo precej dobrih glasbenikov, ki so bili alpinisti, ali alpinistov, ki so bili dobri
glasbeniki. Če pogledamo v Nemčiji, Willo Welzenbach
je bil pianist in skladatelj, Carl Orff je tudi hodil v hribe.
V Sloveniji je bil, recimo, Tine Mihelič vrhunski alpinist, ki je v filharmoniji igral violino. Tudi skladatelj
Dane Škerl je bil po drugi svetovni vojni odličen alpinist in je s Sandijem Blažino opravil drugo ponovitev
Čopovega stebra sploh! Pa Boris Gruden, ki je včasih
trobil v tubo v Slovenski filharmoniji, je z Antejem
Mahkoto v prvenstvenem vzponu preplezal SteberŠit, takrat izjemno težko smer. V naši generaciji pa soprimer športni plezalci, na primer Vili Guček, ki igra
pri Hiši, je odličen glasbenik in odličen plezalec. Če
pogledamo na tuje, v zabavne, rock vode, je Američan
David Lee Roth (Tomaž vmes zapoje znani napev Justa gigolo, everywhere I go …) zlezel svašta v El Capitanu. Vsi ti posamezniki so dokaz, da se alpinizem inplezanje precej prekrivata z glasbenim ustvarjanjem
in poustvarjanjem. Mislim, da sta si alpinistično inumetniško, glasbeno razmišljanje zelo podobna, ker je
oboje ustvarjalno. Ne bi rad delal krivice večini drugihšportov, da niso ustvarjalni, a ko greš plezat, moraš bitiv smeri ustvarjalen. V alpinizmu je tudi veliko piscev,
celo pisateljev, kar je dodaten dokaz nekega izražanja.
Tomaž: Neki filozof je rekel, da ljudje živimo za prihodnost in za preteklost, sedanjega trenutka pa neživimo … Izgubljamo se v spominih na preteklost
in pričakujemo prihodnost. Zavidal je alpinistom inglasbenikom, ker znajo živeti ta trenutek. Zanimivo,
alpinist in glasbenik, ne umetnik, ampak glasbenik. V
bistvu si v tistem trenutku – skladanja, muziciranja ali
plezanja – tako predan eni stvari, da odmisliš vplive
zaznavanja preostalih čutil in živiš tisti trenutek, to je
pa stik z bogom. To je zanimiva filozofska misel, da ko
plezaš in ko se predaš ustvarjanju, živiš pravi trenutek
in takrat si v stiku z bogom.
Za konec me še zanima, ali je Godba vertikale kdaj
dejansko zagodla v vertikali ali je bilo to zgolj za
poziranje za naslovnico drugega albuma.
Urban: Za naslovnico smo dejansko nekaj odigrali v
steni, kajti če samo igraš, glumiš, ne nastane tako dobra
fotografija, kot če igraš zares. To je bilo v plezališču
Bodešče med Radovljico in Bledom, kjer smo našli
edino kopno skalo v tistem zimskem dopoldnevu, ko
je bilo po vsej Sloveniji megleno. Hoteli smo iti v ČrniKal, pa je bilo sončno samo v Bodeščah, zato smo se
preusmerili in tako rešili težavo, saj smo ploščo že imeli
narejeno in je čakala samo še na naslovnico.
Tomaž: Ključna težava je bila spraviti kontrabas v
steno, s čimer smo imeli toliko opravka, da ko sem si
harmoniko oprtal na hrbet, se mi je zaskočil gumb za
meh in še zdaj je pokvarjena. (smeh) Še sreča, da smo
glasbo že imeli posneto … Kontrabas je pa seveda ves
lep in krasen, saj Kofol tisto svojo "ljubico" tako pazi. m

ugodna ponudBa
knjig zaloŽBe

Veliki pionirji alpinizma iii
Bine Mlač,
200 strani
Cena: 7,99 €Cena za
BralCe pV: 5,99 €kangčendzenga

gora usode

Tone Škarja
256 strani
Cena: 29,90 EUR

Cena za
BralCe pV: 19,99 €gora je kakor Ženska
Milan Vošank,266 strani
Cena: 29,90 €Cena za
BralCe pV: 19,99 €Znižane cene veljajo od 3.10. do 31. 10. 2011 oz. do odprodaje zalog.
Poštnina 2,90 €, za naročila nad 50 € pa je brezplačna.

 04 5320 203  zalozba@didakta.si
57
 www.didakta.si

VREMENSKE STOPINJE IN OPRIMKI

Neobetaven začetek s srečnim koncem
Vreme in razmere v gorah v meteorološkem poletju 2011 Miha Pavšek1 in Gregor Vertačnik2

Konec poletja so bili zelo skromni tudi planinski kali na planini Koren pod Krvavcem. FOTO: MIHA PAVŠEKŠe dobro, da obujanje vremenskih spominov ni podobno pogrevanju
starih zamer. Če se nam je namreč to poletje z na začetku planincem
nič kaj naklonjenim vremenom zamerilo, pa nas je toliko bolj razveselilo
ob koncu meteorološkega poletnega trimesečja.
In tudi še v nadaljevanju, ko si je lepo invroče vreme podalo roko z zgodnjejesenskim babjim poletjem. Smo pa konec
poletja in v začetku jeseni zato zaman
iskali prenekateri gorski izvirek, ki je zaradi povprečne snežne sezone in večinoma nadpovprečno toplega nadaljevanja
presahnil že pred nastopom avgustovske
vročine. Pogrešali smo tudi številna snežišča, ki smo se jih v zadnjih nekaj letih
spet navadili in so skrbela za gašenje žejena višini, bodisi neposredno ali pa prek
nekoliko nižje ležečih izvirov. V številnih
planinskih kočah so imeli zato tudi težave
z vodo, saj je je proti koncu sezone pošteno
primanjkovalo.
Za nami je torej še eno pretoplo poletje,tudi na Kredarici že triindvajseto zapored,če ga primerjamo s klimatološkim nizom
1961–1991. Četudi bi ga primerjali s še
ustreznejšim primerjalnim nizom 1981–
2010 (zakaj, smo navedli ob pregledu spomladanskega vremena) in bi nekaj poletij

izgubilo to stalno ponavljajočo se oznako"pretoplo", je vendarle na dlani, da se naš
modri planet pridno segreva. Omembe
vredno je dejstvo, da so se po nižinah zvrhanemu izkupičku poletnih pridružili celoštevilni jesenski vroči dnevi v prvi polovici
septembra. Tudi v "podgorskih" Ratečah
je bila najvišja dnevna temperatura zraka
v tem času kar petkrat višja od 27 stopinj
Celzija! Čeprav je bil začetek poletja precej
klavrn, pa sta zaključek in zgodnja jesen
obrodila prvovrsten gorniški sadež – vremensko umirjen in raznovrstnim turam
naklonjen podaljšani višek planinske sezone. Za oblizovanje vseh petih prstov na
eni in še kakšnega na drugi roki!
Star slovenski rek pravi, da se po jutru
dan pozna, a za minulo poletje tega vsekakor ne moremo reči. V prvi poletni mesec
smo v gorskem svetu zakorakali ob oblačni in pogosto tudi padavinski spremljavi.
Precej spremenljivo vreme je bilo tudi
sredi junija, ob koncu meseca pa smo se

1

Geografski inštitut Antona Melika ZRC SAZU, Novi trg 2, Ljubljana.

2

Urad za meteorologijo, Agencija RS za okolje, Vojkova cesta 1b, Ljubljana.

58

O K T O B E R 2 0 11

lahko končno naužili sončnih žarkov. Nerazgibanim in umirjenim temperaturamv prvi polovici meseca je sledilo obdobje
burnih temperaturnih sprememb s tremi
otoplitvami in enakim številom ohladitev.
Hladu v začetku julija je na srečo hitro pošlasapa in po nekaj dneh nas je v nadaljevanju
meseca ob visokih temperaturah pogosto
grelo sonce. Na Kredarici se je že 13. julija
ogrelo do 14,7 °C, v Ratečah pa so zabeležili edini vroč dan v juliju. Druga polovica
julija je bila precej aprilska. Sonce so pogosto zakrivali oblaki, iz katerih je vztrajno padalo, čeprav so bile izmerjene vsote
padavin majhne do zmerne. Po naglem
padcu temperature sredi julija se je proti
koncu meseca še naprej hladilo – 24. julija
je visokogorje pobelil sneg, na Kredarici
so ga naslednje jutro namerili kar 20 centimetrov. A poletno sonce je stvari hitro
postavilo na njihovo mesto; sneg je skopnel
enako hitro, kot je padel, in temperature sose do konca meseca normalizirale oziroma
dosegale običajne vrednosti.
Nato pa smo morali na daljše obdobje
lepega vremena spet nekoliko počakati,natančneje kar dva tedna. Prva polovica
avgusta je bila sicer večinoma prijetno topla, a sorazmerno spremenljiva. Od 7. do
9. avgusta so se pojavljali močnejši nalivi
predvsem v Julijskih Alpah. Sledila sta dva
sveža, nato pa še nekaj prijetno toplih inPostaja (nadmorska višina) Povprečna T

Odklon T

Padavine

Indeks padavin glede na povprečje 1991–2010

Rateče (864 m)

16,6

0,3

567

128

Planina pod Golico (970 m)

15,7

0,3

528

105

Vojsko (1067 m)

15,5

0,0

559

115

Vogel (1535 m)

13,2

0,2

608

98

Krvavec (1740 m)

12,1

0,5

532

115

Kredarica (2514 m)

6,6

0,3

647

102

Vir: Arhiv Urada za meteorologijo Agencije RS za okolje.

deloma sončnih dni. Potem pa je udarilo –nekje od 18. do 26. avgusta je sledil poletni
višek z rekordno visokimi temperaturami.
Močna in večinoma suha ohladitev ob koncu meseca je temperaturo zgolj potisnila v
pričakovane okvire.
Priložena preglednica kaže, da je bilo
poletje za odtenek toplejše, kot smo ga bili
vajeni v zadnjih dveh desetletjih. Zmernemu juniju je sledil malce prehladen julij,
zato pa je druga polovica avgusta prevesila
tehtnico na pozitivno stran. Prav tako je
avgust pomembno spremenil padavinsko
sliko. Prva dva meseca sta bila povprečno
ali nadpovprečno namočena, avgusta pa
marsikje niso prejeli niti polovice pričakovane količine padavin. Več jih je bilov Julijcih, a izključno na račun izdatnega"

V alpskih dolinah je bilo
primorsko vroče, v Ratečah jesonce šest dni zapored pognaloživo srebro prek 30 °C.
deževja v začetku avgusta. Nasprotno pa
so trpeli sušo zlasti na območju južnega
dela naše dinarske pregrade, saj je avgusta
ponekod padlo le nekaj milimetrov dežja.
Trajanje sončnega obsevanja je bilo v mejah običajnih vrednosti, saj je zelo sončen
zadnji mesec meteorološkega poletja nadoknadil primanjkljaj prvih dveh.
V rubriki nenavadni vremenski pojavi
bomo tokrat obdelali tri. Kot smo že navedli, je ob koncu julija konkretno pobelilo
naše najvišje vršace, še več, snežilo je celona Vršiču. Sneženje 24. julija je bilo na Kredarici za ta letni čas zelo nenavadno, saj je
v približno 15 urah zapadlo 25 centimetrov
snega. Med nalivi gotovo najbolj izstopa
večurno večerno-nočno neurje z 8. na 9.
avgust. Na padavinski postaji Trenta so
v 24 urah namerili kar 157 milimetrov, v
dveh dneh pa 204 milimetrov padavin. Za
Posočje sicer to še zdaleč ni izjemna vrednost, saj so na primer na Livku 22. junija

1958 namerili kar 358 milimetrov dežja.
Najbolj izstopajoči vremenski dogodek v
rubriki "saj ni res, pa je" minulega poletja pa je bil prav gotovo vročinski val ob
koncu avgusta. Vročinski rekordi so padali
kot domine. 22. avgusta so na Kredarici z
19,6 °C zabeležili najvišjo avgustovsko intretjo najvišjo vrednost doslej. Na Vojskem
nad Idrijo so dan kasneje s 30,5 °C izenačili rekord postaje. V alpskih dolinah jebilo primorsko vroče, v Ratečah je soncešest dni zapored pognalo živo srebro prek
30 °C.
Vremensko in posledično podnebno
dogajanje zadnjih nekaj let sta očitno naklonjena tudi vse bolj intenzivnemu mehanskemu preperevanju naših gorskih,
v glavnem karbonatnih kamnin. Zaradi
segrevanja ozračja so v visokogorju vse bolj
pogosti prehodi ledišča, ki pripomorejo– skupaj z močnejšimi nalivi – da imamo
opravka z vse več padajočega kamenja invečjimi kamninskimi nanosi. Če se lahko
drugim še nekako izognemo ali pa nam leotežujejo napredovanje, pa je prvi proces
precej nevarnejši. Uporaba čelad na poteh,
ki sicer niso zahtevne ali zelo zahtevne,
potekajo pa v vpadnici razrahljanih sten, bi
morala zato postati pravilo in ne le priporočilo. Lep primer za to je letošnja zapora
Hanzove poti na Prisojnik zaradi podornega kamenja. Nekateri ji namreč niso verjeli
oziroma so jo morali preveriti v živo, pa jih
je še vedno padajoče kamenje kaj kmalu
odvrnilo od namere in so se morali vrniti
na Vršič. Sveži skalni podori potrebujejo
za naravno očiščenje praviloma od nekaj
tednov do več mesecev. "Tropski" zaključek letošnjega poletja se je poznal tudi pri
velikosti površine obeh ledeniških ostankov pod Triglavom in Skuto. Več o temv pregledu naslednjega, to je jesenskega
meteorološkega trimesečja. Do tedaj pa
se naslajajte ob obujanju spominov na letošnji višek planinske sezone, ki nam je res
prinesel za vsakogar nekaj, predvsem pa
obilje lepega vremena. m

Photo: KLAUS FengLer • Agency: Arts of sAles gmbH

Preglednica: Povprečna temperatura (°C) in količina padavin (mm) v meteorološkem poletju 2011 ter
primerjava s povprečjem obdobja 1991–2010.

Jakna nanoMarmotova ultra lahka rešitev za dolge pohode inmuhasto vreme v obliki jakne iz membrane GORETEX® Paclite®. 100 % varjeni šivi ter vodoodporne zadrge bodo poskrbele, da boste suhi, a neobremenjeni z dodatno težo. Notranje plasti žepov
so lasersko perforirane za povečano zračnost.
kolekcijo Marmot najdete v trgovinah:
annaPURna way, Krakovski nasip 4, Ljubljana
avantura šport, Gregorciceva cesta 19, Ilirska Bistrica
DropIn, Trubarjeva ulica 15, Ljubljana
Suvel šport nova Gorica, Trg Edvarda Kardelja 5, Nova Gorica
CULT, Dolenjska c. 350, Lavrica
CULT, Tržaška cesta 77, Logatec
Pro Climb Shop, Ljubljanska cesta 1, 4260 Bled

www.annapurna.si

www.marmot.eu

59

KOMENTAR

Svoboda in odgovornost
Nedavno so me javno obtožili neodgovornosti, ker sem v hribih počel
nekaj, kar se je drugim zdelo neumestno. No ja, bil je zapis anonimneža
na spletnem forumu, na katerega se ni treba odzivati. Oglašam pa se,
ker se mi zdi, da vedno več ljudi navdušeno sprejema pripadajoče jimčlovekove pravice in ob tem pozablja, da je pri katerem koli našem
početju zanj treba predvsem prevzemati odgovornost.
V današnjem svetu nam kar naprej sporočajo, kaj moramo jesti,
kako se moramo gibati, kdaj moramo vstati in kdaj zaspati, kaj smemo
in česa ne smemo obleči, kaj je prav in kaj je narobe. Ob tem vemotudi, kdo in kako bo poskrbel za nas, če se nam slučajno zgodi kaj
nepredvidenega. Vso to poplavo pravil in usmeritev dojemamo kot
svoje temeljne človekove pravice, za katere smo se pripravljeni glasno
boriti in jih morda tudi iztožiti. To, da je kdo drug kriv za vse, kar se
nam zgodi, nam je postalo samo po sebi umevno. Tudi to, da bo kdo
reševal naše napake, razumemo kot svojo pravico, ne pa kot neko
prijaznost in dobro voljo nekoga drugega. Ob vseh teh človekovihpravicah celo čutimo, da smo resnično svobodni, saj vendarle lahko
počnemo, kar hočemo.
Toda zame svoboda ni zgolj izkoriščanje vsega, kar dopuščajo
pravila. Prava svoboda je tudi kreativno odkrivanje novega tam, kjer
napisanih pravil ni. Za to pa je potrebna odgovornost. Odgovornost
za svoje početje, odgovornost do varnosti drugih, odgovorno upoštevanje moralnih in etičnih pravil, ki niso in ne smejo biti zapisana.
Zame je kakršno koli udejstvovanje v gorah predvsem udejanjanje
naše osebne svobode. Prave svobode pa ni brez odgovornosti. V gore,v divjino, vendarle zahajamo prostovoljno zato, da pobegnemo iz(pre)urejene civilizacije, kjer nas raznorazna pravila in navade kar
naprej vkalupljajo.
V začetku septembra sva se z ženo podala po Hanzovi na Prisojnik.
Na razcepu, kjer se odcepi povezava do Kopiščarjeve poti skozi okno,
sva na smerni tabli zagledala majhen, z roko napisan listek, da je Hanzova pot zaradi podora neprehodna. Malo naju je zaskrbelo, toda brez
pomisleka sva se odločila, da greva pač poskusit. V nahrbtniku sem

imel vrv, ki bi nama lahko pomagala čez morebitne težave. Uro višje
sva potem prišla do mesta, čez katero bi se sicer z veliko previdnosti
dalo priti, a je kamenje v nepredvidljivih presledkih še kar letelo čez
pot. V kratkem se je na tem mestu nabralo ducat pohodnikov. Ni
bilo druge, morali smo se vrniti.
Še isti dan smo na enem od forumov opisali dogajanje in objavili slike. Naslednji dan so si mesto že ogledali tudi gorski reševalciin pot uradno zaprli. Medtem pa se je na forumu vsul plaz očitkov
obiskovalcev forumov, ki se običajno oglašajo pod psevdonimom.
Poleg blatenja planinskega društva, ki ni še isto jutro, ko se je zgodil
podor, postavilo opozorilne table spodaj na izhodišču (le kako bi
to lahko naredili, saj nimajo dežurnih pod vsako svojo potjo?), so
tudi mene osebno proglasili za skrajno neodgovornega. Češ da pisec
vodnikov, sicer polnih opozoril, ne bi smel iti po svoje mimo tistega
na roko napisanega listka in tvegati življenja reševalcev, ki bi morali
iskati moje truplo iz podora.
Naj tukaj odgovorim, da sem se tam pod Prisojnikom popolnoma
svobodno in s polno odgovornostjo podal pogledat, kaj je zgoraj.
Zelo dobro se zavedam, da se mi lahko kjer koli zgodi marsikaj neprijetnega, toda pripravljen sem tvegati, saj mi poleg tveganja tako
raziskovanje prinaša tudi neizmerno veselje. Prav od nikogar ne
pričakujem pomoči in prav nikomur ne smem očitati, če se mi kar
koli zgodi. Če bi me pa že, bog ne daj, moral kdo kdaj priti reševat, bi
mu sicer bil zelo hvaležen, nikakor pa si ne bi želel, da bi zaradi tega
tvegal svojo varnost.
Kje pa bi danes bili, če nihče nikoli ne bi ničesar svobodno inodgovorno tvegal? Vrhovi Julijcev bi bili še neosvojeni, saj se Kugy
in ostali ne bi nikoli podali iskat poti nanje. Stene bi samevale, sajnihče ne bi iskal smeri čeznje. Po himalajskih vršacih bi se preganjal
samo veter, ker nihče ne bi smel nanje. In kje bi bilo človeštvo, če nebi ljudje vedno znova iskali nečesa novega? Z vso odgovornostjo dosebe in varnosti drugih, seveda.
Andrej Stritar

Uvoznik:
Rodeo Team d. o. o., Kranj
Koroška c.53C
Telefon:+386 4 20 15 400
Fax:+386 4 20 15 401

http://www.rodeoteam.si/
60

O K T O B E R 2 0 11

BILO JE NEKOČ

Huda borba v krušljivi navpičnici
Severozahodna stena Rzenika
 Pavle Kemperle1

L

ani je bilo v kamniških planinah izvršenih
nekaj pomembnejših plezalnih tur. Ena izmed
najpomembnejših pa je bila gotovo direktna
smer preko severozahodne stene Rzenika, ki sva
jo izvedla dne 18. in 19. maja 1939 s tovarišem
Binetom Benkovičem.

Severozahodna stena Rzenika FOTO: VLADIMIR HABJAN

Ta problem je bil še edino res veliko nerešeno
vprašanje v kamniških planinah. Mnogo poizkusov je bilo zadnja leta, a vsi so se končali
z neuspehi. Predlansko leto nam je uspelo
preplezati v vrvitvi1 Bine Benkovič, Janez
Presl in jaz kombinacijo te stene s severnim
razom, kar pa še ni predstavljalo končne rešitve problema.
Severno ostenje Rzenika tvorita dve steni,
severna in severozahodna. Prva je bila preplezana že leta 1933, druga pa je ostala nedotaknjena radi svoje skoraj nemogoče gladke
formacije in 90º naklonjenosti. Večkrat smo
Kamničani poskusili srečo v vpadnici vrha,
pa nismo mogli priti čez prvo četrtino stene.
Lansko leto sva z Benkovičem 18. maja
vstopila nekoliko levo od vpadnice z mogočnega pragu, ki se dviga iznad melišča. Bilo ježe pol enajstih, ko sva se dobro opremljena
z vsemi pripravami za moderno plezarijo
začela dvigati v steno. Že takoj na začetku
nama je trda predla. Zabijala sva klin za klinom in se vlekla ped za pedjo po popolnoma
navpični steni navzgor. Na nekem mestu sva
za 20 metrov višine porabila uro in pol časa.
Napol viseč na vrvi in napol uprt ob skromne
1

V zadnjih letih pred drugo svetovno vojno jebila na Ljubljanskem radiu ob petkih na sporedu
oddaja Za planince. Ohranilo se je tudi besedilo,v katerem je kamniški alpinist Pavle Kemperle
opisal poskus v Glavi Planjave, ki sta se je lotila
z Binetom Benkovičem, pri tem pa kot prva
uporabila lesene zagozde (PV 1/1946), ki so jih
v tujini začeli uporabljati precej kasneje. Oddaja
je bila na sporedu 9. avgusta 1940. Vsebina ima
danes lepo dokumentarno vrednost (France
Malešič).

2

Vrvitev – naveza.

poličke sem zabijal kline, medtem ko je Bine
pod menoj napeto gledal in krčevito stiskal
vrv v pesteh.
Nekoliko nad prvo tretjino stene je široka
polica, ki ji Kamničani pravimo Promenada.
Do te police je stena najtežavnejša, in kdor
pride nanjo, je že skoraj rešil problem cele
stene. Ta del je bila najina prva etapa. Meterza metrom sva se pomikala v trdem boju skrušljivim pečevjem in gladkimi ploščami
naprej, meter za metrom je rasla globina pod
nama. Kot dva na steno prilepljena pajka sva
visela nekaj metrov vsaksebi in vrv je prosto
nihala v zraku. Pod Promenado je bilo najhujše. Potegovala sva se preko ogromnih navpičnih blokov, ki so se tako sumljivo majali,
da sem vsak čas nehote pogledal v globino,
ki je zijala pod nama. A tudi tu je šlo srečno
skozi in kmalu sva stala na široki peščeni
polici sredi popolnoma gladke stene. Biloje že pozno popoldne in sonce je že leglo za
Mokrico, a radovednost nama ni dala ostatičez noč na udobni polici, hotela sva videti inpreizkusiti steno nad sabo. Zopet se je začela
borba s strmo steno, toda volja je bila trdna
in živci mirni. Napol v mraku sva zabijalaklin v steno nad silovitim prepadom, ki jehladno dihal pod nama. Gore so se zavile
v temne sence in okoli naju se je stemnilo.
Obtičala sva na majhni izrinjeni polički inse prikovala k steni.
Vsa trda in prezebla od neprespane noči
sva se zjutraj ob prvem svitu pripravljala za
pot. Začela se je borba za zmago. Pod vrhom
Rzenika poteka preko vse stene udobna, široka polica, s katere je še dosti lahak izstop
na vrh. Do tja sva hotela še isti dan.

To pot je vodil Bine. Tik nad menoj jeizginil za rob in ga nisem več videl. Le vrv
je opletala nad menoj in njegovo težko
sopenje se je slišalo od zgoraj. Dolgo semčakal, slednjič je le prišlo povelje in za njim
sem se dvignil za dolžino vrvi. Obstala sva
sredi stene brez vsakega upanja za naprej.
Le nekaj metrov naju je ločilo od trdnega
terena. Poizkušala sva s klini, pa ni držal
niti eden. Bine je navsezadnje le moral v
desno stran. Med nama je bil zabit klin, ki
ne bi zdržal niti najmanjšega padca. Prigovarjal sem mu, naj se umakne, pa ni hotel.
Pripravljen na vse sem popustil vrv, da bi
se prestopil dalje, a je že omahnil. Sto misli mi je šinilo tisti trenutek skozi glavo, že
sem v duhu videl, kako letiva v 400-metrsko
globino. Toda k sreči se je Bine s spodnjim
prijemom obdržal v položaju. Še nekaj napetih trenutkov in že je stal na trdni polici.
Oba sva se oddahnila in si prižgala cigareti.
Nad nama je bilo še nekaj zelo strme stene.
Še enkrat se je stena uprla vsiljivcema, še
enkrat je z vso silo svoje strmine skušala
odbiti napad, toda trdovratno so peli klini
in pred nama se je odprla vabljiva zelena
planjava vrh Rzenika.
Kot bi sanjal, so mi stopili pred oči vsi
trenutki groze in lepote, ki sva jih preživela
v steni. Toda to niso bile sanje, kajti pod
nama je zijala v vsej svoji grozoti, krasoti s
soncem obsijana stena. Dolgo sva ležala v
mehki travi in gledala oblake, ki so se podili
po modrem nebu. Iz prijetne dremavice
naju je zbudil vrisk zvestih tovarišev, ki
so nama prišli naproti. m
61

SPOMIN

Cilj je pot
Ob odkritju kipa Nejcu Zaplotniku
 Marta Krejan

FOTO: FRANCI EKAR

"Postaviti spomenik človeku, njegovo podobo vgnesti v glino in jo
končno odliti v bron pomeni počastiti ga, hkrati pa mu enkrat za vselej
nadeti podobo po naši sedanji predstavi, " so bile uvodne besede, skaterimi je odkritje spomenika Nejcu Zaplotniku pospremil ToneŠkarja. Spomenik sta 2. septembra 2011 odkrila Marija Štremfelj
in Tomaž Jamnik, zastavo PZS, s katero je bil zakrit, pa je v spominprejela Nejčeva žena Mojca. Doprsni kip je izdelal kipar Miha Kač
iz Stahovice, v bron pa ga je vlil livar Roman Kamšek z Gore pri
Komendi. Stoji na skoraj dvometrskem marmornatem podstavku
pred spomeniško zaščiteno Bežkovo vilo, kjer je sedež Planinskega
društva Kranj. Predsednik PD Kranj in tudi glavni pobudnik postavitve spomenika Franci Ekar je pojasnil, kako je do tega sploh prišlo:"Pobuda za postavitev spomenika je med kranjskimi planinci zorela
vrsto let, prvič se je pojavila že v letu njegove smrti, pa leta 2003, ko je
bil razglašen za častnega občana Kranja, predvsem zaradi sredstev
in dobre volje pa je dozorela prav letos."
Nejc Zaplotnik in Andrej Štremfelj sta leta 1973 kot prva Slovenca
oz. Jugoslovana stopila na vrh Everesta, kamor sta priplezala po prvenstveni smeri po jugozahodnem grebenu. Nejc je zahtevno plezanje
na streho sveta izredno doživeto in nazorno popisal v zdaj že kultni
knjigi Pot, prvič izdani leta 1981 in devetkrat ponatisnjeni. Škarja
pravi, da spomenika ne bi bilo, če si ga Nejc ne bi s to knjigo postavil
že sam. To najbrž kar drži … Kakor drži tudi Škamperletova trditev,
da je bil Nejc Zaplotnik izjemna osebnost, ki dejansko prehaja že na
legendarno raven. Niso zgolj njegovi alpinistični vzponi tisti, ki so
ga naredili izjemnega, njegov značaj in odnos do ljudi ter iskrenost,s katero je opisal svoj alpinizem v knjigi, so razlog, da v Kranju stoji
62

O K T O B E R 2 0 11

njegov doprsni kip. Igor Škamperle je v svojem govoru dejal: "Počastitev spomina osebnosti, za katero menimo, da nam je posredovala nekaj pomembnega in jo lahko ponudimo, posebno mladimin zanamcem, kot neke vrste pozitivni zgled in vzor, je pomembno
dejanje." Vsekakor je Nejc Zaplotnik osebnost, ki je mnogim vzgled,
kar nesporno dokazuje že dejstvo, da ga berejo in citirajo tudi mnogi,
ki jim je alpinizem tuj.
Marija Štremfelj ima Nejca v spominu kot borca za resnico, čigar
bera sadov je bila kljub skopo odmerjenemu času, umrl je pri 31
letih, izredno bogata, s svojim načinom ukvarjanja z alpinizmom
pa je bil pionir svoje vrste. "Malokdo ve," pravi Štremfljeva, "da je bil
Nejc eden izmed začetnikov načrtnega treninga kot priprave za težke
vzpone v tujini in doma. Zelo rad je s svojim značilnim nasmehom
pripovedoval o srečanju s kmetom, ki je kosil travo ob poti, po kateri
je pritekel iz mesta. Ponujal mu je grablje, da ne bo metal moči brez
potrebe v stran."
Gre za spomenik alpinistu, nekomu, ki, kot menijo nekateri, nesmiselno tvega življenje. Vprašanje, zakaj to početje, se bo najbrž
zmeraj porajalo prav vsakemu alpinistu, le da ti navadno najdejo
odgovor, vsem ostalim pa ga je ponudil Zaplotnik v svoji knjigi inna to je ob odkritju spomenika spomnil tudi Škamperle: "Odgovor
je preprost in Zaplotnikova knjiga o tem lepo piše: ker je moč doživetja v stenah in izbranih prostorih gora neizmerljivo večja kakor na
običajni vsakodnevni horizontali. Ker ima premagovanje naravnih
ovir svojo etično plat, saj nas spodbuja in notranje duševno krepi; in
ker nas gore s svojo lepoto očarajo, zato ima pot vanje vedno veliko
opraviti tudi z ljubeznijo." Seveda, mar ni ljubezen, v kakršni koli
obliki že je, edino, kar šteje?
V avli Mestne občine Kranj so svojega rojaka, ki je izgubil življenje
v snežnem plazu pod Manaslujem, počastili tudi z razstavo Nejc
Zaplotnik – Legenda slovenskega alpinizma, ki so jo v pripravili v
Gorenjskem muzeju in predstavlja uvod v obsežnejšo predstavitev,
ki jo bo muzej pripravil čez dve leti ob 30. obletnici njegove smrti. m

NOVI SALOMON XA PRO 3D ULTRA 2 GTX W
Salomonov ženski XA PRO 3D ULTRA 2 GTX W
je bil deležen manjše prenove, aše vedno ostaja najboljši čevelj za
kombiniranje hoje in teka. Prenovljeni
Contagrip™ podplat zagotavlja
optimalen oprijem na razgibanih
terenih. Copat še vedno odlikuje 3Dšasija, ki nudi odlično oporo in stabilnost, karohranja stopala spočita ter dobro zaščitena.
XA PRO 3D ULTRA 2 GTX W - odlična izbira za hojo
ali tek po neokrnjeni naravi.

DVAJSET LET POZNEJE

Z nonotom na Komno
Tonetu Budinu v spomin Lucija Budin – Mikulandra"Nono, jutri gremo v hribe, greš z nami?" sprašujeta Irena in Mateja nonota v delavnici.
"Ne, ne, ne morem," odgovori nono Toni med delom. Toda čez nekaj časa pride čez dvorišče v kuhinjo in vpraša: "Kdo gre? Kam pa greste?" Mateja:"Ja, mama je rekla, da bi šli na Komno, potem pa
morda še kam naprej." Nono: "Grem še jaz, prav."
Irena in Mateja si pomežikneta, se razveselita, jaz
pa tudi, saj bo izlet z njim lepši.

Takoj popoldne se začnejo priprave: nahrbtnik, pumparice, debele nogavice ... kakor
da se odpravljamo na Triglav. Pa saj višina
ni pomembna, da le gremo v prelepi gorski
svet, ki smo ga vsi vzljubili.
Zvečer se odpravimo prej spat, saj bo treba
zgodaj vstati, da bomo prišli pravočasno naželezniško postajo v Novi Gorici. Oh, kako
lepa je vožnja z vlakom ob Soči do Bohinjske
Bistrice. Mateja ima občutljiv želodček, čese pelje z avtom, danes pa ji tudi vožnja zvlakom malo teži. Ko pridemo na postajo
v Bohinjsko Bistrico, mora na stranišče. In
ko se vrne, pohiti proti nam, ki jo potrpežljivo čakamo, in pade. S koleni podrsa pokamenčkih, ki so posuti pred postajo, tako
da so kolena ranjena. Gremo na avtobus, ki
pelje k Zlatorogu, z Matejo pa izstopiva že
pri začetku Bohinjskega jezera, ker misliva,
da bo tam večja možnost za oskrbo kolena.
Rano izpereva v bistri vodi Save Bohinjke,
nato pa nama v turističnem uradu prijazno
ponudijo obveze. Z naslednjim avtobusom senapotiva k Zlatorogu, kjer naju mirno čakata
nono in Irena. Irena ob čaju, nono s pivom.
Gremo naprej, nono z velikim črnim dežnikom v roki, me tri za njim. Šoferji, ki se
ob mizi dolgočasijo in čakajo na potnike, se
malo ponorčujejo na račun dežnika, ker jesončen dan: "Ja, ja, gospod, dežnik pa le pravpride!" Za njihove šale nam ni nič mar, saj
gremo navzgor, na Komno in še naprej. Nono
nam pozneje zaupa, da mu dežnik služi tudimalo za oporo. Ob poti nas čakajo maline,

tako da Mateja že skoraj pozabi na ranjeno
koleno.
Ko prispemo v kočo, se malo razgledamo,
oddamo planinske izkaznice in se napotimo
v jedilnico. Nonotova pripomba "Da ne boste
mislile, da se v hribih kaj posebnega jé" je pravžaljiva, saj vendar nismo prvič v planinski
koči. Toda to je šele začetek njegovih čudnih
muh; morda pogreša moško družbo svojih
prijateljev. Nič zato! Enolončnica s kruhom
nam poteši prvo lakoto. V sobi s štirimi pogradi si odpočijemo. Kar zmanjka nas v spancu.
Čez dobre pol ure se me tri že zbudimo. Z
Ireno se tiho pogovarjava v prepričanju, danono še spi. Irena potarna: "Mama, jaz sem
tako lačna." Ko ji zatrdim, da je v nahrbtnikihše precej dobrot, se oglasi nono: "Še nikoli
nisem slišal govorit tolko od jesti!" Na smeh
nam gre in na hitro se vse tri odpravimo ven.
Poiščemo primerno mesto v senčki in si pripravimo sendviče. Ko se ravno zadovoljno
gostimo, se izza ovinka prikaže nono: "A, tu
ste. Je tudi kaj zame?" "Seveda," odgovorimo
vse tri v en glas. In spet smo dobre volje. Po
noči na Komni se zgodaj zjutraj napotimo
k Bogatinu.
Nono skrije svoj dežnik v grmovje za kočo.
Ne nameravamo se vzpenjati visoko. Ustavimo se na Bogatinskem sedlu. Na obzorju
opazimo silhueto Krna. Naredim posnetek,da zajamem Ireno, Matejo, nonota in v ozadju
vršace s Krnom. Pogledamo v nahrbtnik, čeje še kaj ostalo. Tekne nam vse. Uležemo se v
travo in gledamo v nebo. Nebeški trenutek.

Ko se vračamo, nono pohiti naprej h Koči
pod Bogatinom. Tam se pogovarja z oskrbnikom in pije svoje mrzlo pivo, na sosednjimizi pa nas čakajo trije vroči čaji. Mateja začudeno vpraša: "Nono, zakaj topli čaji?" Obaz oskrbnikom nas prepričujeta, da je najbolje
popiti kaj toplega, ko prideš prepoten na cilj.
Verjamemo jima in se potolažimo s čajem.
Po počitku se odpravimo proti koči na Komni, kjer v grmovju čaka nonotov dežnik. V
koči še malo posedimo, pospravimo svoje
stvari v sobi in že gremo navzdol. "Pri Zlatorogu si pa privoščimo tisti sladoled," obljubim
Ireni in Mateji. Slaščice, ki jo poznamo že odprej, se veselimo vse tri. Nonotove pripombeob tem nas ne motijo. Tišči ga čevelj ob palcu,
zaradi česar je nekam slabe volje. Ker tudi z
mojim čevljem nekaj ni v redu, sva počasnejša
od deklet, ki sta že precej pred nama. Slišita se
klepetanje in smeh. Kmalu nič več.
"Saj ni konca te poti. Je kot v Dantejevem
Peklu," se pritožuje nono Toni,1 ki težko prenaša boleč prst pri hoji navzdol. Končno zaslišiva šumenje slapu in nato zagledava dekleti,ki že sedita pred Kočo pri Savici.
Zvečer nas vlak spet popelje v Novo Gorico. Bilo nam je prelepo v čudovitem bohinjskem svetu in ugotovili smo, da nam jenono s svojo smešno slabo voljo celo popestril
izlet. Dosegli smo tisti vedno pričakovani cilj:
spoznanje, da je planinski svet raj na zemlji.
To je bil eden naših zadnjih skupnih izletov. m

1

Letos mineva dvajset let, odkar je Toni Budin
omahnil na melišču južne poti na Prisojnik.

Jutro na Komni FOTO: PETER STRGAR

63

VARSTVO NARAVE

To pa ni miš, ampak …
Podlesek Dušan Klenovšek1

Podlesek se spretno in hitro giblje po ozkih vejicah. FOTO: DUŠAN KLENOVŠEKVečina ljudi je ob prvem pogledu na
podleska v dvomih, kaj vidijo – ali miš
ali polha. Velikost in barva nas prepričujeta, da je prvo, košat rep pa, da gre za
polha. Ker ga ponavadi opazimo kje natankih vejicah grmovja ali drevesa, smo
lahko toliko bolj prepričani, da ne greza miš (čeprav tudi te večkrat v iskanju
hrane "planinarijo"). Srečanja so sicer
bolj ali manj omejena na nočni čas, sajdan praviloma prespi v svojem okroglem gnezdu, ki je narejeno predvsem iz
trave in pritrjeno vsaj meter ali dva odtal. Na "lov" se tako odpravi v varnem
objemu noči. Pri iskanju hrane so mu
v veliko pomoč velike izbuljene črneoči. Skladno z imenom so na jedilnem
listu pogosto lešniki, a tudi energijsko
bogatih cvetov v pomladnem času in
sladkih malin v poletju se ne brani. Tja
do sredine oktobra si mora ustvariti
1

1

64

Kozjanski park.
O K T O B E R 2 0 11

obilno zalogo maščobnega tkiva, dabo zadoščala za dolgo zimsko spanje.
Pred leti sem med zimskim sprehodom na kolovozu sredi dolenjskih
gričev opazil travno kroglico. Ravnoše pravi čas, da je ni povozil prihajajoči traktor. Previdno razdiranje mi je
razkrilo, da je v njej v klobčič zvit speči
podlesek, ki ni uspešno pritrdil svojega
zimskega doma. Do cvetoče pomladi jenato preživel v domači oskrbi in si v temčasu dodobra obnovil zaloge tolšče. Naveliko veselje otrok je nekajkrat prisostvoval tudi pri pouku biologije. Mirnose je sprehajal po njihovih dlaneh ter
poskrbel za adrenalin in val navdušenja. Zato niti ne preseneča, da je bil v
preteklosti zelo priljubljen kot hišni ljubljenček. V današnjem času so seveda
priljubljene precej bolj eksotične živali,
pridemo pa tudi do težav z zakonodajo,če podleska preselimo v domači terarij.

Njegovo ime je zapisano v Prilogi
3 Pravilnika o uvrstitvi ogroženih rastlinskih in živalskih vrst v rdeči seznam (Ur. l. RS 57/93, 61/93 in 68/00) z
oznako O1. To pomeni, da gre za vrsto,
ki je zavarovana z Uredbo o zavarovanju ogroženih živalskih vrstah (Ur. l.
RS, 57/93, 61/93, 69/00, 43/01, 98/02,
46/04), ki sicer ni več ogrožena, obstaja pa potencialna možnost ponovneogroženosti.
Poskrbimo, da ga naš način življenja
ne bi "uvrstil" v katero od bolj ogroženih kategorij. Predvsem puščajmo mejice v kulturni krajini in gozdne robove
z bogatim grmovnim sestojem. Tam bo
našel zavetje in obilo hrane. Naj se pri
svojem, za nas skrivnostnem življenju
izogiba predvsem nevarnosti v obliki
sov, kač, podlasic in kun. Prijetno in
uspešno zimsko spanje, da se spomladi
zopet vidimo! m

SALOMON.COM

65

ALPINISTIČNA TEHNIKA

omejenimi sredstvi, ki jih ima plezalec s
seboj na klasični plezalni turi. Za metodevzpenjanja po vrvi s tipiziranimi sredstvi (prižemami itd.) pa poglejte v kak
strokovni priročnik, Petzlov katalog ali
na spletno stran: http://www.petzl.com/
files/all/en/activities/sport/tech-tips-aidclimbing_Catalog-2010.pdf.

težavnih raztežajev lahko vzpne po vrvi
hitreje kakor s plezanjem. Pričujoči prispevek je namenjen kratkemu pregledu
improviziranih metod vzpona po vrvi z

Osnove – vrvice in trakovi
Ko pomislimo na vzpenjanje po vrvi
(imenovano tudi samoreševanje), vidimopomožne vrvice in trakove ter njihovo
mukotrpno premikanje navzgor. Res je,
da je včasih tovrstno vzpenjanje napornoin dolgotrajno, vendar si ga lahko s pravilno uporabo vrvic primernih dolžin in
ustreznih vozlov bistveno olajšamo. Kadar imamo na voljo samo dve vrvici ali
dva trakova, ju z uporabo prusikovega ali
francoskega vozla (glej PV 11/2010) pritrdimo na vrv, po kateri se bomo vzpenjali.
Za vzpenjanje potrebujemo dve zanki, ki
ju navadno imenujemo prsna in nožna.
Dolžina napete prsne zanke, ki je z vponko
z matico vpeta v plezalni pas, ne sme biti
večja od razdalje med manevrsko zanko
plezalnega pasu in iztegnjeno roko (ok.
80 cm) (Slika 1). Dolžina nožne zanke jebolj prilagodljiva in je odvisna predvsem
od gibljivosti plezalca v kolku in kolenu(ok. 120–140 cm), ki določata, kako visoko lahko dvignemo nogo. Nožno zanko
namestimo pod prsno in je načeloma ne
vpenjamo nikamor, še najmanj pa pod
plezalni pas. Lahko jo napeljemo skozi
vponko v manevrski zanki, kar zagotavlja
nekoliko večjo stabilnost pri dviganju. Ko
enkrat visimo vpeti v prsno zanko, je sistem vzpenjanja dokaj enostaven. Vozel

Slika 2a: Vzpenjanje s trakovi oz. z vrvicami.

Slika 2b

Vzpenjanje po vrvi
 Aljaž Anderle, Tadej Debevec1
Skice: Jernej Lukša
FOTO: JERNEJ LUKŠA

V

sodobnem alpinizmu vrv služi predvsem za varovanje, v nekaterih
primerih pa jo lahko uporabimo tudi za vzpenjanje. Pri tem gre ponavadi za reševanje neugodnih situacij ali zapletov, nastalih zaradi padcev,
zataknjene vrvi itd.
Včasih pa se za takšno tehniko odloči tudi drugi v navezi, saj se preko zelo
1

Gorska vodnika IFMGA.

Slika 1: Dolžina prsne zanke

66

O K T O B E R 2 0 11

(Slika 3b) in se tako še dodatno dvigamo
z rokami. Pomembna razlika glede na
osnovno metodo je tudi v tem, da vrv
vlečemo navzdol, kar je enostavneje odstalnega premikanja vozlov navzgor. Novejše naprave pri samozateznem vpetju
omogočajo tudi enostavno spuščanje po
vrvi. Namesto varovalnih naprav lahko v
manevrsko zanko vpnemo tudi dve navadni vponki, v katerih izdelamo vozel
garda, ki ravno tako deluje samozatezno,
ne omogoča pa nam enostavnega prehoda v spust.

Slika 3a: Vzpenjanje s sistemom avtoblok inpolovičnim škripcem.

Slika 3bnožne zanke pomaknemo do vozla prsne zanke, stopimo vanjo in se dvignemo.
Nato prestavimo vozel prsne zanke čimviše (Slika 2b) in ponovno sedemo v pas,s čimer razbremenimo nožno zanko, dajo lahko ponovno potisnemo više (Slika2a). Ta cikel ponavljamo do cilja.
Namesto vozlov, ki se radi močno zategnejo, lahko na vrv namestimo pomožne
prižeme (t-block, ropeman), ki nam omogočijo bistveno lažje premikanje vrvic. V
vsakem primeru pa je tovrstno vzpenjanje
na daljših razdaljah precej naporno. Šeposebej to velja za tukaj izpuščene variante
z uporabo minimalne opreme, za katerepotrebujemo posebno izurjenost in še
precej več moči.

Samozatezni (avtoblok)način
Sistem dveh vrvic ali trakov lahko naredimo bistveno učinkovitejši tako, dasi namesto prsne zanke v plezalni pas
namestimo napravo za varovanje, ki
omogoča delo v samozateznem načinu.
Reverso, ATC guide, grigri ali podobno
napravo si vpnemo v manevrsko zanko
pasu tako, da deluje samozatezno (Slika 3a). Spodnjo, neobremenjeno vrv
nato napeljemo še skozi vponko, ki jo
namestimo tik pod vozel nožne zanke,
ki je pri tej tehniki NAD samozatezno
napravo. Vzpenjanje pri tem sistemu poteka tako, da hkrati z dvigom na nogi
povzemamo vrv skozi vponko nad sabo

Dvig iz visečega položaja
V strmejših smereh se lahko zgodi, daplezalec po padcu obvisi v zraku in se
drugače kakor z vzpenjanjem po vrvi nemore več povzpeti do stene. V takšnem
primeru je najzahtevnejši del manevra
sam začetek vzpenjanja. Za namestitev
samozateznega sistema namreč potrebujemo določeno količino proste vrvi. To
najenostavneje dobimo takole: 120-centimetrski trak ali vrvico z ustreznim vozlom pritrdimo na vrv nad sabo. Takoj za
tem vozlom izdelamo šestico in v nastalo
zanko vpnemo vponko. Trak potisnemo
čim višje, stopimo vanj z nogo (Slika 4a)in se dvignemo do vponke, ki jo vpnemo
v manevrsko zanko plezalnega pasu. Na
ta način smo pridobili nekaj deset centimetrov dolgo prosto zanko na glavni vrvi
(Slika 4b), v katero si lahko namestimo
samozatezno varovalno napravo, ki si
jo vpnemo v manevrsko zanko. Nato se
izpnemo iz prve vponke, tako da samozatezni element prevzame obremenitev.
Ker imamo nožno zanko že pripravljeno,
sledi samo še nekaj krajših dvigov nanogi, pri čemer sproti povzemamo vrv,
ki jo nato napeljemo še skozi vponko,
vpeto na zgornjem koncu traku. Od tod
nadaljujemo s prej opisanim načinom
vzpenjanja z avtoblokom. m
Prispevki Alpinistična tehnika so namenjeni
poznavalcem in niso vseobsegajoči. Obstaja večvariant in postopkov, tu so predstavljeni le nekateri.
Pravilna uporaba predstavljene tehnike zahteva
ustrezno predznanje, razumevanje postopkov,
varovanja in uporabe opreme. Vse to si lahko varno
pridobite v različnih programih izobraževanja v
okviru PZS, FŠ in pri gorskih vodnikih ZGVS. Za
morebitno napačno interpretacijo in posledice
avtorji ne prevzemajo nikakršne odgovornosti.

Slika 4a: Dvig iz visečega položaja.

Slika 4b67

NOVICE IZ VERTIKALE
Andando avantiŽe pred časom je Dejan Koren(AO Vipava) v Malem Rateškem
Mangartu opazil monolitni osrednji del stene. Zadnji konec tedna v juliju in prvi v avgustu
sta s Stanko Vidmar preživela
nad Belopeškimi jezeri. Nastala
je nova smer Andando avanti(Gremo naprej), ki je bila 6. avgusta tudi prosto preplezana. Ime
govori o tem, da je treba nadaljevati začrtano pot in se prepustiti toku. Smer krasijo zares lepaskala, odlični in mestoma zelo
zahtevni prehodi preko na videz
neprehodnih mest. V glavnem je
opremljena s svedrovci, tako daje varovanje odlično, le v zadnjih
dveh raztežajih ne bo odveč kakšen metulj (C0.75 do C2), zato onjej ne moremo pisati kot o popolnoma športnoplezalni smeri, za katero potrebuješ le nekaj
kompletov in vrečko za magnezij. Dostop do stene je med lagodnejšimi, saj pot z Mangartskega sedla opraviš v dobre pol ure.

La Bomba

Letos zelo aktivni Dejan Koren jez Boštjanom Mikužem v sredini
avgusta v skupini Tofan v jugozahodni steni Punte Giovannini
preplezal novo smer La Bomba(VIII, 450 m) po fantastičnem inatraktivnem južnem razu. Sprva
je Dejan želel preplezati smer vosrednjem delu, a ko sta se zjutraj zagledala v markantni južni
raz brez smeri, je bila stvar hitroodločena. Tri težje raztežaje sta
opremila s svedrovci, v lažjih pa
je treba imeti s seboj komplet
metuljev in tudi kakšen klin ne

V smeri La Bomba

68

bo odveč. Smer ima lepo linijo,
izpostavljenost in zračnost na
eni strani, na drugi pa mestoma
krušljivo skalo. Vendar ob solidnem varovanju plezalcu, doraslemu plezanju osme stopnje
v gorah, ne bo velika ovira. Vse
skupaj predstavlja markantno linijo, vredno greha, ki je na očeh
vsem alpinistom, ki zaidejo pod
Tofane. Od tod tudi ime smeri. Zanimivo, da je to šele šesta
smer v steni, čeprav leži v osrčju
Dolomitov nad Cortino.

SpominV steni Velike Raduhe je v spomin na Franca Oderlapa nastala nova smer Spomin – spominska smer Franca Oderlapa(VIII-, 325 m). Franc se je smrtno ponesrečil pred dvema letoma na Manasluju. Smer sta v
spomin na prijatelja preplezala Grega Lačen in Miran Kaker(oba AK Črna). Že lansko leto je
Grega z Mihom Hrasteljem preplezal prve tri raztežaje, letos pa
sta prišla malo bolje opremljena
in brez težav dodala še tri težke
raztežaje. Še posebej je Grega
navdušen nad petim raztežajem(VII), ki je zelo zračen, varovanje pa samo na metulje in zatiče. Najtežji raztežaj je nasprotje
petemu, saj gre za zahtevno ploščo. Do vrha stene sledi še sto
metrov lažjega plezanja. Z Gregovimi besedami: "Smer je konkretna, resna in navdušujoča,
kot je bil prijatelj in soplezalec
Franc, ki mu posvečava smer."

Ojstrica

Andrej Grmovšek (AAO Kozjak
Maribor) in Luka Lindič (AO Celje-Matica) sta 21. avgusta lepo
vreme izkoristila za plezanje v
Ojstrici. Njeni mogočni severni
steni sta dodala novo in zahtevno smer. Smer z imenom Brezpasa (VIII+, 400 m, 13 h) sta
preplezala v najstrmejšem delu
severne stene. Začne se po žedlje časa navrtanem vstopnem
raztežaju in se nad vstopnimsnežiščem požene direktno preko strme stene, ki jo ostale klasične smeri obvozijo po desni.
Nato se po prečkanju spodnje
police, kjer v levo poteka Herletova smer, nadaljuje v navpični
in previsni steni levo od Nejčeve
smeri. Nad polico sredi stene seusmeri proti desni, po monolitni
steni doseže izstopne raztežaje
smeri Izziv in kasneje izstopi po
Zmaju. Andrej in Luka sta k svedrovcem v začetnih dveh raztežajih spodnjega dela v celotni
smeri dodala še tri svedrovce, odtega dva na varovališču, in pustila tudi vse kline, ki sta jih upora-

O K T O B E R 2 0 11

bila. Vsekakor so za morebitne
ponavljavce obvezna oprema
vsaj dva kompleta metuljev, zatiči in tudi kak klin. Andrej pravi, da je smer lepa, vendar resna,
saj je treba poleg iznajdljivosti
pri nameščanju varovanja obvladati tudi plezanje najmanj
osme težavnostne stopnje. In od
kod ime smeri? Luka je zjutraj
pod steno opazil, da nima plezalnega pasu, in ves dan plezal
z improviziranim pasom oz. sta
ob zamenjavi vodstva plezalca
morala zamenjati tudi pas. Kljub
trem zavrtanim svedrovcem pa
renome plezalcev ne dopušča
dvoma, da se bodo tudi ponavljavci morali potruditi za enodnevno turo.

Veliki Draški vrh

Urban Ažman in Jurij Hladnik(oba AO Radovljica) sta v severni steni Velikega Draškega vrha
desno od Tržiške smeri in malce levo od značilnega stolpa v
tem delu stene preplezala novo
smer Nebeška streha (VIII+,
350 m). Detajl smeri je velika
streha, ki ponuja slikovito in zanimivo atletsko plezanje. Za ponavljavce priporočata komplet
metuljev, od tega naj bodo velikosti od 0,75 do 2 podvojene.
Fanta navijata za ponovitve, saj
gre za lepo smer.

Križevnik

22. avgusta je nastala nova smer
tudi v odmaknjeni steni Križevnika. Damjan Vrenčur (AAO) poroča, da se nova smer Matotaupa (VI+/IV, 350 m), ki poteka v
desne delu stene, prepleta z različnimi smermi, vendar jo upravičeno lahko štejemo za samostojno. Prvi raztežaj poteka pokotu Šaleške smeri, nato levo na
gruščnato polico (IV+). Od todnavzgor čez tanko poč, ki režerahlo previsne plošče (ključ, VI+)do ozke poličke. Po njej levo na
raz in navzgor na gredino (stiks Kozjaško smerjo, lesena zagozda). Naravnost navzgor čezčrne, škrapljaste poči (IV+) in
na naslednjo gredino. Navzgor
v navpično poč in nato iskaje
prehode čez trebušaste plošče(V+) do zajede (stik z variantoKozjaške smeri, klin). Po variantiKozjaške smeri do vrha (IV, II). Za
ponavljavce se priporoča klasična oprema – nekaj klinov, metulji in zatiči.

Last minute

Maticu Obidu (AO Nova Gorica)
je uspelo opraviti drugo prosto ponovitev smeri Last minute (8a+, 250 m) v Vežici, ki ob
prosti ponovitvi po težavno-

Matic Obid v smeri Last minute
FOTO: NEJC POZVEK

sti sodi v sam vrh večraztežajnih smeri pri nas. Njena zgodovina seže v leto 2003, ko sta
Marko Lukič in Andrej Grmovšek navrtala ter opremila smer,
kasneje pa je Marku uspel tudi
prosti vzpon. Matic je sušne avgustovske dni dobro izkoristil inza prosti vzpon potreboval tri
obiske. V prvih dveh je raztežaje dobro naštudiral, ob tretjem
obisku pa je smer v celoti preplezal v prvem poskusu. Maticpravi, da mu je smer všeč, saj
jo odlikuje raznolikost – od boulderjev, vzdržljivostnih previsov do položnih plošč. Smer je
opremljena s svedrovci, vendar
so razdalje med njimi kar precejšnje. Raztežaji si po težavnosti sledijo v tem zaporedju: 8a+,5c, 7b, 7c+, 7b+, 8a, 6a. Pri plezanju so ga varovali in spodbujali Nejc Pozvek, Arne Jeglič in
Matej Colja.

Eiger

Običajno poleti naši alpinisti
niso pogosto v slavni severni
steni Eigerja, tokrat pa lahko zapišemo nekaj o dveh odličnih
vzponih. Andrej Grmovšek (AAO
Kozjak Maribor) in Nejc Pozvek(Posavski AK) sta se tja odpravila z željo po prostem vzponu
v smeri Symphonie de liberte(8a, 900 m), ki poteka v najbolj
strmem in kompaktnem delu
Eigerjeve stene, v Ženevskem
stolpu. Smer je prvi prosto preplezal leta 1999 Robert Jasper.
Andrej in Nejc sta jo preplezalav petnajstih urah, vendar jima je
za prosti vzpon v enem zamahu
malo zmanjkalo v najtežjem raztežaju. Vsekakor jima to ni pokvarilo veselja nad zahtevno inkompleksno alpsko turo. Andrej
pravi, da je skala ves čas dobra,
nemalokrat tudi odlična. Predvsem pa tudi pošteno priznava,
da sta smer mogoče vendarlemalo podcenila, saj je kar nekaj
raztežajev zelo zahtevnih in napornih.
Prav tako v Ženevskem stolpu
Eigerjeve stene sta malo lažjo
smer preplezala Tomaž Jakofčič (AAO) in Tina Di Batista (AO
Ljubljana-Matica). Preplezala sta
smer Le Chant du Cygne (7a,900 m), katere avtor Michel Piola je po Tomaževih besedahpravi mojster izbiranja estetskih smeri. Predvsem ima čut za
opremljanje – kjer so gladke plošče, brez težav zavrta svedrovec,
kjer pa se vije najmanjša poč, semora človek znajti z metulji inzatiči. Izpostavljena, strma, monolitna, a vendar lepo razčlenjena smer ponuja 21 raztežajev čistega užitka.

Dolomiti

Letošnji plezalni hit težjih smeri v Dolomitih je vsekakor smer
ISO 2000 (VIII+, 550 m) v severni
steni Velike Cine. V avgustovskih
lepih dneh je prosti vzpon na
pogled uspel Gregorju Malenšku in Nedi Podergajs (oba AO
Ljubljana-Matica). Neda pravi,
da se jima je sosednja, bolj znana smer Hasse-Brandler zdelatežja in lepša kljub enaki oceni.
Prav tako je smer med dolgim
obiskom Dolomitov obiskala
Anastasija Davidova (AO Ljubljana-Matica) v navezi z Luko Krajncem (AO Celje-Matica). Prosti
vzpon na pogled je opravil tudi
Grega Lačen (AK Črna).
Anastasija Davidova je v navezi z Ivekom Vitezom v drugem
poskusu prosto preplezala Raz
kortinških veveric (VIII+, 550m) v Zahodni Cini. Grega Lačen(AK Črna) in Andrej Gradišnik(AK Ravne) sta v severni steni Velike Cine ponovila veliko klasikosmer Hasse-Brandler (VIII+, 550m). Gregi je uspel prosti vzpon,
medtem ko je Andrej užival v
klasičnem plezanju smeri ter si
sem in tja pomagal s tehniko.
Dejan Koren, Stanka Vidmar in
Boštjan Mikuž so preplezali smer
Paolo Rodela (VIII+, 400 m) v
skorajda hišni gori nad Cortino,
Punti Fiames.

Tofana di Rozes

Tina di Batista in Neda Podergajs(obe AO Ljubljana-Matica) sta v
petek v južni steni Tofane di Rozes preplezali klasično smer Via
Paolo VI iz leta 1963, ko je bila
preplezana s pomočjo tehnike inocenjena s VI+, A1, 600 m. Z leti

Pik Byeliy FOTO: BLAŽ GRAPAR

je dobila tudi prosto ponovitev
in ocena je ob prostem vzponu
7b. Smer je solidno opremljena,
ponuja pa atraktivno plezanje
v odlični skali z redkimi krušljivimi mesti. Tina jo je preplezala
prosto, Nedi pa se je zalomilo s
padcem v enem od raztežajev, ki
je ocenjen z VIII+. Smer sta predleti že ponovila Marko Lukič inAndrej Grmovšek, vsekakor pa
gre za zelo dober vzpon ženske
naveze.

Campanile in Punta Fiames

Dejan Koren (AO Vipava) je 3.
septembra v družbi s Silvom
Blaškom preplezal prvenstveno
smer v dolini Val Montanaia v
stolpu Campanile. Smer sta poimenovala Prijateljska pot (Friendly way, VIII-, VI, 250 m). Ker
sta tretji najtežji raztežaj opremila s svedrovci, se je plezanje raztegnilo na dva dneva. A veselje
nad dosežkom naveze, v kateri
Silvo že rine proti šestdesetim, nibilo zato nič skaljeno.
Novice je pripravil Peter Mežnar.

Odprava Kirgizija 2011

Julija 2011 se je v zahodni delkirgiškega gorovja Kokshal Too
odpravila osemčlanska odprava AO Rašica z nekaj pridruženimi člani z drugih odsekov (BlažStres, Blaž Grapar, Tadej Golob,
Alenka Klemenčič, Urša Erman,
Tina Leskošek, Peter Bajec in
Miha Lapanja). Po začetnih težavah s tovornjakom in močvirji je odprava opravila kar nekaj
zanimivih vzponov in smučarskih spustov, med katerimi izstopa prvi pristop na v preteklosti že precej oblegani Pik Byeliy(5697 m) po Slovenski smeri(4/V, 600 m) – Grapar in Golob.
Naveza Erman-Bajec-Leskošek jesplezala prvenstveno smer Arbuz (60/40–50°, 450 m) na Pik
Oleg (4950 m), smučarska naveza Klemečič-Lapanja pa je opra-

vila prve pristope in smučarske
spuste s Pika Greta (4725 m) in
Pika Lencka (4621 m) ter skupajz Uršo Erman še smučarski spusts Pika Obzhorny (5156 m). Tamkajšnje gore so s plezalskega vidika precej zahtevne, saj terjajo
zelo dolge dostope in postrežejo
s precej težavnim terenom.
Tina Leskošek

NOVICE IZ TUJINE
Veliki slam za Gerlindo
Kaltenbrunner

Gerlinde Kaltenbrunner je avgusta dosegla vrh K2 (8611 m), druge najvišje gore sveta. Končno,
bi lahko rekli. V zadnjih letih se
je namreč velikokrat hotela povzpeti na to goro, pa je bila narava (vreme in razmere) vedno
močnejša. Da je uspeh še večji,
se je na K2 povzpela brez dodatnega kisika. S tem vzponom jetako sklenila vzpone na vseh 14
osemtisočakov in prav na vse je
priplezala brez uporabe dodatnega kisika.
To je pomemben presežek v
primerjavi z drugima dvema
alpinistkama, ki sta že opravili z vsemi glavnimi vrhovi, ki sevzpenjajo čez 8000 metrov. Baskinja Edurne Pasaban, ki je lanskega maja zbrala vse osemtisočake, si je ponekod (Everest)
pomagala s kisikovimi jeklenkami. Posebna zgodba govori
o Korejki Oh Eun-Sun, ki naj bibila prva, ki ji je uspelo osvojiti vse osemtisočake. Pozornim
kronistom in nekaterim drugim
izkušenim himalajcem so namreč njene fotografije s Kangčendzenge kmalu postale sumljive.
Pojavil se je utemeljen sum, daKorejka nikoli ni stopila na najvišjo točko tretje najvišje gore
sveta, pod vprašanjem pa je vsajše en njen himalajski vzpon.
Če se vrnemo h Kaltenbrunnerjevi – svoj vzpon na K2 je opra-

vila v družbi Kazahstancev Vasilija Pivtstova in Maxuta Zumajeva
ter Poljaka Dareka Zaluskega.
Povzpeli so se s severa (iz province Sinkjang na Kitajskem) po severnem grebenu. Od leta 1982,
ko je to smer kot prva preplezala
močna japonska odprava, se je
po njej do vrha povzpelo zgolj
dvajset alpinistov.
Omenjeni himalajci so prišli pod
goro že v začetku julija. Po več
kakor enem mesecu dela na gori
jim je v precej nestanovitnem
vremenu uspelo postaviti štiri višinske tabore. Odločilnega dne
je omenjena četverica skupaj z
Ralfom Dujmovitsem, možem
Gerlinde Kaltenbrunner, začela plezati proti vrhu že ob enih
ponoči. A veter in mraz sta bila
prehuda in Dujmovits (ki ima zasabo že vse osemtisočake) se jeobrnil in začel sestopati. Preostali štirje so bivakirali na višini
8300 metrov do pol osme ure
zjutraj, ko se je veter umiril. Nagrajeni so bili s celim dnevombrez oblačka, ne prehudim mrazom in skoraj popolnim brezvetrjem. Kljub temu pa ni šlo vse
gladko. Sneg je bil globok in ob
enajstih so bili šele na višini 8400
metrov. Ob štirih popoldne sodosegli konec Japonskega ozebnika, čez dobri dve uri (ob 18.18
po lokalnem času) pa so dosegli
vrh. Sledil je še nevaren nočni
sestop do zadnjega tabora, čezdva dneva pa so se vsi štirje srečno vrnili v bazni tabor.
Objavljamo še seznam vseh 14
osemtisočakov, kakor jih je nanizala Gerlinde Kaltenbrunner:
1998: Čo Oju (8201 m), 2000: ŠišaPangma (Centralni vrh, 8008 m),
2001: Makalu (8463 m), 2002:
Manaslu (8163 m), 2003: Nanga
Parbat (8125 m), 2004: Anapurna (8091 m), 2004: Gašerbrum
I (8068 m, Japonski ozebnik),
2005: Šiša Pangma (8013 m, južna stena), 2005: Gašerbrum II(8035 m), 2006: Kangčendzenga (8595 m), 2007: Broad Peak
(8047 m), 2008: Daulagiri (8167m), 2009: Lotse (8516 m), 2010:
Everest (8848 m, iz Tibeta), 2011:
K2 (8611 m).

Nova večraztežajna smer v
kanadskem Skalnem gorovju

Potem ko sta Sonnie Trotter inTommy Caldwell julija opremila smer, ki sta jo imenovala Shining (Sijoča), sta se avgusta spet
podala vanjo z namenom, da jo
preplezata prosto. Ker je dolga
kar 15 raztežajev, sta vanjo vstopila že ob enih ponoči. Tako sta s
spodnjim, lažjim delom opravila
še v temi, za dnevno svetlobo pa
je ostal težki zgornji del. V njem

69

so si ocene posameznih raztežajev sledile takole: 5.12+ (7c),5.12+/13- (7c/c+), 5.13+ (8b),5.12- (7a+), 5.12+ (7c), 5.11+ (7a)in 5.10 (6a).
Sonnie Trotter je po vzponu dejal, da je to ena najboljših smeri
v njegovi karieri in da si za vzpon
ne bi mogel izbrati boljšega soplezalca, kot je bil Tommy Caldwell. "Če ne bi bilo Tommyja, bi
bil to pravzaprav še vedno projekt," je rekel Trotter. "Na vrh sva
priplezala ob šestih popoldne,
po 17 urah plezanja, in tako hitro
sestopila, da sva si zvečer že lahko privoščila zrezek za večerjo. Bi
sploh lahko šlo boljše? Ne verjamem," je zaključil Trotter.

Dve novi smeri v Kirgiziji

Zakrivil ju je kdo drug kot Kazahstanec Denis Urubko, ki ima na
svojem seznamu že vse osemtisočake, dva zimska vzpona na
osemtisočaka (Makalu in Gašerbrum II) ter skoraj nepreglednomnožico kakovostnih vzponov
po gorah nekdanje Sovjetske
zveze. Tokrat se je najprej podalv osrednji del gorovja Tien Shanin za aklimatizacijo preživel vetrovno noč na vrhu Kan Tengrija (6995 m). Potem sta z Borisom
Dedeškom (oba sta pred tremi
leti dobila zlati cepin za novo
smer v JV steni Čo Oja) preplezala novo smer v steni bližnjega
Pika Preževalskoga (6240 m), ki
je zahtevala tri bivake, ocenila
pa sta jo s A2, VII, M5.
Zatem je Urubko združil svoje
moči z Genadijem Durovom inskupaj jima je uspelo v novi smeri na Pik Pobedo (7439 m). Kljub
zelo slabim in nevarnim razmeram se jima je po liniji, ki jo je
Urubko opazil že davnega leta
1993, uspelo prebiti vse do vrha,
ki sta ga dosegla v precej slabem
vremenu. To se je izboljšalo šeleproti koncu sestopa. Smer sta
imenovala Dollar Rod in jo poruski lestvici ocenila z najvišjo
oceno 6B.
Novice je pripravil Urban Golob.

PISMA BRALCEV
Prepoved štopanja

Da vedno ni zdravo štopati –tudi za tako staro žensko, kot
sem jaz – sem se prepričala predkratkim. Pa pojdimo od začetka.
Nedeljsko popoldne seveda nezdržim v svojem "predjamskem
gradu". Tako sem na začetku leta
šla na potep in me je nedaleč od
Doma sunek burje vrgel na asfalt, kjer sem si zlomila levico. Po
devetdnevni bolnišnični obrav-

70

navi sem namesto mavca dobila
neko elastično čudo, ki se je lepo
dalo skriti pod bundo. Redno
sem hodila na štop plac na konec
idrske ceste ter oskrbovala domsko srenjo s telohom, zvončki inkasneje še z drugimi cveticami.
Seveda nisem več nosu pomolila
iz Doma, če je le malo zapihalo.
No, tudi tega čudesa so me rešili in avgustovske nedelje sem seodločila, da pojdem po ciklame.
Premišljevala sem, kje se jih bo
dalo največ dobiti.
Ustavila sem se na svojem štopplacu, neki avto je, ne da bi ustavil, švistnil mimo mene gor – apotem je obrnil navzdol in se
ustavil na drugi strani ceste. V
njem je sedel prikupen mladenič
in me začel opazovati. Potem me
je na lepem vprašal, kam grem.
Povedala sem mu, da proti Črnemu Vrhu ali Podkraju. Izstopil je iz avta in opazila sem, daje imel na rokavu znak policije.
Vprašal me je, kako se pišem, od
kod sem doma, kar sem mu tudi
povedala. Rekel je, da stari ljudje
ne smejo sami hoditi, posebno v
hrib ne, in da se mi lahko zgodi
kakšna nesreča.
V sebi sem mislila, no, pojdem
po stranski ulici dol in se vrnem
na štop plac. Vendar je policist takoj opazil moj namen, se odpeljal za menoj in rekel, da me bozdaj z avtom zapeljal v Dom. Prosila sem, naj me pusti malo dlje,
da me ne bi videli v policijskem
spremstvu priti nazaj. Vztrajalje, da me mora pospremiti pravv Dom, in pri tem je vneto nekaj
zapisoval in nekam telefoniral.
Razumela sem, da je bil trdno
prepričan, da sem iz Doma ušla.
Ker se pač z rogatim ne gre zbadati, sem popustila. Mislila sem,da me bo vsaj pred Domom izpustil, a je z menoj šel prav v
stavbo (oskrbovanci so čudno
gledali, ko me je spremljal kar
policist) in sem mu morala pokazati, kje je dežurna sestra. Sestra, ki me seveda pozna (tudimoje "črve v riti", da ne morem
biti pri miru), mu je pojasnila, dani z mano nič narobe in da sem
celo dopisnica Planinskega vestnika. Policist je šele tedaj odšel,a poprej mi je dal kopico nasvetov, kako moram hoditi prav po
ravnem in ne daleč. Bila sem tiho
– nisem mu hotela povedati, dase mi na gori ni nikoli nič zgodilo– le pred pošto v Ajdovščini sredi
belega dne pred devetimi leti inna prehodu za pešce me je podrl
avto in sem pristala v bolnici. Pač
Bog pravico, vrag prasico!
Nada Kostanjevic, Dom starejših
občanov Ajdovščina

O K T O B E R 2 0 11

Obmejno srečanje

12. junija 2011 je bilo srečanje
obmejnih planinskih društev na
Solarjih pod okriljem Planinskedružine Benečije in občine Dreka (Drenchia) na italijanski strani. Dolinica je oživela in sprejela
veliko ljubiteljev narave, prijateljev in znancev slovenske ter
italijanske narodnosti. Srečanje je potekalo v lepem vremenu in veselem vzdušju. Najbližji
sosed je tolminsko društvo, jedejal Rudi Rauch, naš planinski
vodja in dolgoletni vodja starejše generacije. Na srečanju so
se predstavili Matajurski pevci
in govorniki dobre volje, ki sopovedali svoje vtise in potrebe. Predsednik beneške družine
Gianpaolo ima številne delovne načrte, kot jih je imel njegov
predhodnik Igor Tull. Jožko Kukovac je napovedal težave dvojezične šole v Špetru, saj njihovi
otroci potrebujejo šolski avtobus. Starosta v slovenski beneškidružini je prav gotovo njihov Livio, ki ima veliko delovnih zaslug
pri gradnji koče na Matajure, nanaši strani pa Livia imenujemo"tolminski Šorli". Tudi ta je bil nekoč v PD Tolmin velika delovna
grča, ki je zaslužno požel veliko
priznanj, tudi kot gorski reševalec. Dan planincev v dolinici na
Solarjih so popestrili pleh muzikantje z Jesenic. Še jih želimo videti in slišati.
Pohod se je pričel pod Kolovratom, po stezah nekdanjih koscev
trav in po poti miru v spomin na
minuli čas iz prve svetovne vojne, ko sta prav tu leta 1915 padla
prvi strel in prva žrtev, vojak Riccardo di Giusto. Administrativna državna meja še obstaja po
osimskem sporazumu. Iz časaAvstro-Ogrske na hribu Klabukpa času kljubuje edini obmejni
kamen. Spodaj so vidne razvaline jugoslovanske karavle z vahtnico, ki pa nima nič skupnega sprvo svetovno vojno, zaradi česar pri nekaterih nastaja velika
zmota. Žal ni uspel predlog pokojnega Borisa Černilogarja iz
PD Kanal ob Soči, da bi tedaj še
dokaj ohranjeni objekt odkupili.
Tu je še največ ohranjenega za
ogled vojaške topovske tragedije iz časa, ko je Italija napadla
avstrijsko monarhijo, ki ji je priskočila na pomoč Nemčija. Medstarešinami je bil najmlajši oficir
nadporočnik Erwin Rommell, ki
je s svojimi vojaki pripomogel,da so od tod pregnali italijanske
napadalce preko Matajurja vse
do Tilmenta in reke Piave.
V podnožju Kolovrata na Solarjih vidim zaraslo stezo z označbo poti miru, ki jo je nekdo od-

stranil. Glede košnje steze se obe
strani otepata, kdo naj bi bil pristojen za to. Brez zamere, moje
oči še dobro vidijo in tudi sam še
kaj postorim, da je določena pot
varnejša. Kritika še ni nobenaobtožba, to je moj dober namen.
Na tej prireditvi pa nisem slišal
beneške Oj, božime tele dolince.
Pesem spominja na tiste uboge
čase, ko so ljudje morali na tuje
zaradi gospodarske in političnekrize. Le duhovniki Čedermaci sovztrajali pri prepovedani slovenščini v slogi med svojimi dušami
na vasi! Draga Slovenija. Imeli
ste ljudi za to področje, da jim
pomagate na bolje, pa niso bili
pohvale vredni. Z njo je potrebno živeti, zato to beneško deželico premalo poznajo in zanjo tudi
manj storijo. Pomagajmo jim, da
se v deželici ohrani njihov in slovenski jezik.
Janko Mlakar

LITERATURA
Svet čudovitih jesenskih barv

Andreja Erdlen: Škofjeloško in
Cerkljansko hribovje. Planinski vodnik. Ljubljana, Planinska
zveza Slovenije, 2011. 224 strani.
20,32 evra (akcijska cena).

Pri Planinski založbi nadaljujejo z izdajami vodnikov po predalpskem svetu. Prvemu vodniku po Polhograjskem hribovju,
ki je izšel lani, sledi vodnik z opisom Cerkljanskega in Škofjeloškega hribovja avtorice Andreje
Erdlen. Kakor polhograjski vodnik je tudi tega uredil Marjan
Bradeško in tudi ta je prvi popis
omenjenega območja. V vodnik
nas uvede kratek sestavek z naslovom Planincem na pot, v katerem so zbrani napotki, ki jih
poznamo vsi, a je kljub temu ševredno opozoriti nanje. Smiselna je navedba o obsegu območja, opisanega v vodniku, ker so o
tem različna mnenja. V zgodovinskemu orisu posebno mesto
zavzema Rupnikova linija, zaporedje utrdb, zgrajenih v desetletju pred drugo svetovno vojno

za obrambo proti Italijanom. Dr.
Matej Gabrovec je popisal območje z geografskega vidika.
Ožja razdelitev obsega šestenot: Osrednje Škofjeloško,Šmohorsko, Žirovsko, Cerkljansko, Rovtarsko hribovje ter Šebreljska planota in Jelenk. V
geografskem orisu najdemo popise kamnin, podnebja in vod,
naselij in prebivalstva. Razdelek
konča strnjen pregled planinske
dejavnosti s poudarkom na planinskih društvih. Rastlinstvo jenatančno opisala dr. Nada Praprotnik, ki je poudarila delo prvega popisovalca rastlin s tegaobmočja, Giovannija Antonia
Scopolija. Zgodovinska dejstva
je vpletla tudi v podrobne opise številnih rastlin. Glede na to,da gre za Tavčarjev svet, opisanv Cvetju v jeseni, dr. Nada Praprotnik ni prezrla drobnih botaničnih namigov v tem delu.
"Cvetje v jeseni" je močvirska
samoperka, v narečju imenovana kot Kristusove srajčke. Opisu
rastlinstva sledijo pogled na živalstvo in domoznanske posebnosti (jedi, običaji, arhitektura).
Navedene so novejše in starejše
karte s tega območja.
Osrednji del vodnika je razdeljen na posamezna geografska
območja z navedbami krajev,
ki so izhodišča za izlete: Kranjin Škofja Loka, kraji v Poljanski
dolini, Žirovska kotlina in Rovte
ter izhodišča na Idrijskem in Cerkljanskem. Tipizirani opisi krajev
prinašajo podatke o prebivalcih, kulturni zgodovini, stavbni
dediščini in pomembnih osebnostih. Navedeni so podatki o

Mladinska knjiga Trgovina
Slovenska 29, Ljubljana
T: 01 2410 656,
E: konzorcij@mk-trgovina.si

Pestra izbira knjig s področja
gorništva, alpinizma,
fotomonografij in potopisov
Dave Pegg, Matt
Samet in Mike Tea:

Climbing
Dictionary:
Mountaineering
Slang, Terms,
Neologisms andLingo

dostopih do planinskih koč, oštevilu ležišč, naslovi spletnih
strani, e-naslovi in možnosti avtobusnih prevozov (teh je čedalje manj, ob nedeljah pa tako
rekoč ne več). Širina vodnika sepokaže z navedbami gostinskihmožnosti, ki ne spadajo v okvir
PZS.
Opisi dostopov na vrhove sezačnejo z najvišjim, ki sega v gorenjski konec, to je Lubnik, pridružijo pa se mu hribčki medŠkofjo Loko in Kranjem. Priljubljeni Blegoš in njegovi sosedje
so označeni kot "raj pod Blegošem" in imajo seveda svoj razdelek. Naslednjo skupino oblikujejo Slajka, Špik, Ermanovec,Štor in Škofje. Z njimi se vodnik
pomakne proti obrobju Primorske, ki jo zares doseže z opisom
Porezna in Kojce. Svoj razdelek
imajo tudi Žirovski vrh, del Rovtarskega hribovja s predstavnikom Vrhom Svetih Treh Kraljev
in primorski del, ki ga oblikujeta
Masore in Jelenk.
Pritegnejo zanimivosti ob posameznih krajih, na primer omemba lok smučke v Novakih, v svetovnem merilu pa pomembna
najdba piščali v jami Divje babe
pod Šebreljami. Za markaciste je
zagotovo zanimivo to, da se ponekod branijo markacij – za pot
pod vrhom Blegoša tako velja:"Pot ni v registru poti PZS, čeprav je markirana – markirali naj
bi jo domačini sami." Vodnik na
koncu prinaša še opis nekaterih
obhodnic ali krožnih poti in prečenja na območju Škofjeloškega
in Cerkljanskega hribovja. Besedilni del vodnika dopolnjujejo
lepe fotografije.
Vodnik izraža željo prikazati območje čim bolj natančno in popolno. Pester svet grap, šumečih gozdov, "urejenih hribovskih
kmetij in čudovitih jesenskih
barv" (besede avtorice iz uvoda)čaka in vabi.
Milka Bokal

Gore Slovenije

Andrej Stritar: Gore Slovenije. Ljubljana, Kibuba, 2011. 319
strani.

GORE Slovenije

The Mountaineers Books, avgust 2011
(mehka vezava; 256 strani; cena 13€)
VodnikANDREJS T R I TA R

Ali veste, kaj je možna slaba
stran dobrega planinskega vodnika? Da bo nekatere, do njegovega izida bolj ali manj samotne poti, po katerih se sprehajajo
redki uživači samotnega gorskega sveta, nenadoma preplavilamnožica pohodnikov. Na to sem
pomislil ob prebiranju desetega,
jubilejnega vodnika Gore Slovenije Andreja Stritarja. Všečna,oblikovno lepo urejena knjiga
bralca spodbode, da bi se takoj
odpeljal proti vrhu, ki ga je v tistem trenutku zamikal. Vodnik je
reprezentativen izbor 50 najlepših oziroma najmikavnejših izletov po slovenskih gorah. Jasno,
pri tem je prisotna osebna nota,
vendar mislim, da se je avtor potrudil pri poskusu objektivne
predstavitve. Kdor bo skušal tozanikati, se bo moral malo bolj
potruditi z argumenti, kot se jetisti ortodoksni lokalpatriot, ki jeužaljeno ponergal: "Kaj, Šmarno
goro je lahko vtaknil noter, Lubnika pa ni mogel?"
Stritar v uvodu pove, da je knjigo napisal za tiste, ki jih je navdušil gorski svet in bi radi večkrat uživali v njem, težava pa jev tem, da nimajo ideje, niti kam
niti kako naj grejo. Vodnik bo v
pomoč tistim, ki se bolj občasno
odpravljajo v hribe po markiranih poteh, pa tudi po lahkih neoznačenih stezah.
Ker je pisal tudi z mislijo na prevod v tuje jezike, so kratka uvodna poglavja namenjena predstavitvi našega gorskega sveta.
V splošnih informacijah je zemljepisni oris naših gorskih skupin – Julijskih Alp, Karavank in
Kamniško-Savinjskih Alp. Nadaljuje z vodami, živalstvom,
rastlinstvom, fenomenom planin in vremenom. Nekaj besed
nameni zgodovini gorništva na
Slovenskem. Dotakne se tudi
nedavne "besedne vojne" zaradi
izrazov planinec in gornik ter racionalno razloži svoje razumevanje obeh izrazov. Z njegovo razlago se lahko samo strinjam.
Sledijo praktični napotki, kako iti
v gore. V tem poglavju je govora
o kočah, oskrbnikih, zavetiščih,zimskih sobah, spanju, posteljnini, rezervacijah in drugem, kar jeizkušenim hribovcem že znano– vendar marsičesa od tega ne
upoštevajo – začetnikom pa jemarsikaj od naštetega še španska vas.
Razložene so oznake zahtevnosti poti, od nezahtevne označene do zelo zahtevne neoznačene poti, zelo zahtevnega
brezpotja in plezalnih smeri. Pri
opisih izletov avtor za boljše razumevanje podaja tri številske

ocene: zahtevnost, orientacija
in napornost, ki so grafično prikazane.
Svoje mesto je našla tudi oprema, s katero se bomo lotili gorniških podvigov. Saj poznate
tisti pregovor: dobro orodje –pol mojstra. V tem duhu priporočam, da nasvet na strani 28 opomožni vrvici in vponkah na
zavarovani poti vzamete bolj
kot izhod v sili v smislu bolje išta
nego ništa1 in se na jeklenice inkline raje podate s samovarovalnim kompletom.
V pomembnem poglavju o nevarnosti v gorah lahko izvemo,
katere nadloge prežijo na nas
med potjo na skalne vršace, od
vremenskih neprilik do krušljive
skale in padajočega kamenja, da
klopov, muh in ostalega pikajočega mrčesa niti ne omenjam.
Aha, koprive in kače pa le moram še omeniti.
Drugi del vodnika se začne z obrazložitvijo opisa ture. V naslovu
je ime cilja z GPS-koordinatami,
vendar brez nadmorske višine.
Našli jo bomo v stolpcu višin in
višinske razlike. Podnaslov označuje bistveno lastnost ali karakteristiko posameznega izleta. Na
primer: Vrtača – Zahtevna gorav bližini Stola, Bavški Grintavec – Lepotec nad Zadnjo Trento, Prisojnik – Celodnevna tura
po zavarovanih poteh, Snežnik
– Osamljena piramida nad prostranimi gozdovi in tako naprej.
Pri vsaki turi je najprej kratka
uvodna predstavitev. Trasa izleta je informativno predstavljena
s skico na reliefnem Googlovem
zemljevidu, tako da si pohodnik
lahko predstavlja, kje bo hodil.
Seveda bo težje zašel ali se izgubil, če bo imel s seboj priporočeni zemljevid ali GPS-navigacijsko
napravo. Časi ture so navedeni
po etapah, seštete so ure vzpona in sestopa ter skupni čas. Podrobneje so opisani izhodišče,
vzpon in sestop; sledijo najprimernejši čas obiska, morebitne
nevarnosti na poti, koče s telefonskimi številkami, zemljevidi,
ostale ture v bližini in vzponi iz
drugih smeri na isti cilj. Vse to je
pregledno urejeno in poudarjeno z barvnim ozadjem.
Med posameznimi izleti so tudi
krajša besedila v okvirjih z različnimi temami: o zlatorogovem kraljestvu, križih s križi na vrhovih, prerekanju pri poimenovanju gora,
Kekcu, soški fronti in drugem. Zdi
se mi lepo od avtorja, da se je spomnil tudi na Ivana Vertlja – Hanzo
in mu posvetil krajši zapis.
1

Bolje nekaj kot nič.

71

Vodnik pestrijo številne fotografije različnih velikosti. Zbrati tako veliko število kvalitetnih
fotografij je zelo težko. Pri celostranskih fotografijah je večina
solidnih, nekaj zelo dobrih, nekatere pa so malce slabše.
Razveseljivo in pohvalno je, daje za slovenske razmere v knjigi
zanemarljivo malo tipkarskih indrugih napak.
Avtor z zaporedjem opisov ponuja začetnikom oziroma manjizkušenim dve možnosti. Prva
je takoj na Triglav, pa da vidim,
pri čem sem: ali mi bodo hribi
všeč ali pa me ne bodo nikoli več videli. Druga je za malo
opreznejše in preudarnejše, ki
lahko začnejo na koncu knjige,pri Šmarni gori in si postopoma,
preko Nanosa, Snežnika, Olševe… vedno višje in višje dvigujejo
prag težavnosti in vzdržljivosti.
Torej, pred nami je privlačen inkoristen vodnik, ki bo v pomoč
tako začetnikom kot tudi bolj
izkušenim planincem in gornikom. Primeren pripomoček, kadar ne vemo, na kateri vrh bi jomahnili med vikendom.
Mire Steinbuch

2. alpski dan v MojstraniŠportno-turistično društvo Za
vse je 27. avgusta pripravilo drugi alpski dan v Mojstrani. Na prireditvenem prostoru pred Slovenskim planinskim muzejem
so predstavili bogato kulturno
in naravno dediščino Alp. Željni gibanja so se lahko podali na
sedem- ali desetkilometrski tek
ob obrobju treh alpskih dolin –Vrat, Krme in Kota – pohodniki
pa na pot Triglavske Bistrice doslapa Peričnik. Otroke so razveseljevale triglavske pravljice, obkaterih so ugotavljali, ali se jevelikan že prebudil, ali so mački
na Požgančevem mostu res zakleti, pa tudi, kje je skrit zakladna Grančišču. Ogled Slovenskega planinskega muzeja, ki je avgusta praznoval prvo obletnico
odprtja, in kulturnega spomenika državnega pomena Pocarjeve domačije v Radovni je bil
na ta dan brezplačen. Ob tem
je na osrednjem prireditvenem
prostoru potekalo še več aktivnosti, npr. etnološka učna innaravoslovna delavnica, predstavili so se domači izdelovalci
spominkov in dobrot, Triglavski
narodni park, ki letos praznuje
30-letnico, CIPRA Slovenija, Planinska zveza Slovenije in Pustolovski park Geoss, v Mlačci pa
Gorska reševalna služba Slovenije.
Mateja Jazbec

72

PLANINSKA ORGANIZACIJA
Dejavnosti Planinske zveze
Slovenije

V obdobju od konca avgusta jebila Planinska zveza Slovenije
dejavna na različnih področjih.
Na Ministrstvo za okolje je podala pripombe in predloge k
osnutku Zakona o vožnji z vozili v naravnem okolju, prav tako
so svoje pripombe oblikovali
v nevladni skupini za omejitev
voženj v naravnem okolju, ki jo
sestavljajo predstavniki Lovske
zveze Slovenije, Ribiške zveze
Slovenije in PZS. Predsedniki
teh treh zvez so konec avgusta podpisali tudi pismo o nameri, ki je usmerjeno v varstvo
narave in okolja ter preventivnega delovanja na tem področju. Z Gorsko reševalno zvezo
Slovenije je PZS pripravila skupno stališče do Uredbe o povračilu intervencijskih stroškov
in ga poslala na Ministrstvo za
obrambo. PZS, Gorska reševalna zveza in skupni odbor Gorein varnost vas v sodelovanju
z Upravo RS za zaščito in reševanje vabijo na skupni 7. strokovni posvet Gore in varnost, ki
bo 19. novembra na Igu. Predsednik in generalni sekretar,
Bojan Rotovnik in Matej Planko, sta se v začetku septembra
udeležila Generalne skupščine
Združenja planinskih zvez alpskega loka (CAA), kjer je bila
glavna tema makroregionalna
strategija Alp. Vse to in še več
je PZS objavila v septembrskih
Obvestilih PZS, o vsem pa poroča na svoji spletni strani, sedaj vsebinsko še zanimivejši, ki
se je zagnala 22. septembra. Ta
dan je imel Upravni odbor Planinske zveze tudi svojo 6. sejo.
Planinska zveza je konec septembra sodelovala na Festivalu za 3. življenjsko obdobje,
kjer se je predstavljala skupajs prostovoljskimi organizacijami in kot članica Zveze društvenih organizacij Slovenije. PZS je
v novi Odbor RS za podelitev
državnih priznanj na področju
prostovoljstva kandidirala svojega nekdanjega predsednikaTomaža Banovca in bila pri tem
uspešna. O priznanjih so nas
obveščali tudi iz domačega Odbora za priznanja PZS, ki je povabil k oddaji vlog za najvišja
priznanja Planinske zveze. Ob
začetku novega šolskega leta
je v začetku septembra PZS s
pomočjo planinskega znanja
in dolgoletnih izkušenj ob rabi
nahrbtnika v gorah opozorila
na pravilno nošnjo nahrbtnika– šolske torbe.

O K T O B E R 2 0 11

Še posebej velik poudarek pa je
mladim planincem seveda dala
Mladinska komisija, ki je sredi
septembra objavila prenovljena
programa Ciciban planinec in
Mladi planinec ter izdala nove
dnevnike (Mladi planinec ima
sedaj dva dnevnika).
Uspehi športnih plezalcev inplezalk so z zmagami in odličnimi uvrstitvami na stopničkah in v finalih na tekmah svetovnih pokalov v težavnosti ter
evropske mladinske serije odmevali doma in po svetu. Minister za šolstvo in šport RS dr.
Igor Lukšič je za svetovna prvaka, mladinca Jureta Raztresna in kadeta Domna Škofica,priredil sprejem, na katerem sos predstavniki Planinske zveze
spregovorili tudi o problematikišportnega plezanja pri nas. Ob
odličnih uspehih športnih plezalcev in plezalk je PZS 14. septembra pripravila novinarsko
konferenco, na kateri so se med
drugim predstavili Mina Markovič in Maja Vidmar, Klemen
Bečan, Jure Raztresen, DomenŠkofic ter selektorja Simon Margon (članske reprezentance) in
Borut Kavzar (mladinske reprezentance), ki je načelnik Komisije za športno plezanje PZS.
Zelo uspešni so bili tudi alpinisti štiričlanske odprave Charakusa 2011 v gorovju Karakorumv Himalaji nad dolino Charakusa. Nejc Marčič (AO Radovljica)
in Luka Stražar (Akademski AO)
sta preplezala odlično smer Sanjači zlatih jam na Zahodni vrh
K7, vodja odprave Urban Novak(AO PD Kamnik) in Luka Stražar
pa sta preplezala še eno prvenstveno, Pišta mater v grebenu
desno od Nayser Brakka. V odpravi je bil tudi David Debeljak(AO Rašica). Vsi so se 24. septembra srečno vrnili domov.
V začetku septembra je na pot
odšla dvočlanska odprava Miyar– Indija 2011, sestavljata jo Monika Kambič (AO PD Kamnik) in
Andrej Erceg (AO Črnuče).
Komisija za planinske poti je ponovno povabila k oddaji vlog na
razpisu za smerne table ter obvestila o zaprtju Hanzove potina Prisojnik in odprtju Via della
Vita/Poti življenja na Vevnico.
Komisija za alpinizem je razpisala plezalni tabor Triglav innanj povabila mlade alpiniste.
Tabor, ki je bil organiziran prvi
vikend v oktobru, je ena izmed
akcij pri pripravah na izbor kandidatov za mladinsko alpinistično reprezentanco.
Podkomisija za tekmovalno ledno plezanje Komisije za alpinizem je poročala o vseh
udeležbah na tekmovanjih inseveda tudi o uspehih v sezoni
2010/2011.
Komisija za turno kolesarstvo
je povabila na tradicionalno jesensko turco KTK, tokrat na Tri
Kralje, 8. oktobra, PZS pa vse
ljubitelje gora, narave in filma
na 14. festival slovenskega filmav Portorož, kjer se je predstavil
film Sfinga.
Zdenka Mihelič

6. seja Upravnega odbora PZS

Svojo šesto sejo je imel Upravni odbor Planinske zveze v četrtek, 22. septembra. Na njej
se je kot primer dobre praksepredstavila Komisija za športno
plezanje. Na seji so predstavili
aktivnosti v zadnjem obdobju,
ki jih je bilo precej in na različnih področjih. Upravni odbor je
med drugim potrdil smernice za
spremembe in dopolnitve Pravilnika o izkaznici in vrstah članarine s podanimi pripombami.
V okviru točke o mednarodni
dejavnosti so predstavniki PZSv Gorniški komisiji Mednarodne
zveze planinskih organizacij
UIAA Klemen Medja, v Komisiji
za ledno plezanje UIAA Andrej
Pečjak in v Mladinski komisiji
UIAA Zdenka Mihelič predstavili delo v teh komisijah in svoje delovanje. Upravni odbor se
je strinjal s predlogom predsednika, da PZS umakne kandidaturo za organizacijo Generalne skupščine UIAA 2013 (ob120-letnici organiziranega planinstva v Sloveniji), kajti svojo
kandidaturo je na UIAA ob svoji 150-letnici delovanja vložila
tudi Švicarska planinska zveza
SAC. Člani Upravnega odbora
so potrdili pridruženo članstvo
PZS s statusom opazovalke vZdruženju planinskih zvez Balkana. Na seji so predstavili tudi
pobude o srečanju treh dežel v
prihodnje, letos pa bo srečanje
v Furlaniji-Julijski krajini 22. in
23. oktobra. Upravni odbor bo
predlagal planinskim društvom,
da se vključijo v sistem prostovoljstva v skladu z Zakonom o
prostovoljstvu; člani UO so ob
podanih pripombah soglašali z vsebino petletne pogodbe
o sodelovanju PZS s Slovensko
vojsko in z ustanovitvijo raziskovalne skupine za evidentiranje in pripravo projektov ter
potrdili člane te skupine. Potrdili so tudi dva kluba, ki sta seželela včlaniti v PZS in izpolnjevala vse pogoje: Alpski gorniški
klub in Društvo Šaleški alpinistični odsek.
Zdenka Mihelič

Planinski vestnik
tudi v oddaji Dobro jutro
na TV Slovenija