POVZETKI PRISPEVKOVIN
BIOGRAFIJE

12. MAJ 2018

SKLOP III.: KAMIŠIBAJ KOT KOMUNIKACIJA IN NJEGOVE APLIKACIJESKLOP IV.: KAMIŠIBAJ KOT SREČANJE KULTURZUNANJE SODELOVANJESKLOP III.: KAMIŠIBAJ KOT KOMUNIKACIJA IN NJEGOVE APLIKACIJE

Umberto Giovannini
Mešanje jezikov: ilustracija in kamišibaj
Kaj se zgodi, ko se srečata jezik ilustracije in uprizarjanju zapisana duša kamišibaja? Umberto
Giovannini je raziskal širok spekter možnosti v eksperimentalnem projektu, zasnovanem za
skupino umetnikov in študentov v rezidenci mednarodnega grafičnega centra Opificio della
Rosa v Italiji.
V pričujočem predavanju opisuje tri poglavitne izkušnje.
Prva izhaja iz leta 2015. Šlo je za sodelovanje z lutkarjem in režiserjem Luco Rongo, ki je sskupino desetih vizualnih umetnikov in lutkarjev pet do deset dni ustvarjal gledališče
kamišibaj z »osnovnimi grafičnimi tehnikami«.
Naslednje leto se je podobna izkušnja prevedla v pet- do desetdnevno delo z desetimištudenti grafike in grafičnega oblikovanja s kolidža Central Saint Martins univerze Universityof Arts London in Rimske univerze za likovne umetnosti (RUFA), s katerimi je sodelovala
pedagoginja in grafičarka Maria Pina Bentivenga.
Tretja izkušnja izhaja iz projekta, ki je nastal na podlagi sodelovanja s pedagoginjo inilustratorko Ignacio Ruiz za program grafika in ilustracija enoletnega pripravljalnega študija
oblikovanja grafične komunikacije na kolidžu Central Saint Martins. Projekt je bil izveden
januarja in februarja 2018. Trideset mednarodnih študentov je za material uporabilo ljudske
pripovedke iz dežel, od koder prihajajo. Zgodbe so z osnovnimi grafičnimi tehnikami prevedli
v ilustracije. Rezultat so bile serije ilustracij za kamišibaje in vrsta kratkih videov.
Pri uprizarjanju kamišibaja soobstaja več vzporednih jezikov: besedilo, ilustracije, glas ingovorica telesa.
Na podlagi navedenih izkušenj bodo v predavanju prikazane možnosti, kodeksi, poti, pristopi
in izidi, ki so jih odkrile omenjene skupine, pa tudi najrazličnejši načini, kako bi bogastvo
ilustrativnega jezika lahko uporabili za ustvarjanje novih možnosti.
Pri navedenih izkušnjah je bil dinamični jezik kamišibaja izhodišče za drugačen pristop v svetu
ilustracij.
Umberto Giovannini je bil rojen leta 1969 v kraju Morciano di Romagna (Italija). Je grafik
in izredni predavatelj na kolidžu Central Saint Martins univerze University of the Arts
London.
Po diplomi iz oblikovanja grafične komunikacije je magistriral iz umetnostne zgodovine(DAMS, Bologna) ter začel delati kot grafični oblikovalec in grafik. Njegove grafike in knjige
umetnika so izšle v različnih v mednarodnih zbirkah.
Kot grafični zgodovinar je organiziral različne razstave in oblikoval zbirko knjig na temo
grafike in ilustracije, ki jih je uredila VACA, umetniška skupina in založba, katere ustanovničlan je tudi sam (vaca.it).
Je podpornik kulture grafike in knjige umetnika.
Leta 2009 je ustanovil Opificio della Rosa, grafični center z majhnim vplivom na okolje, ki
vsako leto omogoča rezidence mednarodnim umetnikom (opificiodellarosa.org).
Je
predsednik
mednarodne
grafične
fundacije
RenateHeroldCzaschka(fondazioneczaschka.org).
Svojo prakso dopolnjuje s poučevanjem na dodiplomskem študiju.
Trenutno je izredni predavatelj na kolidžu Central Saint Martins univerze University of theArts London ter gostujoči profesor na RUFA – Rimski univerzi za likovne umetnosti.

2

Fulvia Grbac
Uporaba in predstavitev Glasserjeve teorije izbire in njene uporabnosti v šolah spomočjo kamišibaja (»Kokoš po izbiri«: Glasserjeva teorija v kamišibaju)
Pri delu s kamišibajem je korak, s katerim sem ga uvedla v učne programe, prišel povsem sam
od sebe, saj je to storilo že mnogo učiteljev. Kot učiteljica umetnosti sem omenjeno obliko
figurativne ustvarjalnosti in dramatizacije začela uporabljati v procesu umetnostne vzgoje.
Poleg predstavitve svojih zgodb za kamišibaj učence vodim tudi pri ustvarjanju lastnih
kamišibajev, ilustracij in zgodb. V kakovost ilustracij vložimo veliko truda, da se povežejo zzgodbo in njeno dramatizacijo. Da bi proces še izboljšali, sodelujemo tudi s kolegi, ki
poučujejo književnost. Navedena metoda se dotika številnih disciplin in mi kot učiteljici
prinaša veliko zadovoljstva, predvsem pa mojim učencem. Poučujem tudi prihodnje pedagoge
predšolskih otrok in jih usposabljam za uporabo metode kamišibaj pri prihodnjem delu.
Zanimalo me je, ali bi metodo lahko uporabili tudi pri psiholoških težavah. Primer: otrokom
bi lahko pomagali pri premagovanju težav s pripovedovanjem zgodb. Na primer zgodba
Nenadna tema govori o otroku, ki se boji teme, vendar strah premaga tako, da prevzame
nadzor in postane odgovoren. Zgodbo je navdihnila Glasserjeva teorija izbire, s katero si kot
učiteljica že nekaj let pomagam pri ustvarjanju kakovostnejšega odnosa z učenci. Z njeno
pomočjo ostajam aktivnejša na delovnem mestu in učinkovitejša pri pedagoških nalogah.
Teorijo lahko zvedem na številne vidike svojega življenja, zlasti na poučevanje. Proces seveda
ni bil vedno preprost in brez ovinkov, saj je še vedno predmet preučevanja.
Celotni proces sem predstavila v obliki preproste, komične ilustrirane knjige Kokoš po izbiri.
Zamislila sem si, da bi svoje izkušnje predstavila z metodo kamišibaj. Ker je v knjigi veliko
prizorov, bi jih lahko uprizorili pred občinstvom, morda pred poklicnimi ali prihodnjimi
učitelji, ki se soočajo s kompleksnim, izzivov polnim in čudovitim svetom šole. To bi lahkobila zanimiva izkušnja za učitelje, ki iščejo alternativne metodologije za to, kako v šolskem
okoljupostatiučinkovitejšiinmirnejši.
Predstavitev zgodbe Kokoš po izbiri s tehniko kamišibaj bi učiteljem razložila vedênje otrok in
njihovo lastno vedênje ter jim pomagala izbrati ustrezen odziv in graditi odnos s svojimi
učenci. Preostanek dela in odgovornost sta prepuščena občinstvu, ki se bo odločilo poiskati
pomoč pri teoriji izbire Williama Glasserja.
Zgodba Kokoš po izbiri zelo preprosto pojasnjuje človeško vedenje s psihologijo teorije izbire.
Vidimo, da lahko učitelj, ki teorijo razume in se zaveda, kaj je v njegovi moči, lažje usmerja
učence v učnem procesu in skrbi za dobro počutje tako učencev kot samega sebe.
Fulvia Grbac se je rodila leta 1968 v Kopru. Diplomirala je na Akademiji za likovnoumetnost v Benetkah leta 1991. Od tedaj poučuje umetniške predmete v osnovnih insrednjih šolah na Slovenskem primorju. Udeležila se je številnih seminarjev in delavnic za
izpopolnjevanje na pedagoškem in umetniškem področju v Italiji, Veliki Britaniji in Sloveniji.
Razstavljala je grafike v Sloveniji, Italiji, Avstriji in na Hrvaškem ter objavila več ilustracij inumetniških del.
Knjiga Kokoš po izbiri, ki jo je napisala in ilustrirala, je bila objavljena leta 2001. Obravnava
osnove teorije izbire Williama Glasserja in možnosti njene uporabe v šolah. Fulvia Grbac je
nosilka certifikata »Choice Theory / Reality Therapy & Leading Management Certification«,ki ga podeljuje Inštitut Williama Glasserja v Sloveniji.
Poleg poučevanja v šolah veliko časa posveča tudi umetniškim delavnicam za odrasle,študente in otroke. V zadnjih dveh letih se ukvarja tudi s kamišibajem. Za zgodbo Nenadnatema, ki jo je napisala, ilustrirala in izvedla sama, je prejela nagrado na 4. slovenskem festivalu
gledališča kamišibaj v Piranu. Za isto delo je nedavno osvojila prvo nagrado na tekmovanju zaumetnost in kulturo Istria Nobilissima.
3

Njena najljubša veja umetnosti je grafika. V ateljeju umetniškega kluba Folart tiska inrazstavlja svoje grafike, s katerimi se ukvarja na različne načine: v ateljejih, v obliki razstav, nadelavnicah in v umetniških rezidencah.
Igor Likar
Sliko-zgodbe kamišibaja – pripoved, ki u-gleda, in podoba, ki u-sliši, – soigra čutnih
predstav na odru domišljije
Tradicionalni zapisi o tej zanimivi, na videz odrski zvrsti nam pravijo, da je kamišibaj tehnika»pripovedovanja z glasom in slikami«. Da jo torej krasita slikovitost in posebna glasovnost
pripovedovalca. Da gre za podajanje zgodbe z glasom (pogosto ob tem tudi z zvoki in glasbo)
in s slikami. Da gre za neke vrste »papirno« gledališče, ki uporablja risbo predvsem za
prehode med dogodki v zgodbi. Vse to drži, a gre, nedvomno, še za nekaj drugega. Za nekaj
več … A kaj naj bi bilo to »nekaj več«, kar vzbuja naše začudenje ob preprostosti, a hkrati
tudi neverjetni sugestivni moči te predstavljalske tehnike miniaturnih zgodb. Gre namreč zaneke vrste pripovedovanje po »notranji« osi domišljije in predstavnosti. Za u-povedovanje,
za u-gledanje in za u-zrtje hkrati. Kaj to v resnici pomeni? Zakaj je takšna trditev sploh
mogoča? »Gledanje in poslušanje potekata v sinestezijah … Vizualna percepcija se spontano
povezuje z akustičnim izkustvom,« pravi Michel Dufrenne v svoji študiji o sinestezijah, ki ponjegovem mnenju omogočajo, da se zbudijo so-predstave in se povežejo v so-igro izkustva
vseh čutov (M. Dufrenne: Oko in uho). Tudi v umetniških predstavitvenih praksah, ki sepodajajo ali dajejo preko ali z odrov, ne smemo nikoli razmišljati ali govoriti le o tistem, kar
smo videli, kar gledamo, kar se nam daje kot vidno, torej kar je bilo le na videz dano očesu,ampak se moramo ob tem ves čas predvsem zavedati, da nam je bilo vse u-gledano v resnici
posredovano »za oko«, »za pogled«, da smo vse v resnici u-gledali za očesom, ki gleda – insicer najprej z »notranjim« očesom, tam, kjer se srečajo čutna izkustva vseh čutil in
oblikujejo skupno, virtualno podobo doživetega. Predvsem moramo vedeti, doumeti, da so
nam predstave zaznav dane le kot povabilo v prostore sočutnega srečevanja vseh čutnih
izkustev, da se nam »za gledanjem« in »za slišanjem« odpirajo domišljijski prostori na osi
sodelovanja vseh čutov, da doživljamo na osnovi notranjega u-gledanja, v sodelovanju medčutili in zaznavami. Vse temelji na »notranjem gledanju«, ker to inducira slike v našem duhu.
Glas, ki pripoveduje s podobami, ponuja poslušalcem »slike z druge strani fiziološkega vida, ki
evocirajo »vidno« (kot slike duha in domišljije). Lahko torej rečemo, da gre pri gledališču
kamišibaj res še za nekaj drugega kot zgolj za gledališče risane slike. Zakaj in kako deluje ta
domišljijska tehnika, bomo poskusili premisliti v tem referatu. Gre za tehniko, ki uporablja
predvsem možnosti nesnovne snovnosti govora, ki deluje kot so-predstavnost iz lastnosti
simbolne jezika kot govora, ki uprizarja zgodbe v funkciji »metajezika«. V tehniki kamišibaja
vodijo po »osi« domišljije in spodbujenega t. i. »notranjega« u-gledanja igrivo igro vsi so-čuti,ki izzivajo naša čutna izkustva in predstave. Kako je to mogoče? Preprosto. Gre za »oder
domišljije« v gledalcu/poslušalcu. Glas uglašuje pričakovanje podob, ki se bodo šele pokazale,ko jih bo v vidnost podal zgodbar/risar/pripovedovalec. Podobe preskočijo iz pričakovane
predstave v nas nazaj v risbe, ki so le spodbujajoči slikovni zapisi tistega, kar prihaja iz glasu
pripovedovalca, iz zanj izbranih pomembnih preobratov ali dogodkov v zgodbi (tudi kot
namigov o drugačnem poteku od pričakovanega). Ves čas gre pri podajanju slikovnih zgodb
za spodbujeno pričakujoče u-gledanje gledalca/poslušalca, za notranje u-zrtje tistega, kar v
osnovi slišimo kot pripoved, in hkrati za u-slišanje tega, kar nam namigujejo ali govorijo
podobe z risb, ki se izbrano nizajo, kadar jih prikliče glas pripovedovalca/predstavljalca.
SLIKOVITOST/ZVOČNOST/PREDSTAVNOST

4

Pri tehniki gledališča kamišibaj lahko torej govorimo o čudovitem sodelovanju med čutili inzaznavami ter o njihovem prenosu v naše predstave. Zakaj? Ker pripoved, ki se odvija prednami, računa na pričakovane, v naši domišljiji spodbujene pričakovane podobe, ki jih lahko
sugestivno vzbuja pripovedovalec, predvsem zaradi pričakovanega in dramaturško ponujanega
v sluteni podobi, ki je slikovno še ni pred nami, a v nas že nastaja zaradi sugestivnosti
pripovedi glasu, ki izklicuje predstave. Tako gledamo, vidimo »pričakujoče«, lahko bi se reklo
v-naprej. In vsak razplet v nato podani resnični podobi risane kamišibajske risbe nas v
notranjem u-gledanju zgodbe spet prestavi nekam naprej. A najprej in predvsem – v naši
predstavnosti …
Igor Likar deluje kot pesnik, scenarist, dramaturg in režiser. Po študiju dramaturgije inrežije na AGRFT je končal tudi magistrski študij s temo Poetika in estetika zvočne slike.
Je stalni član mednarodne skupine izvedencev za področje zvoka Ars Acustica pri Evropskemzdruženju radiotelevizij (EBU).
V Društvu slovenskih pisateljev več kot desetletje in pol deluje tudi kot programski vodja
rastočega projekta Slovenska pisateljska pot, ki je nastal po njegovi zamisli.
Izdal je pet pesniških zbirk in dve knjigi novel, je avtor scenarijev in režiser 52 dokumentarnih
TV filmov, med njimi so filmi o Jemnu in 39 filmov o slovenskih pokrajinah z naslovom
Razgledi slovenskih vrhov. Prejeli so najvišje mednarodne nagrade, npr. zlatega metulja v Trenti
leta 1993 in 1997, 1. nagrado Imaginarne akademije leta 2000 itd.
Na področju umetniške radiofonije je napisal ali režiral več kot 250 dramskih besedil,
dokumentarnih iger in eksperimentalnih zvočnih del.
Zanje je prejel številne najvišje mednarodne nagrade, kot so nominacija EBU za najboljše
evropsko besedilo za igro Brisanje resničnosti, nagrado fedor v Beogradu, Grand Prix
Macrophon v Vroclavu leta 1991 in 1994, Grand Prix Ostankino leta 1996 v Moskvi za
besedilo in režijo igre Apostoli in zbiralci groze, Prix Exaequo leta 2008 v Bratislavi ter 1.
nagrada IRFI leta 2008 v Teheranu za Spanje na sveti keltski gori idr.
Rok Glavan
Kamišibaj in stara otroška knjiga
Antikvariat je trgovina z nostalgijo. Ko ugledamo knjigo iz svojega otroštva, se nam odpre
spominski kanal in zajadramo po časovnem morju. Vrtiljak spominov zajame misli, ko
obrnemo nekaj listov v stari knjigi pravljic. Marsikateri od vaših papirnatih spominov, ob
katerih bi vam spet zazvenel glas očeta, matere, babice in dedka, se je izgubil v vihri življenja.
Že davno ste opustili upanje, da jih boste še kdaj držali v rokah, morda pa jih še vedno iščete
v antikvariatih. Kaj pa je pomenila knjiga otrokom in mladini v času tablic, krede inperesnikov v lesenih puščicah, v obdobju brez hitrih, migetajočih in bučnih sodobnih medijev?
Bila je prvo okno v svet domačih in divjih ter eksotičnih živali, v svet daljnih dežel z
drugačnimi zgodbami, bila je edina zakladnica narodnega izročila v sliki, pripovedi in verzu.
Knjiga je vzgajala družbeno in moralno, spodbujala k razmišljanju in zabavala v prostem času.
Lažje si jo je morda privoščil meščanski sloj, a tudi manj premožni kmečki ljudje so, željni
slovenske pisane besede, našli pot do branja. Lastniki redkih starih otroških knjig, nekoč
otroci, so danes odrasli, vendar te redke knjižne zaklade, nekatere bogate s starim izrazjem,
prebirajo z očmi esteta, ljubitelja knjig, bralca, poznavalca in zbiralca. Stare otroške knjige ssvojim estetskim in literarno visokim standardom presegajo današnjo produkcijo otroškihknjig. Njihova redkost na trgu žal ne omogoča širše predstavitve današnji mladeži. To vrzel zlahkoto premaguje kamišibaj. Kot izrazno sredstvo omogoča nedigitalizirano pojavljanje slik
in ob tem glas pripovedovalca. Kot bi nam prebirali slikanico. Mlajši uživajo v na novo5

spoznani poetiki in likovni izraznosti, starejši pa potujejo v času. Projekt, ki so ga skupaj
izpeljali Društvo Zapik, Hiša otrok in umetnosti ter Antikvariat Glavan, je dokazal, da smo na
pravi poti. Predstava z naslovom Biseri med platnicami je bil edinstven primer, kjer smo
spoznali in dokazali ujemanje stare otroške knjige in kamišibaja. Nastala je predstava, v kateri
so uživali otroci in odrasli. Kakšna pa bo usoda starih otroških knjig v prihodnje, »ne pove
nobena prat'ka«, kot bi rekel France Prešeren. Mi se bomo trudili, da bo, tudi s pomočjo
kamišibaja, njihova starost žlahtna, spoštovana in lepa!
Rok Glavan je diplomirani kulturolog, antikvar, lastnik Antikvariata Glavan, predsednik
Društva Kamišibaj Slovenije.
Čeprav je rojen v letu, ko je človek stopil na Luno, si ni želel biti vesoljec, ampak mornar. Vdružini je poleg varnosti in vzgoje dobil še ljubezen do gledališča, knjig in govorjene besede.
Z gledališčem se je spoznal že pri sedmih letih, z lutkami pa pri desetih.
Po končanih šolah je začel delati kot antikvar in v tem poklicu vztraja že 26 let. Rad raziskuje
zgodovino slovenskega založništva in tiska. Ob tem se srečuje z redkimi in zanimivimi
otroškimi knjigami. Vseskozi ga je vznemirjalo vprašanje, kako večjemu številu ljudi
predstaviti eno samo, redko knjigo. Najprej je pripravil bibliofilsko razstavo Papirnati vrtiljak, aso njeni obiskovalci le gledali naslovnice, vsebina pa je ostala skrita. Odgovor je prinesel
kamišibaj. Z njim se je srečal leta 2014, leto kasneje pa je prevzel vodenje sveže
ustanovljenega društva. S pomočjo originalnih ilustracij predstavlja neznane ali znane zgodbe
iz redkih starih otroških knjig. Leta 2016 je skupaj z Jeleno Sitar Cvetko zasnoval in režiral
predstavo Biseri med platnicami ter sodeloval pri njeni izvedbi. Pri kamišibaju ga navdušujejo
otroška razigranost, odrasla učenost in prijetno druženje s kolegi.
Yosuke Miki
Kamišibaj in dialekt: poskus dedovanja dialekta iz Hachijojime, ki mu grozi izumrtje
Prispevek obravnava uporabo podatkovne baze govorjenega diskurza pri ohranjanju inoživljanju ogroženega jezika. Kot primer dokumentiranja in vizualiziranja bomo obravnavali
predstavo z zgodbo in slikami, ki so jo ustvarili govorci jezika na otočju Hachijo, in se pri tem
osredotočili na slog pripovedovanja zgodb.
V prispevku bomo obravnavali uporabo avdio gradiva, sestavljenega iz posnetih pogovorov za
ohranjanje in oživljanje jezika, ki mu grozi izumrtje, in sicer z dokumentiranjem invideoposnetki predstav s slikami in zgodbo, ki so jih ustvarili govorci jezika.
Jezik z otočja Hachijo je UNESCO leta 2009 razglasil za »jezik, ki mu grozi izumrtje«. Danes
tradicionalni jezik govori le še nekaj ljudi, posnetki spontanih pogovorov, ki se zbirajo za
ohranitev jezika, pa ne zadoščajo za ohranitev predhodnega sistema jezika. Zato smo po
pregledu transkripcij spontanih pogovorov skupaj z naravnimi govorci iz transkripcij ustvarili
revidirana besedila za ponovno snemanje. Da bi jezik ostal čim bolj naraven, smo za temo
izbrali ljudske pripovedke in se odločili za slog pripovedovanja zgodb. Tako smo lahko
ohranili naravna besedila v ogroženem jeziku in glasove, na podlagi katerih so besedila
nastala. Za lažje oživljanje jezika smo ustvarili tudi predstave s slikami in zgodbo ter pripravili
besedila za pet regij.
Odbor za izobraževanje na otočju Hachijo je že razvil igro Hachijoan Karuta (2014), vendar je
zgodba v obliki predstave s slikami in z zgodbo primernejša, saj omogoča poslušanje in učenje
daljših govornih enot v jeziku otočja Hachijo kot navedena igra.
Poleg spletnega videa, na katerem govorec izvaja predstavo s slikami in zgodbo, sem ustvariltudi predstavitev v powerpointu, ki jo je mogoče prenesti s spleta. Govorci se tako lahkoučijo iz videa, predstavo v ogroženem jeziku pa lahko izvedejo tudi sami.
6

Besedilo v predstavi je avtentično glede situacij, v katerih se uporablja, ter jezikovno pravilno,
zato učeči lahko govorijo in izvajajo predstavo v tradicionalnem jeziku otočja Hachijo. Z
izvajanjem predstave se jezik delno oživlja. S predstavami, ki jih sestavljajo slike in zgodba,
lahko prispevamo k ohranjanju in napredku ogroženega jezika.
Yosuke Miki je rojen v Tokiu. Doktoriral je iz literature in je izredni profesor na Fakulteti
za humanistične vede Univerze Mejiro (Japonska).
Podiplomski študij literature je končal na Univerzi Kokugakuin. Nato je bil predavatelj na isti
univerzi, izredni profesor na Univerzi Chosun v Koreji, raziskovalec na Nacionalnem inštitutu
za japonski jezik in jezikoslovje ter posebni raziskovalec na postdoktorskem študiju v okviru
Japonske zveze za promocijo znanosti.
Posveča se japonskemu jezikoslovju, dialektologiji in fonetiki (teoriji naglaševanja). Opravlja
terensko delo na raznih območjih Japonske in opisuje narečja z različnih vidikov, kot so
glasoslovje, naglas, besedišče in slovnica.
Trenutno raziskuje narečje na otočju Hachijoshima oziroma Hachijo, oddaljenih otokih, ki
spadajo pod tokijsko prefekturo. Leta 2009 ga je UNESCO razglasil za jezik, ki mu grozi
izumrtje.
Yusuke Mike je zadolžen za ohranjanje tega jezika v sodelovanju z drugimi raziskovalci,
lokalnimi vladami, Nacionalnim inštitutom za japonski jezik in Agencijo za kulturne zadeve.
Jezik raziskuje, zapisuje in rešuje ter ustvarja slovnice, slovarje, gradivo govorjenega diskurza,učbenike itd.
Poleg tega se že od študentskih let posveča tudi preučevanju naglasa narečja v
metropolitskem območju, iz raziskovanja naglasov pa je tudi doktoriral.
Julia Gerster»Pod nevidnim oblakom«: Kamišibaj po 3.11. Med preprečevanjem tveganja za
katastrofe in spominskim obeležjem
Japonsko papirnato gledališče kamišibaj običajno delimo na gaito kamishibai, ulično gledališče,
ki je oblika zabave, in kyoiku kamishibai, izobraževalno gledališče. Ker je Japonska močno
izpostavljena katastrofam, ni presenetljivo, da se kamišibaj v zadnjem času uporablja v polju
izobraževanja o tveganju za katastrofe. Preživeli osebne izkušnje pogosto pretvorijo v
gledališke predstave; zgodbo preberejo občinstvu in pri tem menjavajo ročno naslikane
ilustracije. Kamišibaji, ki govorijo o potresu in cunamiju iz leta 2011, vsebujejo praktične
informacije, kot je napotek, da je ob močnejšem potresu potrebna takojšnja evakuacija na
višje ležeča območja; spominjajo na tradicijo izobraževalnega kamišibaja, njihove zgodbe pa sopogosto spomini pripovedovalcev. Zato cunamski kamišibaj temelji na dveh žanrih. Pokazala
pa bom, da je v primeru jedrske nesreče v Fukušimi glavni namen kamišibaja drugačen. Brezuradnega števila smrtnih žrtev ali jasne vidne grožnje, ki bi za seboj pustila fizično uničenje
kot cunami, žrtve jedrske nesreče nimajo spominskih obeležij ali uradnih krajev, kjer bi selahko zatekle k praksam žalovanja. Zato je podobno kot pri napadih na Nagasaki in Hirošimo
kamišibaj postal nekakšna memorializacijska praksa, ki žrtvam pomaga predelovati izkušnje inizraziti spomine. Na primeru kamišibajske skupine iz mesta Namie v fukušimski prefekturi
bom analizirala načine, na katere se kamišibaj po 3. 11. uporablja za posredovanje naučenega,premagovanje travm ter zapolnjevanje vrzeli v memorializacijskih praksah. Sklepi so nastali na
podlagi terenskega dela v mestu Tohoku na Japonskem, intervjujev s kamishibaya in analize
papirnatega gledališča, ki se ukvarja s cunamijem in jedrsko nesrečo.

7

Julia Gerster je doktorandka na oddelku za japonske študije in kulturno antropologijo na
fakulteti za podiplomski študij Graduate School of East Asian Studies (GEAS) Svobodne
univerze v Berlinu. Delovni naslov njene disertacije je »Kizuna: dinamika družbenih vezi na
Japonskem po katastrofi. Vplivi velikega potresa, cunamija in sevanja na vzhodu Japonske leta
2011«. Pri raziskovanju se posveča študijem katastrof, obnovi, oblikovanju skupnosti in
identitete, pridobivanju prostora in kulturnim vidikom strategij obvladovanja težav pokatastrofah. Med terensko raziskavo leta 2017 na območjih, ki so jih prizadele katastrofe, je
Julia spoznala več skupin, ki so se ukvarjale s kamišibajem. Zato je pričela raziskovati njegovo
vlogo pri zmanjševanju tveganja za katastrofe in pri okrevanju posameznikov.
SKLOP IV.: KAMIŠIBAJ KOT SREČANJE KULTUR

Tara M. McGowan
Potovanje v času s kamišibajem: raziskovanje svetovne privlačnosti magičnega
gibljivega medija
V zadnjih desetletjih je kamišibaj pot ponesla daleč od dežele njegovega nastanka in še naprej
se širi po svetu v nove, nepričakovane smeri. Tisti na Japonskem, ki so menili, da bo s
pojavom televizije v petdesetih letih prejšnjega stoletja praktično izumrl, se verjetno
sprašujejo, zakaj je ta skromna, nedigitalna tehnologija tako privlačna. Da bi odgovorila na tovprašanje, v prispevku poskušam umestiti razvoj kamišibaja v okvir zgodovinskega razvoja
multimedije, ki upošteva tudi medkulturna potovanja drugih zgodnjih cinematskih medijev,
kot so laterna magika in nemi filmi. Izumitelji kamišibaja so uporabili materiale, ki so bili na
voljo – papir, les, barvo, roke, glas in oko – in ustvarili čarobno iluzijo »velikega platna« v
miniaturi. Ko se je na Japonskem prvič pojavila televizija, se je imenovala denki kamishibai –»električni kamišibaj«, in sicer zaradi zunanje podobnosti med zaslonom in kamišibajem, sajgibanje slik in zvoka tudi pri slednjem poteka v zaključenem okviru. Tudi pri tehnologijah 21.
stoletja še vedno igrajo veliko vlogo zvok, podoba v gibanju in zaslon; pogosto se jim
pripisuje, da omogočajo tako imenovano »novo pismenost«, uporabnikom pa ustvarjanje
mešanice medijskih formatov. Ta sposobnost sporočanja z vedno novim prepletanjem
medijev in načinov predstavljanja se zdi nova, vendar le, če na zgodovino gledamo linearno.
Podobno kot Möbiusov trak se zgodovina kamišibaja stalno zvrača sama nase ter
strokovnjakom in izvajalcem ponuja možnosti za »potovanje skozi čas«; pozabljeni vidiki senamreč znova odkrivajo, ponovno aktualizirajo stare ideje in jih peljejo v nove smeri. Analiza
kamišibaja znotraj globalne, avdiovizualne zgodovine, ki se razteza od laterne magike dointerneta, nam omogoča, da dobimo globlji uvid v inovativnost in cenimo nelinearnost
dogodkov, ki jih doživimo. Na podlagi zgodnjih artefaktov iz zbirke knjižnice CotsenChildren’s Library na Univerzi v Princetonu, ki so povezani s kamišibajem, ta prispevek
raziskuje nekatere poti, ki jih je v zadnjem času ubral kamišibaj, pa tudi najrazličnejše načine,na katere so ga na Japonskem od njegovih skromnih začetkov prilagajali in na novo prepletali
z drugimi mediji. Z nedigitalnimi, avdiovizualnimi vidiki se kamišibaj osvobaja spon tehnologije
ter zagotavlja vsestranskost in potencial za igro; to je omogočilo in še zdaj navdihuje številne
adaptacije njegove oblike. Omenjeni vidiki privlačijo umetnike, pripovedovalce zgodb inpedagoge širom sveta, saj ponujajo številne pristope k mediju in njegovo prilagajanje glede naželeni učinek in namen.
Tara McGowan je umetnica, pedagoginja in pripovedovalka, ki že skoraj dvajset let
raziskuje zvrst kamišibaja v ZDA in na Japonskem. Njena prva knjiga Učilnica kamišibaja:
vključevanje mnogoterih oblik pismenosti skozi umetnost teatra iz papirja (2010) predstavlja enega
8od vrhuncev več kot desetletne izkušnje. Doktorirala je leta 2012 na University ofPennsylvania. Leta 2015 je izdala Uprizarjanje kamišibaja: porajajoča se nova pismenost za
globalno občinstvo (Routledge). Izvajala in vodila je vrsto delavnic po nacionalnih muzejih v
New Yorku in Washingtonu. Z izvirnimi kamišibaj pripovedmi je nastopala na kamišibaj
festivalih na Japonskem in v Mehiki. Kot poznavalki kamišibaja ji je Center za raziskave
japonske kulture v Tokiu 2017. podelil nagrado Horio Seishi za njen prispevek pri
mednarodni afirmaciji kamišibaja. Trenutno deluje kot svetovalka v zbirki redkih otroškihknjig na univerzi Princeton in kot izvršna direktorica neprofitne organizacije, ki skrbi za
dostopnost informacij o japonski kulturi med akademiki v Severni Ameriki.
Izobrazba:
Univerza v Pensilvaniji, doktorat, maj 2012 (podiplomski študij na Graduate School of
Education, 2006–12). Naslov disertacije: Loosening the Ligatures of Text: Kamishibai (Paper
Theater) in the Modal Ecologies of 21st Century Classrooms
Univerza Kyoto Sangyō (Kjoto, Japonska)
Gostujoča raziskovalka, Inštitut za svetovne zadeve, november 2012
Univerza v Princetonu, diploma iz vzhodnoazijskih študijev in primerjalne literature
Diplomirala z oceno summa cum laude, junij 1990
Opravila strokovni izpit za poučevanje (Teachers Preparation Certification Program), januar
2001
Univerza v Kjotu (Kjoto, Japonska) štipendija fundacije Ito
Znanstvena sodelavka na področju primerjalnih folklornih študijev, 1993–94
Meduniverzitetni center za študije japonskega jezika (Jokohama, Japonska), 1987–88
Zaposlitve:
Izvršna direktorica, Severnoameriški svet za japonske knjižnične vire (NCC Japan) (2017–)
Svetovalka za metapodatke za japonske zbirke na Oddelku za redke knjige in storitve vknjižnici Cotsen Children’s Library, Univerza v Princetonu (2015–)
Znanstvena sodelavka za kuratorstvo in razstave v Muzeju Ameriškega filozofskega društva(Filadelfija) (2012–15)
Kuratorstvo posebnih razstav v galeriji stavbe Philosophical Hall:
 Jefferson, Science, and Exploration (april–december 2015)
 Jefferson, Philadelphia, and the Founding of a Nation (april–december 2014)
 Through the Looking Lens: Cornelius Varley’s Wondrous Images of Art and Science, 18001860 (april–december 2013)
Pomočnica urednika znanstvene revije Children’s Literature in Education (2006–2010)
Urejanje spletnega sistema za povezovanje recenzentov člankov z ustreznimi rokopisi ter
pomoč pri dokončnih uredniških odločitvahPriznanja in nagrade :Štipendija za postdoktorski študij kuratorstva, fundacija Andrew W. Mellon Foundation(september 2013–avgust 2015), Knjižnica in muzej Ameriškega filozofskega društva
Nagrada Friends of Princeton University Library Award (2011) za raziskavo zbirke redkih
grafik omocha (slik igrač) v knjižnici Cotsen Children’s LibraryŠtipendija fundacije Ito (1993–94) za študij na Univerzi v Kjotu
Štipendija fundacije Japan Foundation (1987–88) za študij na Meduniverzitetnem centru zaštudije japonskega jezika
Publikacije:
Knjige:Performing Kamishibai: An Emerging New Literacy for a Global Audience (Routledge Press, 2015)
The Kamishibai Classroom: Engaging Multiple Literacies through the Art of “Paper Theater”(Linworth Libraries Unlimited, 2010)Članki:9»The Designs of Kawasaki Kyosen: Envisioning the Future of a Vanishing World through Toy
Pictures (Omocha-e),« Princeton University Library Chronicle, zvezek 64, št. 3, pomlad, 2013
Kamishibai no ronbunde hakase gō shūtoku (Doktoriranje z dizertacijo o kamišibaju) Kodomo no
bunka (Revija o otroški kulturi), zv. 3, 2013
Tokushū: Hirogaru kamishibai no sekai (Posebna izdaja: Rastoči svet kamišibaja), Kodomo no
bunka (Revija o otroški kulturi), zv. 12, 2005
»Enlightened Conversation in the ‘Kennebec Kingdom’ of Sarah Manning (1753-1834) andBenjamin Vaughan (1751-1835),« APS Museum Online Collections
http://research.apsmuseum.org/exhibits/show/sarah-manning-vaughan»The Many Faces of Kamishibai (Japanese Paper Theater): Past, Present, and Future«
http://aboutjapan.japansociety.org/content.cfm/the-many-faces-of-kamishibai
Jeziki in tehnično znanje:
Japonščina (tekoče ustno sporazumevanje in branje); osnove mandarinščine
Microsoft Office Suite, Windows in Mac OSX, Adobe Creative Suite, iMovie, Omeka,
FilemakerPro, OCLC in Voyage
Igor Cvetko
Kamišibaj v luči kulturne antropologije
Prispevek se ukvarja s fenomenom rasti in razvoja gledališča kamišibaj pri nas od pomladi leta
2013, ko se je v programu pripovedovalskega festivala Pravljice danes v Ljubljani kamišibaj
prvič javno prikazal na slovenskih tleh. Pojav bom poskušal osvetliti z orodji in metodologijo
sociokulturne antropologije, ki poudarja pomen terenskih raziskav (in vivo) kultur ali
subkultur določenih urbanih in/ali neurbanih skupin (družb), njihovega jezika, socialnihvzorcev, načinov povezovanja in organiziranosti ter njihovih vsakdanjih praks. Očitno je
slovenski zgled kamišibajskega gibanja (Igor Cvetko) prerasel okvire enodnevne »modne
muhe« in se v marsičem že približal pojmu kamišibajske kulture (Tara McGowan). Taugotovitev me je pritegnila, da sem si ob fenomenu »brstenja« kamišibaja na Slovenskem
začel zastavljati naslednja vprašanja: Na čem temelji fenomen slovenskega kamišibajskega
gibanja? Kje tiči vzrok, da si je ta mala, »uvožena« gledališka oblika v nekaj letih pri nas
pridobila zanimivo »domovinsko pravico«? Kako je mogoče, da je priljubljenost gledališča
kamišibaj pri nas v tako kratkem času dosegla okvir nacionalne razsežnosti? Kaj kamišibaj dela
našega ter kateri so bili (potrebni in zadostni) notranji razlogi in vzvodi, da je do takega»gibanja« sploh prišlo? Pojav slovenskega kamišibaja bom poskušal razčleniti in osvetliti skozi
prizmo posameznih zanimivih pogledov nekaterih pronicljivih sociokulturnih teoretikov
zadnjih desetletij 20. stoletja pa do danes.
B. Street je določena kulturna gibanja pomembno opredelil kot »aktivna« (culture is a verb).
M. Sahlins in S. Eisenstadt sta razvijala antropološki model multiplih modernosti in opozorila na
dejstvo, da konkretna družba vsakokratno modernost oblikuje »na sebi lasten način«. E. E.
Hagen in Harrison sta opozorila na »vrednote«, ki so pomembne za (določen) kulturni insocialni razvoj družbe, McClelland pa je poudaril, da je glavni dejavnik vsakršnega kulturnega
razvoja t. i. motivacija za dosežek. Ta je pravzaprav osnova in gonilo kulturnih dogodkov ingibanj, ob njej se v svojem prispevku zadržujem najdlje. Skupni imenovalec mojih razmišljanj
ob zgoraj navedenem pa sta jasno poudarjeno mesto in pomen lokalnih kontekstov, lokalne
etnologije in tradicije. V tej odvisnosti vidim tudi rast in razvoj ter celo vzrok za popularnost in
priljubljenost gledališča kamišibaj pri nas. Študija, ki se mi je ob brstenju kamišibaja v moji
neposredni okolici ponudila in ki sem ji bil priča na relativno omejenem geografskem
prostoru (etnično ozemlje Slovenije) in v razmeroma kratkem časovnem obdobju (pet let),
pa v celoti pritrjuje najnovejšim ugotovitvam C. M. Hanna o pomenu in nujnosti
10

antropoloških terenskih mikroštudij, ki bistveno izrisujejo mozaik kulturnega razvoja nekedružbe.
Mag. Igor Cvetko je etnomuzikolog in lutkar. V svojem dolgem raziskovalnem obdobju (15let sodelavec Glasbenonarodopisnega inštituta ZRC SAZ v Ljubljani) je bil tudi 10 let
predavatelj etnomuzikologije na Filozofski fakulteti v Ljubljani in na Pedagoški fakulteti v
Mariboru ter vrsto let kustos za duhovno kulturo v Slovenskem etnografskem muzeju v
Ljubljani. Zbrano otroško narodopisno gradivo je izdal v številnih odmevnih (strokovnih in
popularnih) knjigah, med njimi:
Slovenske otroške prstne igre. Didakta, 1996.
Najmanjše igre na Slovenskem. Didakta, 2000.
Aja, tutaja. Slovenske ljudske uspavanke. DZS, 2005.
Trara, pesem pelja. Otroška ljudska glasbila na Slovenskem. MK, 2006.
Veliko malo prstno gledališče. Didakta, 2010.
Slovenske otroške igre od A do Ž. Celjska Mohorjeva družba, 2017.
Kot lutkar je Igor Cvetko skupaj z Jeleno Sitar so-ustanovitelj Lutkovnega gledališča Zapik, v
slovenskem prostoru znanega predvsem po svojstveni in zanimivi estetiki in principu kontaktnih
predstav za najmlajše gledalce. V teh predstavah je Igor Cvetko podpisan predvsem kot
izvajalec, likovnik in glasbenik, režija pa je največkrat skupno delo Igorja Cvetka in Jelene Sitar.
Skupaj sta Cvetko in Sitarjeva izdala tudi priročnik za senčno gledališče Primeri detektiva Karla
Loota ali Zgodba o senčnih lutkah, večkrat nagrajene knjige doma in v tujini.
Igor Cvetko se ves čas udejstvuje tudi kot ilustrator otroških knjig.

Yuiko Tsuno
Kako kamišibaj sprejema francoska popularna kultura? Kulturna primerjava
francoskega in japonskega kamišibaja
Francija je ena prvih držav, ki je uvozila kamišibaj. Danes ljudje v Franciji kamišibaj razvijajo z
lastno kulturo – s pripovedovanjem zgodb, marionetami, klovnovskimi predstavami ...
Sem japonska umetnica, ki živi v Franciji, kamišibaje pa ustvarjam in izvajam od leta 2014.
Predstavila bom položaj kamišibaja v Franciji in razmišljala o tem, kako je kamišibaj, ki izvira iz
japonske
popularne
kulture,sprejetv
francoski.
Kamišibaj se je v Franciji uveljavljal na več načinov. Izvedela sem, da so člani Mednarodnegazdruženja Japonske za kamišibaj (IKAJA) leta 2002 obiskali Francijo na povabilo Geneviève
Patte, ki si prizadeva za uveljavitev kamišibaja že od sedemdesetih let prejšnjega stoletja. Ena
najbolj priljubljenih knjig na temo kamišibaja je Kamishibai, la boîte magique, ki jo je leta 2007
napisala
Edith
Montel.
Od leta 2014 sem spoznala veliko ljudi, ki se ukvarjajo s kamišibajem. Ob fotografijah bompredstavila njihovo prakso: publikacije, predavanja v knjižnicah, predstave, prakso v šolah ...
Med kamišibajem na Japonskem in v Franciji je veliko razlik. Grafika, pozicija in vloga
pripovedovalca, videz butaja ... Razlike so tako velike, da Japonce včasih presenetijo, vendar
francoski kamišibaj v Franciji postaja vedno bolj priljubljen in tu je to še vedno »kamišibaj«.
Zakaj je v Franciji prišlo do transformacije kamišibaja in kako se je absorbiral v francosko
kulturo? Ko določen pojav uvozimo v tujo kulturo, ga skušamo razumeti s primerjavo z
lastno kulturo, ki jo poznamo. Naj navedem nekaj primerov iz francoske kulture: marionete,
pripovedovanje zgodb, klovni in nouveau-cirque. Ko razumemo kulturni kontekst, lahko
razumemo tudi, kako ga Francozi sprejemajo in zakaj ga radi izvajajo. Kamišibaj je preprost, a11nam ponuja številne možnosti. Kot Japonka, ki živi in se s kamišibajem ukvarja v Franciji, siželim razumeti obe kulturi, drugo drugi pojasnjevati in upam, da bomo skupaj lahko ustvarjali
temelje za prihodnost kamišibaja.
Yuiko Tsuno je avtorica in ilustratorka, ki je do svojega tretjega leta živela v Franciji. Zdaj
spet živi tam, ustvarja in se ukvarja z dejavnostmi, ki so povezane s kamišibajem. Po študiju
slikarstva v Tokiu (Univerza umetnosti Tama, diploma iz slikarstva z oljnatimi barvami leta
2008 in magisterij iz slikarstva leta 2010) je sedem let poučevala slikarstvo in risanje naumetniški šoli v Kanagawi (Japonska). Udeležila se je tudi usposabljanja o zgodovini inizvajanju kamišibaja v okviru Mednarodnega združenja Japonske za kamišibaj (IKAJA). Sama je
z ustvarjanjem kamišibaja pričela leta 2013. Ustvarja, riše in pripoveduje svoje zgodbe pa tudi
avtentične japonske kamišibaje. Leta 2014 je prišla v Francijo, da bi se ukvarjala skamišibajem. Prestavila se je na japonskem Expu, v kulturni ustanovi Maison de la Culture duJapon à Paris, kulturni ustanovi Maison-Atelier Fujita ter v številnih knjižnicah, šolah,
kulturnih centrih in na festivalih. Organizira tudi delavnice kamišibaja za otroke; sodeluje sšolami, obšolskimi programi, pri dejavnostih v kulturnih centrih itd. Leta 2017 je organizirala
konferenco Kyoko SAKAI (direktorica založbe Doshinsha, predstavnica združenja IKAJA) na
temo kamišibaja v ustanovi La Maison de la Culture du Japon à Paris. Ob tej priložnosti jeorganizirala festival kamišibaja in tja povabila francoske in japonske umetnike iz ustanove
Maison de la Culture du Japon à Paris. Nekateri njeni kamišibaji so v Franciji tudi izšli: Les
Parapluies Magiques (Kamishibais Editions, 2015), La poule brune et le renard fûté (Kamishibais
Editions, 2016), Le Chapeau Charmant (Kamishibais Editions, 2016) itd.
Sharalyn Orbaugh
Uprizarjanje propagande. Kamišibaj v japonski petnajstletni vojni
V predavanju bom analizirala dramske tehnike pri uprizarjanju kamišibaja, ki ga je japonska
vlada med letoma 1932 in 1945 uporabljala kot propagandno sredstvo. V prvih letih
petnajstletne (azijsko-pacifiške) vojne so se uporabljale najrazličnejše tehnike uprizarjanja;
kamišibaje, s katerimi so takrat slavili vojaške heroje in pomembne bitke, so pisale inuprizarjale predvsem organizacije za gaitô kamishibai. Ko se je leta 1937 pričela vojna s
Kitajsko in je bila Japonska uradno v vojni, je nadzor nad kamišibajem prevzela vlada intehnike uprizarjanja so se standardizirale. Bile so povsem drugačne od tistih, ki so jih
uporabljali izvajalci gaitô, vendar so pri tem poskušali ohraniti bistvene elemente uprizarjanjav živo: toplino, neposrednost in izražanje čustev.
Vlada je rekrutirala izkušene izvajalce kamišibaja, da bi izšolali nov kader pripovedovalcev,
med katerimi je bilo tudi veliko mladih žensk, ki so prostovoljno vstopile ali bile vpoklicane v
vojsko. Revija Kamishibai, hišna revija kvazivladne organizacije Nippon kyôiku kamishibaikyôkai, je objavljala članke, v katerih so poklicni umetniki, scenaristi, producenti in izvajalciobravnavali pravilne tehnike uprizarjanja. Tudi če so se vojni kamišibaji uprizarjali doma, so sev otroških in ženskih revijah spodbujale nove, propagandi primerne tehnike uprizarjanja. Na
podlagi navedenih virov bom v predavanju orisala in analizirala dramske tehnike, ki so se
propagirale v teh okoliščinah.
Sharalyn Orbaugh se je s kamišibajem prvič srečala pred petindvajsetimi leti na bolšjem
trgu v Kjotu, kjer sem na stojnici naletela na neko dramo. Očitno je bilo, da je precej stara inda govori o vojni. Takrat sem pisala knjigo o japonskem leposlovju med letoma 1937 in 1952,
zato sem dramo z naslovom Mumei no haha (Neopevana mati) kupila in jo odnesla domov za
analizo. Tako se je začela moja obsesija s kamišibajem. Od takrat sem zbrala več kot 150
12

dram, ki so večinoma nastale med letoma 1938 in 1944. Napisala sem tudi knjigo okamišibaju kot propagandnem sredstvu v drugi svetovni vojni – Propaganda Performed:
Kamishibai in Japan’s Fifteen Year War (Brill, 2015), trenutno pa sem sredi pisanja nove knjige z
enako tematiko.
Najprej sem študirala literaturo, nato pa trideset let poučevala sodobno japonsko literaturona univerzah v ZDA in Kanadi. Trenutno sem profesorica na Oddelku za azijske študije na
univerzi University of British Columbia v Vancouvru, Kanada. V zadnjem času se posvečam
predvsem oblikam popularne kulture, kot so kamišibaj, manga in anime, ki vključujejo besedo
in podobo, kamišibaj pa tudi uprizarjanje.
Nagisa Moritoki
Kamišibaj na Japonskem in v tujini: zgodovina, tranzicija in perspektiva prihodnosti
Cilj tega prispevka je na kratko predstaviti zgodovino kamišibaja ter njegove perspektive v
današnji digitalni dobi. Pri tem se bom osredotočila na njegovo družbeno vlogo.
Težko je opredeliti, kdaj in kako se je kamišibaj prvič pojavil. Njegovi temelji naj bi bili emaki(zvitki s slikami, ki so jih spremljali pripovedni vložki) ali utsushi-e (predstave s projektorjem»čarobno svetilko«) in tachi-e (predstave s papirnatimi lutkami). Zdi se, da je bil kamišibaj
konec 19. stoletja oblika zabave. Od takrat je minilo že več kot stoletje in zgodovinski virikažejo, da je tradicija pripovedovanja zgodb s tehniko kamišibaj doživela vrsto transformacij.
Med drugo svetovno vojno je japonsko cesarstvo kamišibaj uporabljalo kot propagandnosredstvo. Prikazovali so ga kot orodje za ustvarjanje dvosmernega odnosa med igralcem inobčinstvom. S pomočjo kamišibaja je militarizem prodrl dobesedno v vsak vidik tedanjegaživljenja, kamišibaj pa je imel tudi večji vpliv od tedanjih časopisov in radia.
Po vojni je kamišibaj spet postal oblika zabave. Izvajali so ga na ulicah; številne zgodbe so bilenapisane ena za drugo na podlagi ilustracij. Največji del občinstva so predstavljali otroci in se
veselili predstav, ki so se izvajale večkrat dnevno. Priljubljenost kamišibaja je naraščala, dokler
se v šestdesetih letih ni razširilo televizijsko oddajanje. Po pojavu televizije je občinstvo
kamišibaja izginilo z ulic in doma začelo spremljati televizijski program. Postopoma se jekamišibaj pričel izvajati v šolah in knjižnicah. Zgodbe so večinoma znane stare pripovedke,zato je težko opredeliti, v čem natanko naj bi se kamišibaj tedanjega časa razlikoval odslikanic.
V 21. stoletju je kamišibaj orodje samoaktualizacije. Osvaja tujino in se izvaja tako na
Japonskem kot drugje. Vsakdo lahko ustvari ali izbere zgodbo, jo nariše in izvede. Kamišibaj
se uporablja celo na področju psihologije in jezikoslovnega raziskovanja. Danes se je odnos
med igralcem in občinstvom v predstavah kamišibaja spremenil: slog komunikacije je dokaj
enosmeren – ta namreč poteka od igralca do občinstva.
Dr. Nagisa Moritoki (1969) je docentka na Oddelku za azijske študije na Univerzi v
Ljubljani. Predava japonski jezik in literaturo na programu dodiplomskega in podiplomskegaštudija. Pri raziskovanju se posveča besediloslovju, jezikovnemu izobraževanju in jezikovni
politiki. Aktivno sodeluje z raziskovalci v Srednji Evropi in na Japonskem na najrazličnejših
področjih – od jezikoslovja do jezikovnega izobraževanja. Je tudi zunanja raziskovalka
Nacionalnega inštituta za japonski jezik in jezikoslovje ter Univerze v Tsukubi.
Dr. Moritoki je tudi glasbenica, ki se ukvarja s tradicionalno japonsko glasbo. Igra
tradicionalno in sodobno glasbo na koto, šamisen in sanšin z otočja Okinava, z umetniki pa
sodeluje tudi kot vokalistka. Močno jo zanima ustno izročilo v Sloveniji in na Japonskem,
vključno s pripovedovanjem zgodb. Nastopa kot pripovedovalka zgodb in z ljudmi prek njihdeli srečo, nesrečo, smeh in čustva. Pripovedovanje zgodb vidi kot harmonično zlitje
13jezikoslovja, glasbe in poučevanja.

ZUNANJE SODELOVANJE
Hicela Ivon in Emanuela Zavoreo Rakić
Razvoj empatije med predstavo gledališča kamišibaj
Ta prispevek se posveča teoretičnim in empiričnim razlagam vpliva umetnosti kamišibaja načustveno empatijo in domišljijo otrok in odraslih. Čustvena empatija nakazuje na splošno
ljubečo empatijo, ki se odraža v dojemanju čustvenih izkušenj drugih ljudi. Čustvena
domišljija pa je nagnjenje k uživanju v domišljiji, čustvih in aktivnostih izmišljenih likov iz
zgodb, romanov in filmov.
Kamišibaj je umetnostni kontekst za otrokovo naravno učenje o vrednosti empatije: kako najsočustvuje in kako se empatično sporazumeva, kar sta osnovna pogoja za to, da se otrok
razvije v osebo, ki se je sposobna sporazumevati tako s sabo kot z drugimi. Posledično seotrok skozi užitek, ki ga občuti ob čustvenih stanjih likov (preko slikovnih in besednih
simbolov), nauči vrednosti sočustvovanja, altruizma in pomoči ter vrednosti (uporabnosti)
prosocialnega vedenja.
Vizualni in besedni simboli, ki se dopolnjujejo in izmenjujejo med predstavo kamišibaja,
otrokom ne dopuščajo zgolj uživanja ob domišljiji, občutkih in aktivnostih likov v zgodbi,
temveč tudi boljše razumevanje videnega in slišanega. To pomeni preobrazbo izkušenj inprehod k bolj poglobljenemu (čustvenemu) razumevanju, kar pomeni, da razvijajo vse globljo
empatijo.
Drugače povedano, med procesom doživljanja in učenja med predstavo kamišibaja se otrok
osvobodi kognitivnega in čustvenega egocentrizma (ki je značilen za predoperativno stopnjo
razvoja mišljenja). To mu omogoča razumevanje višjih čustev drugih ljudi in razvoj lastnih
višjih čustev (npr. sočutja).
Čustvena stanja, ki jih otroci izražajo med in po predstavi kamišibaja, so ocenjena v opisih
otrokovega čustvenega užitka in se odražajo kot sporazumevanje, sodelovanje, pomoč inumetniško izražanje otrok.
Odrasli se znajo dobro empatično sporazumevati z otroki preko predstav kamišibaja, sajhitreje sprejmejo čustva, razmišljajo o otrocih in jih razumejo, prav tako pa so večinoma
odprti za nove izzive in težave predšolske vzgoje.
Predstava kamišibaja lahko uspe samo takrat, kadar je odrasli pripovedovalec navdušen nad
zgodbo, ki jo pripoveduje, in postane del nje – če je scenarij igre postal del njegovega
miselnega zaklada. Samo tako lahko zgodbo učinkovito prenese otrokom.
Izr. prof. dr. Hicela Ivon se je rodila in odraščala v Splitu, kjer je končala osnovno insrednjo šolo pa tudi pedagoški študij biologije in kemije. Študij je nadaljevala s skupino
pedagoških predmetov na Filozofski fakulteti v Sarajevu in dokončala magisterij iz didaktike z
naslovom »Skupinsko delo – skupinsko učenje« na Filozofski fakulteti v Zagrebu. Ima
doktorat iz socialne pedagogike na temo »Vpliv lutk na socialno vedenje in igro predšolskih
otrok« s Pedagoške fakultete v Ljubljani.

14Delovala je kot novinarka na televiziji, šolska pedagoginja, profesorica predšolske vzgoje in
kot profesorica na oddelkih za predšolsko vzgojo na univerzah v Zadru in Splitu.
Objavlja znanstvene in strokovne članke v revijah, knjigah in zbirkah z mednarodnih indomačih znanstvenih in strokovnih konferenc. Izdala je več knjig in kot urednica sodelovala
pri izdelavi več kot šestdesetih zbirk člankov ter znanstvenih in strokovnih monografij.
Sodelovala je pri številnih strokovno-znanstvenih projektih z mednarodno udeležbo. V okviru
Evropskega inštituta za razvoj potenciala vseh otrok (IEDPE, Pariz) je že od leta 1989 aktivna
kot raziskovalka pri strokovno-znanstvenih projektih, osnovanih na interaktivni pedagogiki innjeni metodologiji.
Dolga leta je bila glavna in odgovorna urednica Školskega vjesnika, revije za pedagoško
teorijo in prakso, ki jo danes izdaja Filozofska fakulteta v Splitu, zdaj pa je pomočnica
urednika. Zasedala je številne strokovne in družbene funkcije.
Leta 2013 je prejela nagrado Ivana Filipovića za življenjsko delo.
Emanuela Zavoreo Rakić je bila rojena leta 1980 v Splitu, kjer je končala osnovno insrednjo šolo. Po dveh letih na Visokem učiteljišču je vpisala smer Predšolska vzgoja na
Filozofski fakulteti Vseučilišča v Splitu, kjer je leta 2008 z zagovorom zaključnega dela Lutka vvzgojno-izobraževalnem procesu končala prvo stopnjo univerzitetnega študija (baccalaureus)
predšolske vzgoje.
Posebej jo zanima uporaba lutke kot medija za spodbujanje celovitega razvoja otrok vvzgojno-izobraževalnem procesu. V sodelovanju z dr. sc. Hicelo Ivon (Oddelek za predšolsko
vzgojo Filozofske fakultete Vseučilišča v Splitu) je leta 2011 objavila pregledni članek»Lastnosti razvojnih možnosti otroške lutkovne igre« v Školskem vjesniku (Hrvaškipedagoško-književni zbor, Split, in Filozofska fakulteta Vseučilišča v Splitu).
Je članica Evropskega inštituta za razvoj potenciala vseh otrok (IEDPE, Pariz), v okviru
katerega kot aktivna raziskovalka sodeluje pri strokovno-znanstvenih projektih, temelječih na
interaktivni pedagogiki in njeni metodologiji. Prav raziskovalno delo v sodelovanju zakademskimi znanstvenimi raziskovalci ji predstavlja izziv za profesionalni razvoj ter zanadgradnjo raziskovalnih in refleksivnih znanj.
Od leta 2009 dela v DV Radost – Split kot vzgojiteljica predšolskih otrok.
Tea-Tereza Vidović Schreiber
Kamišibaj – novi narativni kontekst ustnega izročila pri delu s predšolskimi otroki
Ta prispevek temelji na prepričanju, da kamišibaj kot poseben jezik umetnosti odpira nove
narativne možnosti za realizacijo ustnega izročila za predšolske otroke.
Na podlagi relevantne in dostopne literature bomo pokazali, da je bil kamišibaj zgodovinska
oblika japonskega pouličnega gledališča in pripovedovanja. Lahko ga uporablja prav vsakdo. V
kontekstu dela, ki kamišibaj vnaša v izobraževalni proces, to pomeni, da lahko učitelji zgodbo
ali katero koli drugo obliko ustnega izročila otrokom približajo s pomočjo kamišibaja.
Pripovedovanje je v tradicionalni kulturi definirano kot postopek oblikovanja in vzpostavljanja
podobe nastopa s pomočjo govora. Pripoved kot povezan sistem govora tako zahteva večjo
leksikalno iznajdljivost in višjo raven konceptualnega mišljenja za dobro oblikovanje
pripovedi.
Ker je ustno izročilo živa govorna in narativna aktivnost, se zastavlja vprašanje, kako (in spomočjo katere pripovedne tehnike) lahko animiramo zgodbo, če se zanimanje za kamišibaj
skriva predvsem v posnemanju, glasu in podobi. Kamišibaj je torej interdisciplinarna
umetnost. Prav takšen pripovedni model odpira možnosti za celo vrsto improvizacij in novih

15

načinov učenja pripovednih veščin. Obenem vzpostavlja določene okvirje, ki so v osnovi
usklajevanje števila podob in besed, natančneje, s skladnim dopolnjevanjem slike in besede.
Ta prispevek poskuša pokazati pomen otroške pripovedi s posebnim poudarkom na ustnihknjiževnih zvrsteh: frazah, ki zapletejo jezik, pesmih, molitvah, basnih, pravljicah, legendah,
anekdotah, življenjskih zgodbah, zgodbah iz otroštva itd. Izvirajo tako iz narodne kot
svetovne dediščine v kontekstu kamišibaja, ki spodbuja jezikovno in literarno dediščino kot
enega od izrazov identitete in razvija občutek sprejemanja drugih kultur in civilizacij.
Dr. sc. Tea-Tereza Vidović Schreiber je diplomirala iz hrvaškega jezika in književnost na
Filozofski fakulteti v Zadru, podiplomski magistrski študij pa je končala na Filozofski fakulteti
v Zagrebu.
Naziv doktorja znanosti humanističnih ved, področje književnosti, je pridobila leta 2011.
Od leta 2016 dela kot višja predavateljica na Oddelku za zgodnjo in predšolsko vzgojo
Filozofske fakultete v Splitu.
Področja njenega strokovnega in znanstvenega dela so hrvaška izročila, tradicionalno insodobno pripovedovanje, otroška književnost, sodobna hrvaška književnost, lutkarstvo ter
scenska in medijska kultura pri izobraževanju vzgojiteljev otrok zgodnje in predšolske
starosti ter magistrov primarnega izobraževanja.
Je članica Matice hrvatske, Hrvaškega filološkega društva, zveze društev Naša djeca, kulturnoumetniškega društva Napredak in Sveta za kulturo mesta Split.
Do zdaj je objavila znanstveno knjigo Mitski med besed, pesniški zbirki Duša in telo ter Gnezdo
brez zvoka in skupinsko zbirko Oblaki. Lektorirala je več znanstvenih monografij in zbirk.
Piše in objavlja strokovne in znanstvene članke s področja književnosti ter scenske inmedijske kulture.
E-pošta: tea.vidovic@gmail.com; tea.vidovic@ffst.hr
Jevgenija Karpenko
Umetnost kamišibaja kot izobraževalna kognitivna tehnologija pri poučevanju tujih
jezikov v osnovni šoli v Ukrajini
Kamišibaj je umetnost, ki bi jo lahko učinkovito povezali s procesi poučevanja in učenja.
Njegova kognitivna tehnologija prispeva k večji kognitivni učinkovitosti, socialni povezanosti
pri izobraževanju, motivaciji in vključevanju v procese poučevanja in učenja. Zelo uspešno jolahko uporabimo že pri poučevanju najmlajših učencev, saj učenju doda motivacijsko
razsežnost. [1] Njegov pristop pomaga tudi pri reševanju problema socialne povezanosti pri
izobraževanju različnih skupin učencev (z različno socialno dinamiko). Kamišibaj je povezan s
poglavitnimi nalogami izobraževanja – moralo in osmišljanjem. Glavni pristop je razvijati
razmišljanje učencev, zvišati raven njihovih kognitivnih sposobnosti in razvijati njihovočustveno
kulturo.
Uporaba kamišibaja pri poučevanju tujih jezikov v osnovni šoli v Ukrajini igra pomembno
vlogo, saj se otroci učijo iskati kompromise, konstruktivno razreševati spore in pomagati
drugim v stiski. Vse to je lažje zaradi edinstvene komunikacije pri kamišibaju. Zgodbo lahkozasnujemo interaktivno, tako da otroke vodimo pri tem, da napovedo, kaj se bo zgodilo v
zgodbi, pomagajo glavnemu junaku pri reševanju problema in najdejo miroljubno rešitev, tudi
če
pride
do
konflikta.
Drug zelo učinkovit način uporabe kamishibaja pri poučevanju tujih jezikov v osnovni šoli je»tezukuri« [2, str. 16], ročno izdelan kamišibaj, pri katerem otroci ustvarijo lastno zgodbo za»dosego celovitega življenjskega izobraževanja« [1, str. 16] in kamišibaj uporabijo kot orodje
za pripovedovanje zgodb. Videorokopis (angl. video scribing) je inovativen način uporabe
16

kamišibaja v izobraževalnih procesih. S programi, kot so Sparkol, Doodle Video itd., lahkosami v petih korakih ustvarimo lasten animiran video z belo tablo(http://www.videoscribe.co). To je nova vrsta kamišibaja – interaktiven pristop k risanju slikinspremljanju
govora.
Mag. Dr. Jevgenija Karpenko je višja predavateljica na Oddelku za angleški jezik inprimarno metodologijo poučevanja angleščine kot tujega jezika (Izobraževalni in raziskovalni
inštitut za pedagogiko, Žitomirska državna univerza Ivana Franka, Žitomir, Ukrajina). Predava
splošno jezikoslovje in metodologijo poučevanja angleščine kot tujega jezika (vključno zosnovnošolsko stopnjo). Raziskovalno je delovala tudi na univerzi v Zilini na Slovaškem.
Ukvarja se z metodološkimi vprašanji strokovnega usposabljanja bodočih učiteljev tujih
jezikov, metodologijo poučevanja angleščine kot tujega jezika v Evropi, informacijskim inanalitičnim usposabljanjem bodočih učiteljev tujih jezikov itd.
E-pošta: karpenko26@i.ua.

17