K IZVORU SLOVENSKIH BESED MIZA, BORJAČ

1. Miza

Za slovensko besedo miza (1), poznano tudi istrskim Hrvatom (2), je že Ramovš (3) čisto utemeljeno zavrgel možnost njene zveze s psl. misa skleda iz gršk. μηρω - kot je to domneval Vasmer (4) - ter ji pravilno prisodil izvor v latinski besedi mensa, vulg. lat. mesa, oziroma točnejše povedano v furlanskem njenem refleksu mesa (izg. meza, s poudarjenim ozkim e) (5); za furlanski ali istrsko romanski izvor se je za hrvatsko miza izrekel tudi Skok (6), za furlanski izvor slovenske besede miza pa Sturm (7); le-ta zavrača Miklošičevo mnenje (EW 198) o nemškem izvoru naše besede, ki naj bi temeljila na stvn. mías, míes miza < lat. mensa, mesa, kot je istega mnenja bil tudi Murko (8).

Težava pri razlagi izposoditve slovenske besede miza od sosednih Romanov (Furlanov) pa tiči v dejstvu, da nova furlanščina, a zelo možno tudi stara furlanščina ne pozna besede mesa < mensa, temveč je v starjejši dobi za ta pojem imela besedo desc < lat. discu (9), a že kmalu precej splošno rabljeno besedo taule (izg. táule) < it. tavola < lat. tabula (10).

Da je morda neko tudi v furlanščini obstajala beseda mesa, bi dalo sklepati (nekdanje?) orografsko ime Mesa blizu Proseka pri Trstu, ki ga po topografski karti iz leta 1828 - če je le-ta zanesljiva - navaja Doria (11); to ime bi res lahko temeljilo na vulgarno latinski ali furlanski obliki mesa, saj srečamo podobne toponime tudi v Lombardiji (Mesa, Mesero, Meson) iz istega vira (12).

Suponirana stara furlanska oblika mesa bi bila zares edino možna osnova za slovensko in istrsko hrvatsko zgodnjo izposojenko od sosednih Furlanov; da gre namreč za zgodnjo izposojenko, izpričuje substitucija romanskega poudarjenega ozkega (zaprtega) e - ki je Slovanom zvenel kot njihov i - s slovenskim i, ki se je realizirala le v najstarejših slovenskih izposojenkah, prim. še toponima Kobarid < Caporetu, starofurl. Kabored, novofurl. Ciavored, in Sužid < Salicetu in cerkveni izraz korizma 40dnevni post (Pleteršnik I 439; tudi korizem) (tudi hrv.) < klas. lat. quadragesima, vulg. lat. quaresima, REW 6911, ter apelativ golida < staro furl. galeda, novo furl. gialede < lat galleta, REW 3656. V mlajših izposojenkah namreč romanski pou-
darjeni ozki e ostane pespremenjen, prim. toponim **Gradež** iz starej-
šega **Gradež** < **Grade(n)se** (gl. Fr. Kos, **Gradivo** II 12, 24, 90), notr.
slov. **baret**, -eda "agri cessatio" < ben. - trž. **baredo**, REW 964,
Sturm **ČSJZ** VII 24, rez. **pever** poper < furl. **pevar** < lat. **piper**, REW
6521, notr. slov. **bateiga**, rez. **butoéha** < ben. trž. **botega** < gršk.
**apotheca**, REW 531, Sturm **ČSJZ** VI 58, notr. slov. **peža**, **peiza** teža
< ben. -it. **pesa** ali starofurl. **peso**, novofurl. **pês**, **pêis** < **pesum** <
**pensum**, REW 6394, Sturm **ČSJZ** VII 28, itd.

Je torej treba sklepati, da je starofurl. beseda **mesa** bila kma-
lu izpodrinjena od zgoraj omenjene besede **desc** oziroma **taule** ter je
tako v furlanščini izumrla, da pa se je kot zgodnja izposojenka pri
sosednih Slovanih ohranila do danes v slov. in hrv. refleksu **miza**?
Tak primer dejansko imamo v še danes rabljeni slovenski narečni (re-
zijanski) besedi **žižalador** < lat. **siciliatoriu**, izvedeno iz **sicilis**
srp, za oznako meseca julija (mali srpan!), rabljeno v stari, a ne
več v novi furlanščini (14).

Toda, ker je - kot smo videli - obstoj besede **mesa** tudi za sta-
ro furlanščino zelo problematičen, bi morda kazalo poiskati za izvor
slovenske (in hrvatske) besede **miza** kako drugo možno razlago.

Ne zdi se nam namreč nemogoče, da je k Slovencem oziroma tistim
južnim Slovanom, ki so se po svojem prihodu na Balkan naselili na
skrajnem severozahodnem koncu polotoka, t.j. skoraj v neposredni bli-
žini Ogleja, takratnega zelo pomembnega cerkvenega središča, beseda
**miza**, kot važen terminus krščanskega liturgičnega besedišča, prišla k
Slovanom s cerkvenega področja, kot se je to zgodilo tudi z besedami
**križ** < klas. lat. **crucem**, vulg. lat. **croce** (15), **kalež** < lat. **calice(m)
korizma** < kl. lat. **quadragesima**, vulg. lat. **quaresima**, **papež** < **papa** +
+ **pontefice** (razlaga A. Meilleta).

**Me(n)sa**, liturgični terminus, ki po svoji pomembnosti in rabi ni
mnogo zaostajal za besedo **križ**, je namreč v cerkvenem jeziku pomenil
**me(n)sa sacra**, sveta **miza**, Gospodova **miza** (16), to je tisti del oltar-
ja, ki ga je predstavljala vodoravna plošča in kjer je duhovnik posve-
čal in použil hostijo in kjer so tudi verniki prejemali važni zakrament
obhajila (**mensa eucharistica**), a figurativno je pomenila celo zakrament
sam kot tudi posvečeno hostijo, ki je zanje predstavljala mistično Kris-
tusovo telo.

Nedvomno so novi slovanski naseljenci v bližini Ogleja od že pokri-
stjanjenih romanskih sosedov kmalu tudi sami začeli sprejemati novo, kr-
ščansko vero (17) in tako gotovo tudi imeli priliko - zlasti v zvezi s
prejemanjem obhajila - se često srečavati z besedo **mesa**, ki so jo polago-
ma privzeli v svoje besedišče z glasovno spremembo, ki smo jo navedli zgoraj (e > i), saj za predmet, pojem oltarne mize, ki je rabila za podeljevanje važnega cerkvenega zakramenta, seveda niso imeli ustrezne besede v svojem jeziku.

Treba je tudi omeniti v tej zvezi, da so besedilo me(n)sa novi verniki pogosto slišali tudi pri maši, pri pridigah ter pri čitanju in razlaganju evangelijev, v katerih na več mestih naletimo na to besedо: *Et intravit Iesus in templum Dei ... et mensas nummulariorum evertit*, Evang. sv. Matevža 21, 12 (18) (Dalmatin, Biblia, 1584: *Iesus ... je okuli svěrnil teh Mejnauceu Myse*; Japelj-Kumerdej: *Inu Jesus ... je okuli svěrnil teh Mejnauceu Myse*); *Verum tamen ecce manus tradentis me mecum est in mensa*, Luka 22, 14 (Dalmatin: *mojga ferratarja roka je s mano për Misi*; Japelj: Vëndër pak, ..., kateri bo mene isdal, je s mano për mysi.); *ut edatis et bibatis super mensam meam in regno meo*, Luka 22, 14 (Dalmatin: ... da bote jedli in pyli për moji misi; Japelj: *De vy jeste, inu pyete për moji mysi v mojim Krajlestvi*); gl. še Luka 22 (dvakrat), Janez 13, 12 (... se je on supet k misi vsedel), Matevž 26 (*Inu na Vezher je on sedil k Misi s temi dvanajstemi*), itd.

Z liturgičnega, cerkvenega področja je miza - podobno kot beseda križ - prav lahko prešla v splošni, vsakdanji jezik slovanskih priseljencev, ki so jo začeli uporabljati za oznako podobnega predmetta, predvsem za jedilno mizo, a figurativno, metonimično tudi za oznako jedi na mizi: *pri mizi* = pri jedi, pri obedu (prim. tudi nem. *bei Tisch*, franc. à table, it. a tavola, angl. at table ipd.), raba, ki jo Glonar, l.c., neupravičeno zavrača kot napačno.(19)
Résumé

De l'origine du mot slovène miza

Pour le mot slovène **miza** s.f. (= table s.f.), Miklošič (EW 198) a supposé une origine remontant à l'ancien haut allemand **mías** (table), Vasmer une origine grecque (μησα) tandis qu'une origine romane, c.-à-d. frioulienne, **mesa** < lat. class. **mensa**, lat. vulgaire **mesa**, a été admise par Ramovš, Sturm et Skok.

La difficulté de supposer, pour le mot slovène, un emprunt au
frioulien repose sur le fait que ni le frioulien moderne ni celui de
l'ancienne époque ne connaît le vocable mesa, on y fait usage du mot
taule < it. tavola, et, surtout en ancien frioulien, de desc < lat.
discu (cf. dois en ancien français, fr. mod. dais!) pour désigner la
table.

La forme supposée frioulienne mesa, prononcée avec e tonique ferme
et -s- intervocalique qui s'est sonorisé vers la fin du 6e siècle dans l'
Italie du Nord - ce qui explique la consonne z (sonore!) du mot slovène -
- pourrait représenter mieux qu'aucune autre la forme que les Slaves,
établis vers la fin du 6e siècle dans la partie sud-ouest de l'actuel
territoire slovène, auraient pu emprunter à leurs voisins romans
(friouliens), probablement peu après leur christianisation qui ne tarda
pas à s'effectuer grâce aux missionnaires venant d'Aquilée, centre
ecclésiastique important.

Toutefois, l'origine frioulienne, à savoir populaire, du mot slovène
**miza** étant mis en doute, y a-t-il, peut-être, une autre possibilité d'en
découvrir la source?

Or, c'est justement la nouvelle religion et sa langue liturgique
respectivement qui, de l'avis de l'auteur, a apporté aux Slaves voisins
le vocable en question, car, comme terme liturgique, **mensa** désignait aussi
cette partie de l'autel ("la sainte table") où les fidèles recevaient un
de leurs plus importants sacrements, celui de l'eucharistie, c'est à ces
occasions qu'ils pouvaient, peu à peu, se familiariser avec le terme
**me(n)sa** qu'ils entendaient, de plus, fréquemment aussi au cours des sermons
et des explications des évangiles dans lesquels ce mot est présent dans
plusieurs passages (par ex.: Verum tamen ecce manus tradentis me mecum est
in mensa, Luc XXII 14, etc., etc.).

C'est ainsi que me(n)sa > miza a enrichi le nombre des termes ecclé-
siastiques empruntés très tôt par les Slaves, comme par ex. *kalež*
< lat. *calicem*, *papež* < *papa* + *pontefice* (explication d'Antoine
Meillet), *križ* < lat. class. *cruce(m)*, lat. vulg. *croce*, et *korizma*
carême < lat. class. *quadragesima*, lat. vulg. *quaresima*, et comme
pour *križ* et *korizma*, il faut aussi pour *miza* accepter un emprunt
effectué déjà avant le 10e siècle comme le prouve la substitution
de la voyelle *e* tonique fermée romane - qui sonnait aux oreilles des
Slaves comme leur propre *i* - par la voyelle *i* slave, ce qui n'a eu
lieu que dans les emprunts très anciens, comp. encore les deux
toponymes slovènes *Kobarid* < anc. frioul. *Kabored*, frioul. mod.
*Ciavored* < lat. *Caporetu*, et *Sužid* < lat. *Salicetu*, ainsi que
l'appellatif *golida* seau < anc. frioul. *galeda*, frioul. mod. *gialede*
< *galleta* REW 3656. Les emprunts postérieurs, plus récents, montrent
la voyelle *e* tonique fermée des mots romans inchangée, comp. le
toponyme slovène *Gradež* < *Gradež* < *Grade(n)se*, slov. dial. *pever*
poivre < frioul. *paver*, lat. *piper*, lat. vulg. *peper*, etc.

Miza, mot d'abord limité au domaine liturgique, ecclésiastique
(une langue de groupe), a bien pu, pareillement au mot *križ*, passer
dans la langue commune des Slaves où l'on commençait à l'employer
pour désigner un objet semblable, surtout la table des repas et, au
figure, aussi les mets qui y étaient servis.

Pour de plus amples détails se reporter au texte slovène original.
Opombe

(1) Pleteršnik, *Slovensko-nemški slovar*, Ljubljana, 1894, I 586;
Glonar, *Slovar slovenskega jezika*, Ljubljana 1936, str 212;
*Slovenski pravopis*, Ljubljana 1962, str. 437

(2) P. Skok, *Etimologijski rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika*, Zagreb 1972, II 435

(3) Fr. Ramovš, *Kratka zgodovina slovenskega jezika*, Ljubljana 1936, str. 40

(4) M. Vasmer, *Izv. otd. russ. jaz.* 12, 2, 257

(5) Ramovš, l.c.: "misa iz lat. mensa je prešlo v slovenščino kot miza Tisch (tako -z- kot pomen besede govorita za to - obenem z obsegom, ki ga ta oblika zavzema -, da imamo miza smatrati za prvotno slovensko izposojenko, ki ni v nikakršni zvezi s psl. misa skleda...")

(6) Skok, l.c.: "Mora se pretpostaviti da je miza posudenica iz istro-rom. ili furl., gdje u današnjem govoru nije potvrdena". - Seveda pa je v istrsko romanščino miza mogla priti le iz furlanščine, t.j. z oglejskega teritorija, ne pa iz starodalmatskega romanskega govora, kjer imamo zanjo refleks maisa (izg. maisa, z nezvenečim s!)

(7) Fr. Sturm, *Romanska lenizacija medvokaličnih konzonantov in njen po men za presojo romanskega elementa v slovenščini*, v ČSJKZ VII 28

(8) V Mittg. der anthropolog. Gesellschaft XXXVI 125

(9) Il Nuovo Pirona, *Vocabolario friulano*, Udine 1935, str. 232; děsc (= la tavola su cui si mangia) < lat. discu REW "Wurfscheibe, flache Schüussel, Teller"; tudi starofranc. dois "plateau où l'on disposait les mets", Dauzat, *Nouveau dictionnaire étymologique*, Paris 1968, p. 219; novofranc. dais; provans. desc; seveda je istega izvora tudi nem. Tisch, angl. dish.

(10) Il Nuovo Pirona, p. 1177: taule sf. = tavola; REW 8514: taula, tafula, friul. tavle < it. tavola

(11) M. Doria, *Alla ricerca di tracce di friulanità nella toponomastica del Carso triestino*, v Studi Linguistici Friulani I, Udine 1969, p. 245

(12) V kllat. besedi mensa se je že jako zgodaj soglasniški neksus - ns - poenostavil v -s -; že v najstarejših Scipionovih napisih čitamo
cesor namesto censor, slovničar Varro okleva med mesa in mensa,
Quintilian pravi, da se govori cosules, čeprav se piše consules;
tudi napačne pisave -onsus za -osus, kjer je n zgodovinsko popol-
noma neupravičen, kažejo, da sta si ns in s bila popolnoma enako-
vredna. Visoko starost poenostavitve ns> s dokazuje tudi dejstvo,
da se je prvotno kratki vokal podaljšal in postá zaprt (ozek)
pred s < ns, torej měnsa> měsa> mesa, cf. Meyer-Lübke, Einführung
in das Studium der romanischen Sprachwissenschaft, Heidelberg
1920, p. 171.

Vulgarno latinska oblika mesa - oziroma njeni refleksi v ro-
manskih jezikih - je najkasneje do konca 6. stoletja na Iberskem
polotoku, v Galiji ter v vsej severni Italiji doživela tudi še so-
norizacijo medvokaličnega -s- > -z- (mesa je torej v furlanščini
prišla do refleksa meza, s čimer je pojasnjen tudi -z- v sloven-
ski izposojenki miza, cf. Sturm, o.c.) ter se je do danes ohrani-
la na obrobnih romanskih področjih: šp., port. mesa, švicarsko la-
dinsko (retoromansko) maisa, rum. masă, measă (> bolg. masa), na
Sardiniji meza, katalonsko mesa, medtem ko je v Franciji in Itali-
ji nastopila že omenjena tabula oziroma discu. V severni Italiji in
v Abruzzih srečamo mesa v pomenu "nečke" (Padova, Vicenza, Verona);
za Koper navaja E.Rosamani, Vocabolario Giuliano, Bologna 1958,
p. 622, besedo mesolera lesen pladenj.

(13) Substituciji romanskega poudarjenega ozkega o s slovenskim i v sta-
rih izposojenkah kaže paralelen razvoj tudi romanski poudarjeni oz-
ki o, ki se v najstarejših slovenskih izposojenkah substituira z u
(ki nato še preide v y > i, gl. Grad, K etimologiji slovenske besede
križ, Linguistica XII 95ss; tudi poudarjeni romanski ozki o v mlaj-
ših izposojenkah ostane, t.j. ne preide v u, prim. dož < ben. it.
doge (izg. dože) < lat. ducem, vulg. lat. doce).

(14) Cf. G. Pellegrini, Contatti linguistici slavo-friulani, v Studi
linguistici in onore di Vittore Pisanì, pp. 761-776, za staro fur-
lanščino navaja Pellegrini: adi VII seselado iz leta 1355.

(15) Gl. Grad. l.c.

(16) Cf. Glonar, l.c.: angelska, božja miza: v cerkvi (za obhajilo).

(17) O možnosti tega zgodnjega pokristjanjevanja Slovencev govori tudi M. Kos, Zgodovina Slovencev od naselitve do 15. stoletja, str. 92.

(18) Citirano po: Novum testamentum graece et latine, Augustinus Merk, Romae 1948.

(19) V zasebnem razgovoru je naš veliki lingvist, pokojni profesor Oštir avtorju tega članka izjavil, da se mu tak izvor besede miza zdi prav možen.
## 2. Borjač

Za besedo **borjač**, znano zlasti jugozahodnim področjem Slovenije (1), je Fr. Bezslaj (2) v svojem poročilu in oceni razprave J. Hubschmida (3) izrazil domnevo o možnosti zveze te regionalne slovenske besede s predromansko besedo **barga/bareca** (4), za katero J.U. Hubschmied (5) sodi, da je galskega izvora; do te domneve je Bezlaja logično privedlo dejstvo, da resnično naletimo v romanskih in germanskih predelih Alp na številne, glasovno in poměnsko podobne si reflekse, ki verjetno izhajajo iz osnove **barga**, kot na pr. tirolsko **bark** hlev za živino na planini, Chiavenna (severno od jezera Como) **barget** svinjak, obwaldsko **barga** pokrit vhod v hišo ali senik, itd.

Že v svoji razpravi "Nekaj pripomb k langobardskim spominom pri Slovencih" (Slavistična revija XII, 1972, 29ss) pa smo izrazili mnenje, da je **borjač** verjetno prišel k nam od sosednih Furlanov; pri le-teh namreč srečamo besedo **bearz**, **bejarz**, **bajarz**" travnato in zaprto zemljišče ob hiši; tudi ograjeno zemljišče, obdelano kot zelenjadni ali sadni vrt" (6). Ta furlanska beseda, ki tako glasovno kot zlasti tudi pomensko kaže izredno podobnost z našim borjačem, ter geografska razširjenost slovenske besede **borjač** v jugozahodnih področjih slovenskega ozemlja, t.j. v bližini sosednih Furlanov, zelo prepričljivo govorita za izposoditev slovenske besede iz furlanskega vira.

Furlanski **bearz** (tudi **kuartč**, **bearče**, **beartš**, **bears**) pa ni romanskega, temveč germanskega izvora, kot sta to prikazala J.Hubschmied (7) ter zlasti odlični poznavalec furlanščine G.B.Pellegrini (8), a deloma pred njim že tudi B.G.Corgnali (9).

Hubschmied navaja za **bearz** starejšo obliko z izvirnim, še ohranjenim intervokaličnim -g-: **bagarcio** (iž leta 1327) iz Humina (Gemona) ter **bayarzis** (leta 1374) iz Vidma (Udine) in **bayarcio** (leta 1361) iz Rezije; Pellegrini pa je že za 12. stoletje v čedadskih dokumentih ugotovil primere kot: case cum campis pratis vineis **bagarcis** (leta 1182), campis pratis **Bagarcis** vineis (leta 1189), actum ante Utinense castrum in **Bagarcio** uno (leta 1283), medtem ko za 14. stoletje navaja tudi že **bajarziis** vineis (leta 1371) z že spremenjenim palataliziranim intervokaličnim -g-, poleg viridiaria, ortos **bagartia** seu possessiones (Humin, leta 1379) ter podobno obliko tudi za Koper (Capodistria), kjer se je v 14. stoletju zelo verjetno govorilo tržaško-furlanski govorici podobno narečje.

Že D. Ussai je pri etimološki analizi furlanske besede **bearz** domneval njen izvor v stvn. **bi-gards** (10), a prvikrat najdemo - kot navaja Pel-
legrini, l.c. - *bearz* zabeležen že v 5. stoletju v *Glossaire de Vienne*, v katerem se galska beseda *caio* razlaga z *breialo sive bigardio*, oblika, ki predstavlja nekoliko latinizirano germansko, zelo verjetno frankovsko besedo *bigard* ograjen prostor, vrt okoli hiše (*bi* + *gard* (11); številne izvedenke, tudi toponime, iz frankovske oblike *bigard* navaja že za zgodnjo dobo Wartburg (12). Tudi Du Cange pozna besedo *biarcium* (13).

Ker je za furlansko besedo *bearz* težko misliti na frankovski izvor, mislita tako Hubschmied kot Pellegrini na možno gotsko osnovo *bi-gards*, a Pellegrini tudi ne izključuje možnosti, da so gotsko besedo privzeli in poznali tudi Longobardi, ki so jo povezali s svojo, fonetično in semantično podobno besedo *braida* (14).

Slovenski refleks *borjač* - *Atlante linguistico italiano* navaja za Tolmin varianto *beriač*, za Divačo *bôrieč*, a za Postojno *borjače* (sam sem slišal varianto *borjača*, *barjača* v tem kraju) - kaže na izposoditev iz furlanščine v fazi *bejarz*, t.j. na obliko z že palataliziranim intervokaličnim -g>- -j-, hkrati pa tudi z izvedeno premeno (metatezo) soglasnika *r* ter labializacijo nepoudarjenega samoglasnika *e>* o začetnim dvoustničnim soglasnikom *b*: *bejarč*, *bojarč* > *borjač*. Ker za palatalizacijo -g>- -j- v furlanščini smatramo kot terminus ad quem 14. stoletje, je treba sklepati, da smo besedo sprejeljli od Furlanov šele po tem času.
## Résumé

### De l'origine du mot slovene borjač

Pour le mot slovène *borjač* "terre close, clos s.m., jardin (potager), verger près de la maison", connu à la region sud-occidentale du territoire slovène, l'auteur suppose une origine frioulienne, à savoir le vocable *bearz* (v. Il Nuovo Pirona, Vocabolario friulano, p. 47; ancien frioulien *bagarcio*, *bayarcio*, etc.) dont la forme phonétique et le sens ne diffèrent que très peu de ceux du mot slovène.

*Bearz* lui-même est d'origine germanique, comp. vieux haut allemand *bigards* et une forme, probablement francique, sc. *bigardio* (un peu latinisée) notée déjà au 5ᵉ siècle dans le Glossaire de Vienne (pour le francique *bigard* et ses dérivés v. W. Wartburg, *FEW XVI* (1959), pp. 20ss: *Bigartium* (en 765), *Bearcio* (en 865), etc.).

Le mot frioulien a été emprunté soit au v.h. allemand *bigards* soit à la forme gothique *bigards*, supposée par E. Gamillscheg, ou langobarde, supposée par G. B. Fellegrini.

Le mot slovène *borjač* - avec *j* (pron. y) - fait supposer un emprunt au frioulien effectué seulement après la palatalisation de la consonne intervocalique -g- en -j-, qui, contrairement au français (comp. *pacare* > *pagare* > *payer*) s'est réalisée assez tard en frioulien (14ᵉ siècle). En slovène, le mot emprunté a subi la metathèse de la consonne r, ainsi que la labialisation de la voyelle e en o, amenée par la consonne bilabiale initiale *b*: *bejarz*, *bejarts* > *bojarč* > *borjač*.

Pour de plus amples détails se reporter au texte slovène original.
Opombe

(1) M. Pleteršnik, *Slovensko-nemški slovar*, Ljubljana, 1894, I 46: "borjač, -ača m der Hof dvorišče; borjač, -ača, Kras in Pri-morsko der Viehhof dvorišče za živino; ograjen prostor okoli svinjaka, Notranjsko, Dolenjsko; namesto oborjač, prim. obor Hirde ovčja staja, tamar, pregraja". (Pleteršnik torej razlaga borjač iz obora.) - *Slovenski pravopis*, Ljubljana, 1962, 140: borjač, tudi borjak zaprto kraško dvorišče, ograjen prostor. - *Slovar slovenskega knjižnega jezika*, Ljubljana, 1970, I 175: borjač, -a m nar. kraško dvorišče; nar. dolenjsko ograjen prostor za prašiče. - J. Glonar, *Slovar slovenskega jezika*, Ljubljana, 1936, str. 12: borjač dvorišče, ograjen prostor za živino.

(2) Fr. Bezlaj, *Slavistična revija* IV, 1951, 289ss.

(3) Joh. Hubschmid, *Vorindogermanische und jüngere Wortschichten in den romanischen Mundarten der Ostalpen* (mit Berücksichtigung der ladinisch-bayrischen Lehnbetiehungen, v *Zeitschrift f. romanische Philologie* (ZfRPH) LXVI, 1951, 1-94.

(4) Meyer-Lübke, *Romanisches etymologisches Wörterbuch* (REW)³, Heidelberg, 1935, 958: barga Hütte koča; po avtorjevem mnenju beseda ni germanska, a izvor mu ni poznan, domneva le predrimsko osnovo barga.

(5) V. ZfRPH XLII 113.

(6) Il Nuovo Pirona, *Vocabolaric Friulano*, Udine, 1935, p. 47: "beàrz, bajàrz sm. terreno erboso e chiuso attiguo alla casa. Anche terreno cinto da siepe e coltivato come un orto".

(7) V. ZfRPH LXV, 1949, p. 490.

(8) G. B. Pellegrini, *La genesi del friulano et le sopravvivenze linguistiche longobarde*, v Atti del convegno di studi longobardi, pp. 149 ss.

(9) G. B. Corgnali: *Beàrz, v reviji Ce fastu? XLI - XLII, pp. 169 ss.*

(10) D. Ussai, *Paràulis che vadin sparint*, v reviji Ce fastu? VIII 61.

(11) Cf. E. Gamillscheg, *Romania Germanica*, Berlin 1934, I 97 s.: bigard, k stvn. gart Umfiedung ograda, ograja; Gamillscheg domneva tudi gotsko osnovo bi-gards (k bi-gairdan umgürten opasati, ogra-
diti, gards Haus, Familie hiša, družina).

(12) W. von Wartburg, Französisches Etymologisches Wörterbuch, Bonn 1928-, XVI (1959), pp. 20 - 21, na pr. Bigartium iz leta 765 (v Pikardiji), Bearcio iz leta 865, itd.

(13) Du Cange, Glossarium mediae et infimae latinitatis, nespremenjen ponatis, Graz 1964, I 648: Cedimus villam cum omni integritate et vedotio, similiter Biarcio...

(14) Lang, braida je z romanskim posredovanjem prišla tudi k Slovencem, gl. Grad, Nekaj pripomb k langobardskim spominom pri Slovencih, Slavistična revija XX (1972), str. 29 - 40.

(15) Glede furlanske palatalizacije intervokaličnega -g- > -i- gl. Grad, Remarques sur la chronologie de la palatalisation des occlusives vélaires c, g devant a en frioulan, v reviji LINGUISTICA, priloga Slavistične revije IX (1958), str. 40 - 48.