# Chapter 7. Galician and Volhynian elites at Banquets and Hunts of the XII–XIV Centuries

Khrystyna Mereniuk

► To cite this version:

Khrystyna Mereniuk. Chapter 7. Galician and Volhynian elites at Banquets and Hunts of the XII–XIV Centuries. Illia Parshyn. Western Ukrainian Lands of the Princely and Early Modern Period: Trends in Socio-Political Development and Understanding of Cultural Heritage, pp.217-260, 2024, 10.33402/wul.2024-8. hal-05080533

HAL Id: hal-05080533

https://hal.science/hal-05080533v1

Submitted on 5 Jun 2025

HAL is a multi-disciplinary open access
archive for the deposit and dissemination of sci-
entific research documents, whether they are pub-
lished or not. The documents may come from
teaching and research institutions in France or
abroad, or from public or private research centers.

L'archive ouverte pluridisciplinaire HAL, est
destinée au dépôt et à la diffusion de documents
scientifiques de niveau recherche, publiés ou non,
émanant des établissements d'enseignement et de
recherche français ou étrangers, des laboratoires
publics ou privés.

<figure><img src="image_1.png" /></figure>

Distributed under a Creative Commons Attribution 4.0 International License
РОЗДІЛ 7

ГАЛИЦЬКА ТА ВОЛИНСЬКА ЕЛІТИ НА
БЕНКЕТАХ І ПОЛЮВАННЯХ XII-XIV СТОЛІТЬ

Дослідження історії українського середньовіччя, відповідно до збережених літописних канонів, насамперед пов'язують із війнами, походами, маневреними політичними комбінаціями, династичними суперечками та іншими виявами тогочасного багатовимірного життя еліти. На відміну від європейських нобілів, повсякденне життя яких уже тривалий час становить окреме велике дослідницьке питання, в українських реаліях до такої проблематики усе ще не прийнято звертатися, хоча цілком очевидно, що бояри та князі як представники суспільного прошарку «людей меча» зналися на розвагах не менше, ніж тогочасні європейські рицарі та королі. Повсякденності руської еліти, звільнена від стереотипного сприйняття другорядності, перетворилася на актуальний тренд для подальших наукових пошуків та інтерпретацій.

Аналіз доступних джерел, пошук відповідних згадок та їх трактування – важливі складові цього процесу, що дальє змогу по-новому оцінити окремі елементи буття представників військового стану Галицького князівства та Волині. Для цього існує актуальна потреба звернути увагу на такі об'єкти, як бенкеті і полювання – класичні розваги європейської середньовічної еліти, які часто у свідомості воїнів виступали нероздільно. У європейських романах образ типового рицаря обов'язково складався із таких компонентів, як полювання, військові ігри та веселі бенкетування у колі товаришів. Відтак важливо визначити, наскільки така поведінка була поширена серед руської військової еліти.

Українські дослідники, які вивчили різні прояви дружинної культури у Русі, основну увагу звертали на аналіз бенкетів Х–ХІІ ст.*,

<footnote>* Таке зацікавлення зумовлене широкими та контрастними описами бенкетів у руських джерелах. З одного боку, літописні оповіді Х–ХІІ ст. багаті на конкретні деталі проведення бенкетів (як-от описи харчування на них, кінних змагань, що супроводжувалися бенкетом, присутність скоморохів). З іншого – через те, що ці джерела належать до різних типів: 1. Літописи. 2. Агіографічна література («Житіє св. Феодосія Печерського», «Житіє св. Ісаакія»,</footnote>
епізодично згадуючи про особливість бенкетів, проведених у Галичі¹. Основна увага вчених була звернена на аналіз застіль, пов'язатвори

Кирила Туровського тощо). 3. Юридичні пам'ятки («Руська» та
інші джерела, що мають зв'язок із «Руською Правдою»), багаті на контра-
стратні твердження, які привертають увагу дослідників. Очевидно, що в агіогра-
фічній літературі містяться засудження проведення застіль та інших розваг,
водночас, руський книжник стримано ставився до бенкетів та згадував їх не
тільки у контексті несхвальних оповідей, а й зважаючи на самоствердження
князів та легітимізації влади.

¹ Грушевский М. Очерки истории Киевской земли от смерти Ярослава Мудрого до конца XIV столетия. Киев, 1891. С. 154; Грушевський М. Історія України-Руси: в 11 т., 12 кн. Київ, 1992. Т. 2: ХІ–ХІІІ вік. С. 471–472; Попович М. Нарис історії культури України, Київ. 1998. С. 71–87; Моця О. Замки Київської Русі як соціальний тип поселень. Україна в Центрально-Східній Європі (з найдавніших часів до кінця XVIII ст.). 2000. Вип. 1. С. 23–24; Моця О. Замки Київської Русі як соціальний тип поселень. Історія України. 2001. № 4(222). С. 1–3; Моця О. Про відмінності давньоруської Півночі від Півдня. Україна в Центрально-Східній Європі (з найдавніших часів до кінця XVIII ст.). 2004. Вип. 4. С. 100; Ричка В. Вся королівська рать (влада Київської Русі). Київ, 2009. С. 69.

Микола Котляр дослідив, який дослідив особливості організації бенкетів княжої доби: Котляр М. Феномен княжого двору у Русі. Український історичний журнал. 2006. № 4. С. 51–64; Котляр М. Церемоніал, етикет і розваги княжого дому Романовичів. Україна в Центрально-Східній Європі (з найдавніших часів до кінця XVIII ст.). 2006. Вип. 6. С. 155–176; Котляр М. Княжа служба в Київській Русі. Київ, 2009. 251 с.

Водночас у сучасних наукових студіях тема бенкетів також неодноразово ак-
туалізується: Зубашевський Н. Еволюція ранньодержавного інституту руського
полюдя в період реформ княгині Ольги: трактування літописних повідомлень.
Вісник Львівського університету. Серія історична. 2010. № 45; Паршин І. Хроні-
ка Іоанна з Віртентура (гоанна Віртондуранського) як джерело до історії Галиць-
ко-Волинської Русі першої половини XIV ст. Дрогобицький краєзнавчий збірник.
2014. Вип. 17–18. С. 74; Руднік Д. Боярство Південно-Західної Русі. ХІ–ХIV ст.
Старобільськ, 2018. 313 с.; Роменский А. Перечитуючи Тітмара Мерзебурзького:
lumbarum venereum та інші хиби князя Володимира. Давнина. Харківський істо-
рико-археологічний щорічник. 2019. С. 20–25; Войтович Л. Княжа доба: портрети
еліти. Біла Церква: Видавець Олександр Пшонківський, 2006. 782 с.; Войтович Л.
Загадки австрійського вузла (1272–1278): Лев Данилович, Ласло IV, Пшемисл ІІ
Оттокар, Рудольф Габсбург і польські князі. Проблеми слов'янознавства. 2012.
Вип. 61. С. 11–22; Войтович Л. Угорська політика галицьких князів часів Данила
Романовича і Лева Даниловича (1205–1301). Україна: культурна спадщина, на-
ціональна свідомість, державність. Львів, 2013. Вип. 23. С. 83–100; Ричка В. «Ве-
селие Руси...»: Пияцтво як суспільний феномен Давньоруської держави. Укра-
їнський історичний журнал. 2020. Ч. 2. С. 46–59; Меренюк Х. «Релігійний» та
«політичний»: бенкети у Русі як особлива форма соціальної комунікації. Феномен
них із змовами проти Данила та Василька, подекуди ігноруючи лі-
тописні згадки про інші бенкети та веселощі у час розквіту держави
Романовичів. Водночас тема полювання в українській історіографії
не так давно актуалізована². Переважно ця тема звернена до аналізу

Європи: парадигми розвитку та глобальні трансформації. Львів, 2020. С. 11–17.

² Для вивчення теми полювань у Русі важливу роль відіграють праці Володимира Мавродіна (Мавродин В. О роли охоты и рыбной ловли в хозяйстве восточных славян. Проблемы отечественной и всеобщей истории. 1976. Вып. 3. С. 79–86; Мавродин В. Охота в Киевской Руси. Охотничье просторы. 1962. № 18. С. 203–220; Мавродин В. Охота на рідких животных в Древней Руси. Охота и охотничье хозяйство). 1965. № 5. С. 57–58. Проте ці праці є загальними, та переважно акцентують увагу на полюванні східних слов’ян та Русі до ХІІ ст. Водночас окремі згадки про полювання галицьких та волинських князів містяться у працях М. Котляра (Княжа служба в Київській Русі. С. 247–250). Детальніше проблематика представлена у працях Володимира Рички (Ричка В. Князівські лови як соціальний феномен Київської Русі. СОЦІУМ. Альманах соціальної історії. 2002. Вип. 1. С. 13–21). Також останніми важливими роботами, у яких проаналізовано природні багатства галицької та волинської землі, утім і у контексті мисливства, є студії Юрія Гудими: Гудима Ю. Природне середовище у викладі холмського літопису короля Данила Романовича та його володимирського продовження: ліси й озера. Княжа доба: історія і культура. Львів, 2019. Вип. 13. С. 120–127; Гудима Ю. Історична геоморфологія і територія Галицько-Волинської держави за свідченнями Галицько-Волинського літопису. Княжа доба: історія і культура. Львів, 2019. Вип. 12. С. 65–73; Гудима Ю. Галицько-волинське князівство в ХІ–XIV ст.: територія, природні та людські ресурси: дис. … канд. іст.: 07.00.01 / Львівський національний університет ім. І. Франка. Львів. 2020.

Дослідження археологів підтверджують численні остеологічні знахідки та зброю, за допомогою якої полювали князі: Кучінко М. М. Давньоруське городище Вал в Надстир’ї. Луцьк: «Вежа», 1996. 207 с.; Прищепа Б. А., Нікольченко Ю. М. Літописний Дорогобуж в період Київської Русі. До історії населення Західної Волині в Х–ХІІІ ст. Рівне: Державне редакційно-видавниче підприємство, 1996. 248 с.; Kuśnierz J. Historia i stan badań latopisowych grodów Czerwień i Wołyń oraz ich okolicz. Zatojsko-Wołyńskie zeszyty muzealne. Zamość, 1998. Т. 1. S. 9–26; Кучинко М. М. Історія населення Західної Волині, Холмщини і Підляшщя в Х–XIV століттях: монографія. Луцьк: ВАТ «Волинська обласна друкарня», 2009. 528 с.; Терський С. В. Пересопниця: краєзнавчий нарис. Рівне: Азалія, 2003. 160 с.; Петегирич В. Розвиток сільського господарства у Надбужанщині за доби раннього середньовіччя. Матеріали і дослідження з археології Прикарпаття і Волині. Львів, 2008. Вип. 12. С. 208–216; Чайка Р. Давньоруське городище Листвин і його околиці Х–ХІ ст. Львів, 2009. 214 с.; Возний І., Федорук А. Вістра стріл Х–XIV ст. з території між Верхнім Сіретом та Середнім Дністром. Вісник Національного університету «Львівська політехніка». Львів, 2010.
ловів Х–ХІІ ст., оскільки поточна джерельна база для цього періоду є ґрунтовнішою. Дослідження такого питання на «галицько-волинському ґрунті» потребує більшої уваги, оскільки із цих терен знаходимо чисельні відомості про поширення різноманітних розваг.

**Бенкети.** У Західній Європі та сусідніх країнах до держави Романовичів застілля стали невід'ємним елементом життя знаті, яка намагалася підтримати та продемонструвати свій впливовий статус. У такому сенсі бенкет став особливою формою соціальної комунікації, обрядовим актом зближення людей, утвердження солідарності та частиною системи управління. Це були важливі заходи, що мали як політичний, так і соціальний контекст. Тому сучасні дослідники виділяють релігійні (проводилися у святкові дні) та політичні (пов'язані із різними політичними міркуваннями: встановленням зв'язків із сусідніми країнами, запрошенням на обід послів із інших країн чи володарів із інших князівств) бенкети<fnref n="3" />. У Галицько-Волинському (Володимирському) літописі термін «бенкет» не вживається. Це поняття германського походження, яке у різних староєвропейських мовах вживається у майже ідентичних написаннях та значеннях*. Натомість у руських джерелах знаходимо терміни «пиръ», «шбѣдъ», в окремих контекстах

<footnote>№ 670: Держава та армія. С. 30–39; Гупало В. Звенигород і Звенигородська земля у ХІ–ХІІІ століттях (соціоісторична реконструкція). Львів, 2014. С. 135; Журавльов О. П. Остеологічні матеріали з давньоруського Звягеля. *Літописний Возвягель* (дослідження 1988–2007 рр.). Київ. 2008. С. 79–109; Журавльов О. П. Дослідження остеологічних матеріалів з давньоруських пам'яток на території України. *Проблеми давньоруської та середньовічної археології*. Київ, 2010. Вип. 1. С. 484–489; Вейбер А. В., Кублій М. В. Археозоологічний аналіз фауністичних матеріалів поселення ХІ–ХІІІ ст. Огрінь 8. *Археологія*. 2020. № 3. С. 143–152; Кублій М. В. Тваринництво і мисливство в місті Києві періоду Київської Русі за кістковими матеріалами.: дис. … канд. іст. наук.: 07.00.04 / Національний університет «Києво-Могилянська академія». Київ, 2021. С. 149; Пастернак Я. Старий Галич / за ред. М. Волощука. Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 2022. 335 с.</footnote>

<footnote n="3">³ Меренюк Х. «Релігійний» та «політичний»: бенкети у Русі як особлива форма соціальної комунікації. Феномен Європи: парадигми розвитку та голодальні трансформації. Львів, 2020. С. 11–17.</footnote>

<footnote>* Від середньоанглійського «banket», від середньофранцузького «banquet», від італійського «banchetto» – легка трапеза між прийомами їжі, закуска, яку їдять на маленькій лавці. Термін походить від banco («лава»): можна навести приклади ломбардського «bank», «panch» («лава»), давньоверхньонімецького «bank», «banch» («лава»), давньоанглійського «benć» («лава»).</footnote>
«весели»*. Тому можу припустити, що «пир'ь» використовувався для позначення загальних застіль, «шб'дь» – як буденні зустрічі, інколи навіть таемні, які відбувалися за попередньою домовленістю і запрошенням, так і урочисті громадські учи (останні згадуються у літописних сюжетах ХІ–ХІІ ст.)<fnref n="4" />, а «веселие» – святкування, пов'язані із визначними подіями (як політичними, так і релігійними).

Бенкет у час становлення держави Романовичів відіграв важли-
ву роль у залученні на бік ворогючих сторін тих бояр, які розгля-
дали різні політичні варіанти. Оскільки бояри мали значний вплив
у державних справах, для князів було важливо мати їхню підтрим-
ку. Відповідно до пізньої традиції XVIII ст., князь Роман Мстисла-
вич (бл. 1152–1205) хоч любив багато веселитися з боярами, проте
«п'яним ніколи не був»<fnref n="5" />. Від цього часу розпочинається традиція
бенкетування та застілля наступників цього князя, для яких бен-
кети мали різний вплив, а отже, і наслідки.

Особливо важливими були бенкети в період повернення бать-
ківської спадщини Данилом (1201–1264) та Васильком (1203–1269)
Романовичами. Після довгих змагань за владу і втрати попередньо-
го володаря, бояри ставили під сумнів правомірність їхніх претен-
зій. Романовичів могли вважати бастардами, а Галич пропонували
іншим володарям – спадкоємцям вигаслої династії Ростиславичів.
Ворожнеча між волинськими та галицькими урядовцями могла
підкріплюватися різним менталітетом місцевих еліт. Так, на думку
Леонтія Войтовича, бояри Романовичів тримали кормління, руські
аналоги бенефіціїв – земель чи прибутків із них, що надавалися на
час виконання служби<fnref n="6" />. Галичани ж володіли отчинами, які мож-
на вважати своєрідними аналогами європейських феодів, тому для
них влада і воля князя не були настільки важливими, адже землю
вони мали у спадковому володінні<fnref n="7" />. За таких умов, з одного боку,

<footnote>* Такі терміни трапляються і у літописних оповідях Х–ХІІ ст.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Ричка В. «Веселие Руси...»... С. 46–59.</footnote>

<footnote n="5">⁵ У продовженні до характеристики Романа Мстиславовича: «Багатьох жінок любив, але жодна ним не володіла» (Літопис Руський / пер. з давньорус. Л. Є. Махновця. Київ: Дніпро, 1989. С. 369–370). Подібно Василь Татіщев описав суперника князя Романа – київського володаря Рюрика Ростиславича, але з негативним контекстом: «Багато постраждав, не маючи спокою нівідки. Оскільки ним пиття многе і жінки володіли...». (Там само. С. 369–371).</footnote>

<footnote n="6">⁶ Войтович Л. Галич у політичному житті Європи ХІ–ХIV ст. С. 112, пок. 672.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Там само.</footnote>
бенкети ставали платформою для вираження власних поглядів, ор-
ганізації змов та спроб відновлення своєї олігархічної влади. Вод-
ночас бояри використовували ці заходи, щоби демонструвати свій
вплив та обговорювати стратегії взаємодії із князем, що перетво-
рювало застілля на важливий інструмент у політичній грі.

Літописні джерела свідчать, що під час бенкетів бояри вели ак-
тивну політичну гру, демонструючи свою владу та намагаючись
впливати на рішення князя. Вони використовували ці заходи, щоб
визначити своє місце в політичній системі держави та зміцнити свої
позиції у владних структурах. Отже, бенкети у Галицько-Волин-
ській державі відігравали важливу роль у формуванні політичної
ситуації та встановленні соціальних зв'язків між князем і боярами<fnref n="8" />.

У 1230 р. – першій половині 1231 р.<fnref n="9" /> галицькі бояри спланува-
ли змову разом із політичним супротивником Данила та Василька
Романовичів – володарем белзького князівства Олександром Все-
володовичем (?-після 1234). Перший замах зазнав невдачі. За збі-
гом обставин бояри вирішили, що їх викрили, та втекли з дому
Данила. Наступна змова бояр пов'язана із запрошенням Данила
на бенкет у Вишню. Дорогою до князя прибув посол від тисяцько-
го Дем'яна<fnref n="10" />, який попередив Данила про наміри бояр: «пиръ золъ
есть яко свѣщано есть безбожнъымъ твоимъ боариномъ Филипомъ

<footnote n="8">⁸ Меренюк Х. «Релігійний» та «політичний»: бенкети у Русі... С. 9.</footnote>

<footnote n="9">⁹ За дослідженням Михайла Грушевського, скритні дії галицького бо-
ярства та змова проти Романовичів відбувалися упродовж 1230 р. – почат-
ку 1231 р (Грушевський М. Хронологія подій Галицько-Волинського літопису.
Записки Наукового товариства імені Шевченка (Записки НТШ). Львів. 1901.
Т. 41. С. 23–24; Купчинський О. Акти та документи... С. 252).</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Тисяцький Дем'ян (бл. 1180 – після 1233) належав до «великих володи-
мирських бояр» князя Романа Мстиславича, був активним учасником військо-
вих та дипломатичних кампаній князів Данила та Василька Романовичів. За різ-
ними версіями, він був галицьким або володимирським тисяцьким. У 1213 р.
допомагав князю Данилу усунути боярина Володислава Кормильчича з Гали-
ча. Також він був посланцем до краківського князя Лешка Білого (1186–1227)
та до угорського короля Андрія II (1177–1235). У 1230 р. допоміг Данилові
Романовичу здобути Галич. Тисяцький Дем'ян був наближеним боярином до
князя Романа Мстиславича, а згодом Данила Романовича. Останній раз він
згадується у літописі під 1233 р., коли командував одним із волинських пол-
ків у битві з угорцями під Шумськом та відіграв важливу роль у перемозі Да-
нила (Крип'якович І. Де був Демян тисяцьким? Причинок до історії урядів в
Галичині першої половини XIII віку. Записки НТШ. Львів, 1905. Т. 67. С. 1–3).</footnote>
и братоучадомъ твоимъ Шлександромъ яко оубьеноу ти быти и то
слышавъ поиди назадъ и содержи столъ шца свого»<fnref n="11" />. Нині зберіг-
ся документ у складі літопису, у якому тисяцький Дем'ян повідомив
князя Данила Романовича про небезпеку. За формою цей запис є
канцелярським боярським диктатом, який за наказом тисяцького
Дем'яна записали у посольський протокол та передали князю Да-
нилу через посла Констянтина<fnref n="12" />.

Таке попередження призвело до того, що князь після отрима-
ної інформації повернувся назад Дністром. Бояри ж, намагаючись
уникнути зіткнення з ним, перевезлись через річку в інше міс-
це. Після цього Данило відправив посла до свого брата, князя Ва-
силька, для взяття Белза. Олександр втік до Перемишля до своїх
союзників, тоді як Василько взяв Белз. Водночас Данило наказав
своєму сідельничому, Іванові<fnref n="13" />, вирушити за невірними Молибого-
вичами та боярином Волдрисом<fnref n="14" />. У результаті цієї операції було
затримано 28 осіб. Однак замість смертного покарання, вони от-
римали милість.

<footnote n="11">¹¹ Іпатьевская летопись. Стлб. 672.</footnote>

<footnote n="12">¹² Купчинський О. Акти та документи... С. 252.</footnote>

<footnote n="13">¹³ На думку Леоніда Махновця, мовиться про Івана Михалковича (Махновець Л. Літопис Руський... С. 388). В іменному покажчику до Іпатіївського літопису вказано, що Іван Михалкович – син володимирського воєводи Михалка Глібовича (Іменний та географічний покажчики до Іпатіївського літопису. URL: http://litopys.org.ua/ipatlet/ipatdod10.htm). Такої ж думки притримувався і М. Котляр (Котляр М. Княжа служба на Русі. С. 222). Однак вважаю, що в оригінальному тексті літопису чітко розмежовано Івана сідельничого від боярина Івана Михалковича: «Івана же посла сѣдѣлничего своего по невѣрных Молибоговичихъ. и по Волъдрисѣ и изимано быс ихъ к и ї Іваномъ Михалковичемь и ти смрти не приняша но млѣсть полоучиша». Очевидно, літописець відомими йому маркерами відрізнив сідельничого Івана від Івана Михалковича. До прикладу, літописець розрізняв пересопницького князя Мстислава Німого та галицького князя Мстислава Удатного, що жили в один час, потребуючи розрізнення (Іпатіївський літопис. Стлб. 750, 752). Отже, у джерелі очевидно йдеться про двох різних осіб.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ В історіографії побутує думка про те, що він належав до роду Моли-
боговичів (Петрик А. Ідеологія галицького боярства, та її вплив на трансфор-
мацію Галицько-Волинської держави. *Дрогобицький краєзнавчий збірник.* 2004.
Вип. 8. С. 48. Однак, можливо, він міг бути боярином польського походження
(Руднік Д. Боярство Південно-Західної Русі: дис. ... канд. іст. наук: 07.00.01 /
Львівський національний університет ім. І. Франка, Луганський національний
університет ім. Т. Шевченка. Старобільськ, 2018. С. 79).</footnote>
Після цієї історії літописний книжник описує ще одну подію,
яка пов'язана з підступом галицьких бояр на іншому бенкеті: «И
некогда емоу в пирогу веселашоуса щдинь ґ тѣхъ безбожнѣхъ
боаръ лице зали емоу чашею и то емоу стерпѣвшоу иногда же да
Бъ-ъ имъ возомьздить»<fnref n="15" />. Цей епізод є винятком, коли творець лі-
топису засуджує Данила за його м'якість, використовуючи зво-
рот «щдинь ґ тѣхъ безбожнѣхъ боаръ» та наголошуючи на цьо-
му безпрецедентному випадку, що свідчить про образу володаря.
Досліджуючи цей фрагмент, М. Котляр вважав, що навряд чи літо-
писець відобразив реальну подію, оскільки, на його думку, склад-
но уявити, щоб такий сміливий воїн, як Данило Романович, стер-
пів таке приниження від свого васала<fnref n="16" />. Немає сумніву у тому, що
зворот «лице зали емоу чашею» — це вияв неповаги до володаря.
Витоки цього епізоду мають аналогії у середньовічному європей-
ському епосі<fnref n="17" />. У «Персевалі», одному із перших рицарських ро-
манів Кретьена де Труа*, описано негідний вчинок Червоного ри-
царя, який у залі при дворі короля Артура дозолив собі вилити
вино на королеву Гвіневру<fnref n="18" />. Інший приклад — валлійський епіч-
ний роман «Передур», у якому подано ідентичний сюжет. Після
прибуття до королівського дому головний герой Передур став
свідком скандральної події: невідомий рицар вихопив чашу з ви-
ном із рук Гвіневри та вилив напій над королевою, зачепивши її
вухо<fnref n="19" />. Така поведінка у середньовічному Уельсі розглядалася як
образа (sarhaed) на законодавчому рівні і прирівнювалася до зне-
ваги самого короля<fnref n="20" />.

<footnote n="15">¹⁵ Ипатьевская летопись. Стлб. 763.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Котляр М. Княжа служба на Русі. С. 244.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Там само.</footnote>

<footnote>* Кретьєн де Труа (бл. 1135 – між 1180–1190) – французький письменник, одним із перших почав писати рицарські куртуазні романи, засновник циклу творів про короля Артура (Артуріана). Достовірних даних про нього збереглося дуже мало, дослідники його біографії більшість свідчень отримали внаслідок аналізу його романів.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Lisi O. «Spilled wine and lost sovereignty in Chrétien's 'Perceval'. Neuphilologische Mitteilungen. 1996. Vol. 97. No. 1. P. 91–102.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Try R. Leadership and virtue: A character analysis of Fionn mac Cumhaill and King Arthur in the later medieval period. 2019. P. 149–150. URL: https://puread-min.qub.ac.uk/ws/portalfiles/portal/220068381/Leadership_and_virtue.pdf</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Try R. Leadership and virtue... P. 150.</footnote>
Символічним був акт самого пролиття. У «Церковній історії» Ордеріка Віталія*, написаній у першій половині XII ст., охарактеризовано приклад зневаги у королівській родині Вільгельма І Завойовника**. Згідно з текстом, молодші брати Вільгельм II Рудий*** і Генрі І Боклер оселилися на другому поверсі будинку, в якому перебував старший син короля Роберт Короткі Штанці. Коли молодим набридло грати у кості, вони почали виливати воду на Роберта та його рицарів. Не стерпіви образи, кілька воїнів почали звивувачувати спадкоємця престолу у тому, що він даремно терпить образи (iniuria), оскільки його брати потішаються та оскверняють (polluo) його. Розсерджений Роберт увірвався на другий поверх і накинувся на братів. Лише втручання батька – Вільгельма І – припинило сутичку<fnref n="21" />.

Оскільки літописець був знайомий із середньовічними рицарськими практиками, то його дійсно здивувало, чому князь Данило проігнорував відвертий виклик від «підступних бояр». Насправді, становище старшого Романовича у Галицькому князівстві було досить непевним на той час. Помилувавши відвертих змовників, він також вирішив не звертати уваги на поведінку боярина, який на бенкеті облив його вином. З іншого боку, в умовах боротьби за Галич із проугорською боярською партією, угорцями королевича Андрія (бл. 1175/1177-1235) та двоюрідним братом князем Олександром Всеволодовичем (?-після 1234) складно визначити, наскільки Данило Романович взагалі міг покарати підступного боярина за негідний вчинок. Описи подібних образливих випадків неодноразово трапляються у європейських джерелах ХІ-XII ст. різних жанрів: історіях, діяннях та агіографічній літературі (житіях

<footnote>* Ордерік Віталій (1075-бл. 1142) – англійський священник та хроніст, написав один із найвідоміших творів про історію Нормандії та Англії упродовж ХІ-XII ст. – «Церковну історію». Був ченцем у монастири Святого Евруля, де і написав свій твір. «Церквона історія» містить як відомості про діяння у самому монастири Святого Евруля, так і про тогочасні політичні події.</footnote>

<footnote>** Вільгельм І Завойовник (бл. 1027-1087) – герцог Нормандії, який після вдалої битви біля Гастінгса у 1066 р. заводів Англійським королівством та став засновником Нормандської династії.</footnote>

<footnote>*** Вільгельм II Рудий (бл. 1056-1110) – король Англії упродовж 1087-1110 pp.</footnote>

<footnote n="21">²¹ The Ecclesiastical History of Orderic Vitalis / ed. M. Chibnall. Oxford: Oxford University Press, 1969. Vol. 2. P. 359; Copley D. E. Insult and society in the twelfth century. (Doctoral dissertation). University of Chester, United Kingdom, 2019. P. 8-9.</footnote>
святих)<fnref n="22" />, проте у руській літописній традиції кількість таких згадок досить обмежена.

Утім тематика вживання алкоголю в Русі ХІІ–ХІІІ ст. не є повністю висвітлена. «Питье» – поняття, яке використовував літописець для позначення різних напоїв, передусім алкогольних (табл. 1).

<caption>Таблиця 1</caption>

Літописні записи про пиття<fnref n="23" />

<table><thead><tr><td>Рік</td><td>Літописний текст</td></tr></thead><tbody><tr><td>1261</td><td>...И поеха Василко кнзь со Лвомъ и со влідкою противну Боурандаеви поимав дары многы и питье<br>...И нача шбѣдати оу Василка на дворѣ и пити шбѣдав же и пивъ и леже на ночь оу Патидна</td></tr><tr><td>1262</td><td>Еже оуслышавъєше кнази Пиньсции Федоръ и Демидъ и Юрьи и приѣхаша к Василкови с питьемъ и начаша веселитиса</td></tr><tr><td>1268</td><td>...Зва к собѣ всѣ кназѣ на шбѣдъ Василка Лва Воишелка и начаша шбѣдати и пити и веселитис<br>...И поча молвити Воишелкови коуме напимса и начаша пити</td></tr><tr><td>1283</td><td>Пришедшоу же емоу [Ногай] к Горинѣ и срете и Мьстиславъ с питьемъ и з дары и поиде їштолѣ мимо Креманѣць ко Перемилю тоу и срѣте Володимеръ кназь с питьемъ и с дары на Липѣ и посемь оугони Левъ кназь ко Боужьковичемъ и с питьемъ и с дары</td></tr><tr><td>1289</td><td>Сии же блговѣрныи князь Володимѣрь кротокъ смиренъ не злобивъ правдивъ не мьздоимѣць не лживъ татьбы ненавидаше питыа же не пи<br>...Жже ти поидеть вонъ сновѣць ми наради же до меѣ кормъ и питье</td></tr></tbody></table>

Із цих цитат складно визначити, про які саме напої мовиться. Однак, за твердженням В. Рички, асортимент хмільних напоїв у Русі складався із меду, пива, вина та настоянок, а для їх виготовлення було досить дикого й культивованого хмелю та різноманітних плодів<fnref n="24" />. У

<footnote n="22">²² Copley D. E. Insult and society in the twelfth century. P. 8–9.</footnote>

<footnote n="23">²³ Ипатьевськая летопись. Стлб. 849, 850, 856, 868, 892, 921, 931.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Ричка В. «Веселие Руси...»... С. 47.</footnote>
Русі важливим хмільним напоєм був мед, який був обов'язковим елементом святкової трапези тогочасної знаті. Іще у «Повісті временних літ» повідомляється, як княгиня Ольга звеліла древлянам наварити багато меду, щоб справити трапезу по вбитому Ігорю<fnref n="25" />. Ярослав Пастернак під час розкопок Крилоса у 1938-1939 рр. виявив декілька ям господарського вжитку, частина з них могли бути погребами для меду і вина («медуші» для меду і «бретяниці» для зберігання різних припасів), які умовно можна датувати ХІІ-ХІІІ ст.<fnref n="26" />.

Щодо інших хмільних напоїв, то відомий мандрівник Марко Поло (1254-1324) повідомляв, уміли робити міцне пиво з меду та, напевно, проса, а також згадував і тих осіб, які його професійно продавали<fnref n="27" />. Податок із меду, хмелю, солоду стягувався ще із ХІ ст. Відповідно до свідчень венеційського мандрівника XIV ст., у тогочасних руських землях відбувалися бенкети серед знатних чоловіків і жінок (від 30-50 осіб)<fnref n="28" />. Вони могли також брати із собою дітей. На застіллі обирали «короля» чи керівника, який слідкував за дотриманням встановлених правил. Якщо хтось порушував їх – він був покараний<fnref n="29" />. Повідомлення М. Поло не відокремлює галицьку та волинську землі, тому складно визначити, наскільки такі звичаї були поширеними у володіннях Романовичі.

Водночас записані венеційським купцем і мандрівником звичаї щодо бенкетів у Русі мають певні реальні паралелі. Найбільш раннім свідченням про керівника («старійшину») на пиру є оповідь в Ізборнику 1076 року<fnref n="30" />. У джерелі також розповідається, як потрібно було поводитися на бенкетах: укладач тексту не рекомендує багато пити, вважаючи що «мед» створено для веселощів, а не для п'янства: «медь в'є веселиє дано бысть Бгъмь а не на пианьство сътворено бысть»<fnref n="31" />. На негативному аспекті вживання алкоголю наголошувалося у руських джерелах – негідним заняттям протиставляли приклади справжніх християнських володарів. На думку літописця, таким був князь

<footnote n="25">²⁵ Ипатьевская летопись. Стлб. 45.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Пастернак Я. Старий Галич. С. 238.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ The travels of Marco Polo / tr. of A. Ricci. London: Routledge & Kegan Paul, 1931. P. 391.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Ibid.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Ibid.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Изборник 1076 года / ред. С. Котков. Москва: Наука, 1965. С. 404.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Там само. С. 686.</footnote>
Володимир Василькович, боголюбивий та скромний володар, який «пиття» ніколи не пив<fnref n="32" />. Проте реальність відрізнялася від пропонованих руськими книжниками моральних стандартів, і навіть під час військових походів підтримувати дисципліну у війську було непросто. Зокрема, чималими були запаси хмільних напоїв у галицького боярина Судислава<fnref n="33" />. У 1229 р., наступаючи на Галич, військо князя Данила Романовича захопило його маєток, виявивши зброю, вино і продовольство: «Даниль же в задворъ Соудиславль якоже вино и овоща и корма и копии и стрълъ пристраньно видити»<fnref n="34" />. Отже, у Галицькій землі не тільки князі, але й боярство при своїх маєтках давало перевагу вину. Воно було не місцевого походження, а завезене із Греції, що підтверджують розкопки і знахідки багатьох тогочасних амфор (корчаг)<fnref n="35" />. Судячи із них, вино було переважно хіоське, хоча завозили навіть кіпрське<fnref n="36" />. Повертаючись до епізоду 1229 р., Данилові воїни не відмовили собі у задоволенні почаствуватися добірним вином. Князь, бачачи небезпеку і не знаючи, де супротивники, наказав задля безпеки відвести своїх людей на інший берег Дністра: «Даниль видивъ люди своїо яко испилиса не хотѣ стати вьгорода но иде на иноу страноу Днѣстра»<fnref n="37" />. Тож негативні вияви зловживання алコголем засуджувалися із морального боку, однак на практиці, як видно із джерел, ситуація складалася інакше.

<footnote n="32">³² Ипатьевская летопись. Стлб. 921.</footnote>

<footnote n="33">³³ Ричка В. «Веселие Руси...»... С. 51.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Ипатьевская летопись. Стлб. 758.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Враховуючи археологічні знахідки, зокрема уламки грецьких амфор (корчаг) із візантійських торгових центрів (Трапезунд, Нікея та інші), відомо, що вино потрапляло до терен Галича, Дорогобужа, Ізяславля, буковинських городищ тощо. Детальніше див.: Коваль Б. Ю. Амфори византийского круга в средневековой Руси. Русь в XIII веке. Москва, 2003. С. 340–358.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Войтович Л. Як харчувалася галицька еліта в ХІ–ХIV ст. URL: https://photo-lviv.in.ua/yak-harchuvalasya-halytska-elita-v-hi-hiv-stolittya/</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Ипатьевская летопись. Стлб 758. Вказаний Судислав, якого літописець неодноразово згадував серед лідерів проугорської партії галицького боярства, на думку Мирослава Волощука, досить відомий в актах Угорського королівства, як Себеслав. Він міг належати до потужного чеського роду Лудан, представники якого у XIII ст. перебували на службі угорських королів. Детальніше див.: Волощук М. «Русь» в Угорському королівстві (ХІ – друга половина XIV ст.): суспільно-політична роль, майнові стосунки, міграції / відп. ред. Л. В. Войтович. Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 2014. С. 301. Ця обставина пояснює чималу кількість припасів, товару а зброї у його маєтку.</footnote>
Як у західноєвропейській традиції, бенкети у державі Романовичів могли влаштовуватися після переможних військових кампаній або для укріплення міжнародного становища. Зокрема, у 1262 р., після успішної битви проти литовців до Василька Романовича прибули пінські князі Федір (?), Демид (?-після 1292) та Юрій (?-1288/1290) Володимировичі «с питьем и начаша веселитися»<fnref n="38" />. У цьому уривку сам термін «пиръ» не згадується, проте, як видно з опису, князі влаштували святкове застілля на честь абсолютної перемоги над ворогом «видаще бо ворогы свою избиты а свою дроужина вся чѣла, токмо шдинъ оубить ў полка Василкова»<fnref n="39" />. Водночас застілля могли організовуватися і для покращення міжнародного становища. У 1287 р. мазовецький князь Кондрат II (1250-1294) прибув до двору Мстислава Даниловича (?-після 1292), де був прийнятий із честю та багатими дарами. Після прибуття князі почали «веселитис»<fnref n="40" />. Як і у попередній згадці, слово «пиръ» не вжито, однак із контексту оповіді князі почали веселитися, невід'ємним елементом чого було і застілля. Такий хід укріплював союзні відносини між мазовецьким та волинським князями. Перед від'їздом Кондарта II Мстислав Данилович обдарував його кіньми із сідлами та дорогим одягом: «Мьстислав же шдаривъ Кондрата конми красными и в сѣдлѣхъ в дивньх и порты дорогими ины дары многи вдавъ емоу и тако ўпоусти со чѣстью»<fnref n="41" />.

У 1267 р.<fnref n="42" /> невідомий раніше німець Марколът закликав до себе у Володимир на обід князів Василька Романовича, Лева Даниловича (1228-бл. 1301) та Войшелка (бл. 1225-1267), які у гостях «начаша шбѣдати и пити и веселити»<fnref n="43" />. Відомо, що перед цим князь Лев Данилович звертався до свого дядька Василька із проханням скликати князівський з'їзд, на якому мав бути присутнім князь

<footnote n="38">³⁸ Ипатьевская летопись. Стлб. 856.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ Там само.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Там само. Стлб. 908.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Там само. Стлб. 908.</footnote>

<footnote n="42">⁴² У Галицько-волинському літописі йдеться про 1268 р., проте сучасне вивчення джерела показуе, що коректною є дата 1267 р. (Галицько-Волинський літопис. Текстологія / за ред. О. П. Толочка. Київ: Академперіодика, 2020. С. 629).</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Ипатьевская летопись. Стлб. 868.</footnote>
Войшелк<fnref n="44" />: «Хотълъ быхъ снатиса с тобою абы тойто и Вошелкъ былъ»<fnref n="45" />. Останній, за повідомленням руського книжника, побою-
вався князя Лева й не хотів їхати на зустріч, але за порукою кня-
зя Василька все ж погодився та зупинився у монастирі Святого
Михайла Великого<fnref n="46" />. Дивно, що зустріч відбулася на «нейтральній
території» – за таких обставин привертає увагу особа Маркольта,
оскільки про зустріч у нього в будинку попередньо не домовили-
ся. Однак літописець чітко називає його ім'я, в гості до якого зі-
бралися троє поважних осіб. Але статус цього німця, який міг доз-
волити собі приймати персон княжого походження, є загадковим.
Очевидно, що йдеться не просто про багатого купця, можливо, гі-
потези науковців, які ідентифікують Маркольта як голову німець-
кої громади, заслуговують довіри<fnref n="47" />.

Після пригощання князь Василько Романович поїхав додому, а
Войшелк – повернувся до свого монастиря. До литовського кня-
зя-ченця прибув Лев Данилович та запропонував продовжити за-
стілля «коуме напимса и начаша пити». Між володарями виникла
суперечка, яку літописець пояснив заздрістю старшого Данилови-
ча до брата Шварна, якому Войшелк передав владу у Литві. Унас-
лідок цього Лев убив Войшелка<fnref n="48" />: «и такъ быс конѣць оубитыа его

<footnote n="44">⁴⁴ Войшелк Міндовгович (бл. 1225–1267) – литовський князь. У 1262 р. його сестру видали заміж за князя Шварна Даниловича. Також Войшелк став хрещеним батьком князя Юрія Львовича. До хрещення литовський володар відзначався жорстоким ставленням до одноплемінників: «в поганьствѣ боуда и нача проливати крови много оубивашеть бо на вслакъ днь по три по четыри которого же дні не оубышеть кого печаловашеть тогда коли же оубышеть кого тогда весель башеть» (Ипатьевская летопись. Стлб. 858). Опісля цього він вирішив стати ценцем та віддати князівство Шварну Даниловичу (Детальніше див.: Ричка В. «Веселие Руси...»... С. 57).</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Купчинський О. Акти та документи... С. 275-277.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Ричка В. «Веселие Руси...»... С. 57.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Галицько-Волинський літопис. Текстологія. С. 629.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ В Іпатіївському літописі вказано, що Лев убив Войшелка після застілля. Також у польських «Анналах Траски» повідомлено про те, що князь Лев убив Войшелка: «Dux Leo filius Danielis regis Rusiae occidit Woyslam filium Mendogi ducis Lithwanorum» (Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави: європейські наративні джерела XIII-XV століть. Львів, 2018. С. 244). Однак це лише одна з версій смерті литовського князя. Інше пояснення загибелі князя Войшелка, яке запропонував польський хроніст Ян Длугош, – загибель Войшелка у невідомому селі (Там само. С. 282). Про причетність князя Лева до</footnote>
спратавше тело его и положиша цркви стго Михаила Великаго⁴⁹. Так, бенкети могли коштувати життя. З історії Русі відомо декілька прикладів такої розправи, учиненої з володарями⁵⁰. У 1157 р. на бенкеті у київського осьменника* Петрили змовники отруїли не-популярного у столиці Юрія Володимировича «Долгорукого» (1099–1157). Так само у 1171 р. було вбито його сина Гліба Юрійовича (?–1171), якого поставили на київський престол внаслідок пограбування столиці Русі 1169 р.⁵¹. Обидві згадки однозначно стосувалися володарів, що не мали достатньо авторитету та набридли місцевим елітам. З історії Галицької та Волинської земель таких випадків відомо обмаль. Зокрема, загибель князя Юрія-Болеслова Тройденовича (1311/1314–1340) у квітні 1340 р. історіографічна традиція пов'язує з отруєнням. Наприклад, швейцарський хроніст Іоан з Вінтертура⁵² зауважував, що руського володаря умертвили

вбивства литовського князя вказує епізод, що зберігся у Галицько-Волинському літописі: «сною мои Юрви не ходи самъ с Литвою оубиль я е назлаз ихъ Вои-шелка любо восхотать ж мьсть створити...» (Ипатьевская летопись. Стлб. 888).

⁴⁹ Ипатьевская летопись. Стлб. 868.

⁵⁰ Випадки загибелі на бенкетах у середовищі руської еліти були відомі від часів князя Ярослава Мудрого. На це вказує окрема згадка у «Руській Правді» про те, що коли вбивство здійснене у сварці чи на «пироу», то винуватці повинні сплатити штраф (Юшков С. Русская Правда. Тексты на основании 7 списков и 5 редакций. Киев: Издательство украинской академии наук, 1935. С. 11).

* Осьменник – княжий урядник, керівник збору податків.

⁵¹ Войтович Л. Княжа доба на Русі: портрети еліти. С. 23. Відомо також про отруєння інших володарів: Івана Ростиславовича Берладника, Олега Ярославовича, бастарда князя Ярослава Осмомисла, литовського правителя Скиргайла Ольгердовича і деяких інших володарів. Щоправда, в одних випадках ішлося про «прикладання отрути» до ран, а в інших обставини позбавлення життя достеменно невідомі (Див.: Там само. С. 24, 35).

⁵² Іоан з Вінтертура – швейцарський хроніст, автор «Хроніки з часів імператора Фрірдіха II до 1348» (Chronicon a Friderico II Imperatore ad annum 1348), «Хроніки братів-міноритів» (Die Chronik des Minder bruders Johannes von Winterthur) чи «Хроніки Іоана з Вінтертура». Його робота загально описує окремі події від понтифікату папи Інокентія III і обривається на 1348 р., коли автор помер. Джерелами для його «Хронікі» слугували «Всесвітня Саксонська хроніка» (сер. XIII ст.), «Золота легенда» Якова Ворогінського (1260), «Хроніка пап та імператорів» Мартіна Опавського (1278), «Ерфуртська хроніка» (поч. XIV ст.) та інші. Його оповіді також базувалися на свідченнях братів-міноритів. Про життя та діяльність Іоана збереглося небагато відомостей.
настільки сильною отрутою, що тіло його спочатку посиніло, а по-
тім взагалі розпалося на декілька частин<fnref n="53" />. Проте невідомо, скіль-
ки у цих описах правди, а скільки – вимислу. Насправді, не в усіх
джерелах зафіксовані настільки докладні відомості – деякі автори
досить лаконічно сповіщають про загибель князя без додаткових
подробиць<fnref n="54" />. До того ж суперечливі відомості про місце, де саме ста-
лася трагедія. В історичних дослідженнях ішлося про певну мож-
ливу участь «зрадливих» галицьких бояр, проте у доступних запи-
сах вказано на Володимир: волинські бояри, зазвичай, були вірні
Романовичам, і немає підстав вважати, що їхня вірність похитнула-
ся у XIV ст. За сучасною версією Л. Войтовича, найкраще підготов-
леним до смерті князя Юрія-Болеслава був польський король Ка-
зимир III (1310–1370), який із військом оперативно опинився під
стінами Львова та пограбував міську скарбницю<fnref n="55" />. Цій версії не су-
перечить грамота боярина Дмитра Дедька (?–6л. 1349), у якій він
вказував на суперечку, що виникла між ними та польським воло-
дарем<fnref n="56" />. На жаль, інших подробиць загибелі князя Юрія-Болеслава
не наведено, тривалі археографічні пошуки дослідників не призве-
ли до нових відкриттів. Тож із упевненістю вказувати на загибель

<footnote>Однак в історіографії визначено, що він навчався в церковній школі Вінтер-
тура (Цюріхський кантон, Швейцарія). Близько 1317 р. став одним із членів
чернечого францисканського ордену. Від 1328 р. Іоан служив у монастирі в
Базелі, в 1335 р. переїхав до містечка Шаффаузен. Пізніше оселився в оби-
телі баварського Ліндау, де розпочав написання свого історичного твору. По-
чатково автор планував написати дві частини, перша з яких складалася із ла-
конічного огляду всесвітньої історії, але, насправді, він встиг закінчити лише
другу частину, яку назвав «Хронікою з часів імператора Фрідріха II до 1348».
Пізніше ця робота стала відомою під назвою «Хроніка братів-міноритів чи
«Хроніка Іоанна з Вінтертура». Від першої частини збереглися лише окремі ру-
кописні уривки, які зберігаються у Центральній бібліотеці Цюриха. Загалом
оригінал хроніки втрачено, збереглися лише 4 списки другої половини XIV-
XV ст. (Beck M. Johannes von Winterthur. NDB. Berlin, 1974. Bd. 10. S. 576–577;
Паршин І. Хроніка Іоанна з Вінтертура (Іоанна Вітодуранського)... С. 71–78).</footnote>

<footnote n="53">53 Паршин І. Хроніка Іоанна з Вінтертура (Іоанна Вітодуранського)... С. 71–78.</footnote>

<footnote n="54">54 Паршин І. Дипломатія Галицько-Волинської держави. С. 126–127.</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Войтович Л. Казимирівська легенда: подолання стереотипів. *Дрогобицький краєзнавчий збірник*. 2017. Вип. 19–20. С. 102.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ Купчинський О. Акти та документи... С. 199–200; Грушевський М. Істо-
рия України-Руси. Львів, 1907. Т. 4. XIV–XVI віки – відносини політичні. С. 28.</footnote>
галицько-волинського правителя від руки змовників саме на бенкеті не можна – для такого твердження бракує доказів, як і загалом свідчень про те, що володаря отруїли.

Зі свідченнями хроніста Іоана з Вінтертура пов'язана також версія про отруєння князів Андрія (?–1323) та Лева (?–1323) Юрійовичів, що мало би статися до 21 травня 1323 р., коли про кінець їхніх життів сповістив польський король Владислав І Локетек (між 1260/1261–1333). Януш Беняк привернув увагу до латинського терміна «interitus», який в умовах середньовічної латини також міг натякати на отруєння<fnref n="57" />. Можливо, таке визначення можна поєднати із записом Іоана з Вінтертура про те, що руси струїли один за одним двох останніх князів, яких поставив над ними монгольський хан і які правили перед князем Юрієм-Болеславом Тройденовичем<fnref n="58" />. На непевність такої інформації вказував ще Михайло Грушевський<fnref n="59" />, тому беззаперечно довіряти таким висновкам підстав немає. Водночас, навіть коли останні Романовичі були отруєнні, чи сталося це на бенкеті – відповісти неможливо.

Отже, участь князів і бояр у бенкетах періоду XIII–XIV ст. виконувала різні функції. Окремою метою її було згуртування бояського оточення та привернення їх на свій бік, що в умовах боротьби за галицьку спадщину нерідко призводило до конфронтації. Так, князь Данило Романович був навіть змушений стерпіти пряму образу від боярина, який облив його вином. З іншого боку, вдалі військові кампанії також святкувалися у колі «людей меча». Окрім того, бенкети об'єднували володарів різних земель і слугували своєрідними зібраннями для узгодження подальших дій та планів. Щоправда, подекуди бенкети завершувалися вбивством (як у випадку застілля князя Лева Даниловича з Войшелком). Так само припускають, що під час бенкету був отруений князь Юрій Болеслав Тройденович. Тож, незважаючи на об'єднуючі функції бенкетів, вони ставвали ідеальним місцем для організації змов та заколотів.

«Лови». Середньовічне полювання у руських джерелах відоме під назвою «ловы». Традиційна розвага, знана із ранніх часів, в епоху

<footnote n="57">⁵⁷ Беняк Я. Вигаснення Галицько-Волинської княжої династії. Галичина та Волинь у добу середньовіччя. Львів, 2001. С. 80.</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Паршин І. Хроніка Іоанна з Вінтертура... С. 71–78.</footnote>

<footnote n="59">⁵⁹ Грушевський М. Історія України-Руси. Львів, 1905. Т. 3: До року 1340. С. 59.</footnote>
Середньовіччя змінила своє функціональне призначення. Якщо давніше мисливством займалися з утилітарних потреб (важливим було харчуватися і вижити), то в середні віки особливо посилився соціальний контекст ритуалу, демонстрація влади та можливостей, які відрізняли представників еліти від простолюдинін. «Лови» виконували також важливу соціальну функцію, оскільки зближували князів із боярами, що додатково впливало на формування князівського оточення та налагодження у ньому єдності. Вказані тенденції помітні в європейських практиках, де уже від ХІІ ст. завдяки вдосконаленим куртуазним ритуалам переслідування та соколине полювання, зокрема, стали аристократичними привілеями, зарезервованими для придворного життя<fnref n="60" />.

Полювання верхи на конях зі зграями навчених хортів та у супроводі команди досвідчених єгерів було особливо популярним серед європейської еліти. Насамперед європейські нобілі полюбляли заганяти оленів – цю тварину вважали гідним та витривалим супротивником, якого можна було перехитрити та вполювати, доклавши максимум сил. Переслідування також мало соціальне значення – розповсюдження такого мисливства у середовищі заможних рицарів пов’язують із витратами. Подекуди полювання перетворювалися на майже святкові заходи, у яких брали участь не тільки численні дворяни як мисливці, але й добірна рицарська публіка, яку треба було розважати та годувати. Окремих витрат заслуговували мисливські собаки та птахи, оскільки їх навчання коштувало дорого, а робота досвідчених єгерів вимагала чимало часу та витрат.

Мисливська культура середньовічної Європи стала настільки популярною, що спричинила появу окремого книжкового жанру. Відомі мисливські трактати, такі як «Книга полювання короля Модусе» (створена нормандським нобілем для французького короля Філіпа III Доброго (1396–1467), «Мистецтво соколиного полювання» (автор цього трактату – імператор Фрідріх II Гогенштауфен (1194–1250)) та багато інших, містять чимало корисних знань про звірів, середовище проживання, зовнішній вигляд і поведінку. Подібні «підручники» корисні для полювання й загалом практичніші, ніж

<footnote n="60">⁶⁰ Ziereis C., Ziereis G. Hunting in the Middle Ages: From Aristocratic Pastime to Hard-Hitting Power Politics. URL: https://www.facsimiles.com/worlds-of-wisdom/of-art-and-history/hunting-in-the-middle-ages</footnote>
бестіарії чи енциклопедії, створені у монастирях. Особлива увага приділялася собакам і хижим птахам, розведення та здоров'я яких були центральними темами. Численні книжки з мисливства виконували роль навчально-довідкових творів і доповнювали практичну підготовку рицарів.

Без сумніву, ця розвага була популярною серед місцевих руських князів та бояр. Відомо, що полювання було предметом для княжого регулювання ще у Х ст.: «Иде Шлга к Новугороду и оустави по мьстѣ погосты и дань и по Лузѣ погосты и дань и шброкы и ловища єта суть по всеи земли и знамения и мѣста и погосты»<fnref n="61" />. Під цими згаданими «ловищами» варто розуміти князівське доменіальне мисливське господарство<fnref n="62" />. Таке повідомлення має вагоме значення, оскільки приписування «ловів» для жінки означало вшанування її князівської гідності<fnref n="63" />. Для європейського середньовіччя участь знатних жінок у мисливстві була класичною справою, про що відомо не тільки з писемних джерел, але й із сфраігістичних (зокрема, відомими є печатки королеви Алієнор Аквітанської (бл. 1122/1124-1204) із соколом) (рис. 1).

Не менш хрестоматійним є опис князя Володимира Мономаха (1053-1125), залишений у «Повчанні»: «А от так трудився на ловах, доки сидів у Чернігові, і коли із Чернігова вийшов, і до цього літа по сто [звірів] заганяв і брав без великих зусиль, окрім інших ловів поза Туровом,

<figure><img src="image_2.png" /><figcaption>Рис. 1. Жінка на полюванні. Мініатюра із Псалтиря королеви Марії. Арк. 153</figcaption></figure>

де я з батьком ловив всякого звіра. А от що я в Чернігові робив: коней диких своїми руками у пущах в'язав, по десять і двадцять живих коней, окрім того, по Росі їздячи, ловив своїми руками тих же диких коней. Два тури піднімали мене на рогах разом із конем, олень мене один бив і два лосі, один ногами топтав, а другий рогами бив, вепр мені на бедрі меч відняв, ведмідь мені біля коліна пітник укусив, лютий звір стрибнув мені на бедра і коня разом зі

<footnote n="61">⁶¹ Ипатьевская летопись. Стлб. 48-49.</footnote>

<footnote n="62">⁶² Ричка В. Князівські лови як соціальний феномен Київської Русі. С. 13.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ Там само.</footnote>
мною звалив. І Бог неушкодженим мене зберіг. І з коня багато падав, голову собі двічі розбивав, і руки і ноги собі вередив, в юності своїй вередив, не жалів життя свого, не щадив голови своєї. Те, що треба було робити отроку моєму, сам робив, на війні і на ловах, вночі і вдень, у спеку і в мороз, не даючи собі спокою ... І для ловчих ловчий наряд сам давав, що стосувалося і конюхів, і соколів, і яструбів”<fnref n="64" />. Такий досить розлогий опис вказує на важливу роль полювання у свідомості тогочасної руської еліти. Для Романовичів, які були спадкоємцями князя Володимира Мономаха, образ «ідеального правителя» формувався саме під впливом таких взірців. Тож згадки про полювання раз-по-раз виникали у літописних текстах про волинських Мономаховичів.

При дворі галицьких князів (Ростиславичів) полювання було звичною розвагою. На поширеність полювання вказують топонімічні об'єкти. Із ловами у княжих угіддях можна пов'язати назви сіл Лисовичі (вперше згадані під 1371 р.) та Лисятичі (1443 р.): хутра лисиці були монопольними товарами княжого скарбу і йшли на експорт<fnref n="65" />. Значення мисливства зафіксували не тільки літописці, але й європейські автори. Зокрема, досить показовою є історія перемишльського князя Володаря Ростиславича (?-1124), який у 1122 р. потрапив у полон до поляків. У польських джерелах (творах Вінцентія Кадлубека і Яна Длугоша) збереглися відомості про участь у підступах нобіля Петра Властовича, постать якого порівняно мало досліджена<fnref n="66" />. Він підлаштував сварку зі своїм сюзереном,

Також відомо, що син Володимира Мономаха та Гіти Уессекської (1053–1098), князь Мстислав, отримав серйозні поранення на полюванні. У «Похвальному слові Святому Пантелеймону» кельнський чернець Руперт (†1129) вказав, що під час полювання ведміль розірвав живіт Мстислава, так що його нутрощі випали. У вказаному джерелі описано історію зцилення князя Мстислава після цієї смертоносної розваги. За повідомленням кельнського ченця, мати князя молилася Святому Пантелеймону Цілителю, унаслідок чого руський володар одужав. Після цього вона пожертвувала монастирю Святого Пантелеймона у Кельні величезну суму коштів. (Un sermon in connu de Rupert, abbe de Deutz, sur S. Pantaleon / ed. M. Coens. *Analecta Bollandiana. Societe des Bollandistes.* 1937. Vol. 55. P. 265–266).

<footnote n="64">⁶⁴ Повчання [Володимира Мономаха за Лаврентіївським списком]. URL: http://litopys.org.ua/pvlyar/yar09.htm</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ Войтович Л. Галич у політичному житті... С. 87.</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Головко О. Русь і Польща в міжнародному житті Європи (Х – перша половина XIII ст.) Київ: Академперіодика, 2021. С. 210.</footnote>
перейшов на бік князя Володаря, заслужив його довіру, після чого підступно схопив та переправив до Кракова<fnref n="67" />. У німецьких джерелах вміщено серйозне уточнення – захоплення перемишльського правителя відбулося саме під час полювання<fnref n="68" />. Випадок із Володарем Ростиславичем – досить рідкісний приклад того, наскільки латиномовна історіографічна традиція епохи Середньовіччя може доповнити літописні повідомлення, утім і щодо проблеми поширення та популярності «ловів» у князівському середовищі.

Полювання як елітну розвагу шанували і при дворі наступників Володаря Ростиславича. Його син Володимир (1104–1152/1153), за свідченнями літопису, полював біля р. Тисмениця, коли проти нього почали війну: «Ростиславоу Изаславоу и всѣи своеи братьи кто же башеть с нимъ бъыль на тоу же зиму въшедшю Володимироу в Тисманичю на ловы»<fnref n="69" />.

Про полювання при дворі онука Володаря Ростиславича, князя Ярослава Володимировича Осмомисла (1130–1187), збереглося більше свідчень. Відомо, що слава про князівські лови розійшлася далеко за межі Русі, потрапивши навіть до тогочасного Константинополя<fnref n="70" />. При дворі галицького правителя у 1164 р. переховувався двоюрідний брат візантійського імператора Андроник Комнін (1118–1185), який був близьким родичем князя Ярослава. Коли вигнанець повернувся на батьківщину, то, за словами хроніста Микити Хоніата (1155–1217), він прикрасив одну з імператорських палат специфічними розписами: «Живопис представлявляв їзду на конях, полювання з собаками, крики птахів, гавкіт собак, погоню за оленями і травлю зайців, пробитого списом кабана і пораненого зубра (цей звір більший казкового ведмедя і плямистого леопарда і водиться переважно у тавроскіфів [тобто у Русі – Х. М.]), сільське життя з його палатками, нашвидкуруч приготований обід зі спійманої здобичі, самого Андроника, власними руками розрубуючого на частини м'ясо оленя або кабана і ретельно смажачи його на вогні, й чимало

<footnote n="67">⁶⁷ Войтович Л. Галич у політичному житті... С. 260.</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ Про це зазначив німецький хроніст Герборд (1145–1168). Див.: Herbordi dialogus de Vita Ottonis episcopi Babenbergensis / ed. R. Köpke. *MGH. Scriptores rerum Germanicarum*. Hannoverae, 1686. Vol. 33. P. 54; Войтович Л. Галич у політичному житті... С. 260.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Ипатьевская летопись. Стлб. 316.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Войтович Л. Галич у політичному житті... С. 102.</footnote>
інших речей, які свідчили про життя людини, у якої уся надія на лук, меч і вправного коня»<fnref n="71" />. Розлогий опис побуту знатного ромея при князівському дворі у Галичі рясніє деталями проведення ло-вів. По-перше, про полювання із собаками руські джерела не спо-віщають, а повідомлення М. Хоніата, у такому контексті, унікальне. По-друге, досить докладним є перелік дичини, на яку полювала га-лицька еліта ХІІ ст. З іншого боку, візантійський автор міг захопи-тися описами «варварського буття»: вказівки на меч (який, наскіль-ки відомо, не використовували під час полювання), лук і вправного коня, справді, можуть бути своєрідними «літературними кліше» для позначення тавроскіфів-варварів, якими освічений грецький хроніст однозначно вважав мешканців Русі. Тому докладний сюжет може містити певну романтизацію дозвілля галицької еліти ХІІ ст., її за-нять та способу життя. Визначити, що у записах М. Хоніата реаль-не, а що – літературне, складно. Принаймні, про те, що галичани полювали на зубрів, грецький автор сповістив цілком правдиво. У 1938–1939 рр. археолог Я. Пастернак на розкопах у Крилосі виявив череп зубра з обома уцілілими рогами<fnref n="72" />, що підтверджує опис візан-тійського хроніста про полювання на цих звірів. Водночас, на думку М. Грушевського, зубри у межах Візантійської імперії не водилися, тому для візантійських царевичів ці звірі були важливою здобиччю, а хроніст М. Хоніат спеціально на цьому наголосив<fnref n="73" />.

Після вигасення династії Ростиславичів захоплення полюван-ням не зникло. Нащадки князя Романа Мстиславича, які тривалий час боролися за Галич, теж зналися на цій елітній розвазі. Напри-клад, Л. Войтович щодо смерті Романа Мстиславича у 1205 р. при-пускав, що життя видатного об'єднувача Галицької та Володимир-ської земель обірвалося на полюванні. Дослідник зауважував, що найвірогідніше «великої битви поблизу Завихоста» насправді не було. Галицько-Волинський князь легковажно вирушив із невели-кою кількістю дружини на полювання та потрапив у засідку<fnref n="74" />. Хоча

<footnote n="71">⁷¹ История Никиты Хониата. Византийские историки, переведенные с греческого при Санкт-Петербургской Духовной Академии. Санкт-Петербург, 1860. Т. 1. С. 420.</footnote>

<footnote n="72">⁷² Пастернак Я. Старий Галич. С. 235–236.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 2. С. 442.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Войтович Л. Ще раз про загадку загибелі князя Романа Мстиславови-ча. Княжа доба: історія і культура. Львів, 2015. Вип. 9. С. 21. Також його цит.:</footnote>
таке припущення – це всього лише дослідницька гіпотеза, характер
та вдача князя Романа Мстиславича підштовхує до висновку про
його зацікавлення тогочасними військовими розвагами.

Князі Данило і Василько Романовичі, наскільки свідчить літопис-
на традиція, були умілими мисливцями, які у період війн знаходили
час для розваги. Перша згадка про вдале полювання короля Данила
Романовича вміщена під 1254 р. Літописець відначив, що трофея-
ми володаря стали 6 вепрів, до того ж 3 із них він убив рогатиною
самостійно, а ще 3 стали здобиччю його «отроків»<fnref n="75" /> (рис. 2). Мож-
ливо, за середньовічними традиціями, королю «приписали» навіть
тих звірів, яких уполювали його підлеглі. Лови відбулися на шля-
ху до Грубешова, тож тут могли існувати багаті мисливські утіддя.
Варто відзначити також широкий жест Данила Романовича: він від-
дав м'ясо дичини своїм воїнам, які вирушили у похід. Нагодувати
усе військо шістьома вепрами було неможливо, очевидно, ідеться
про декількох найвпливовіших бояр.

Однак важливо зосередитися на обставинах цього полювання,
які є досить загадковими. Опис сцени мисливства вписано у ши-
рокий контекст протистояння за Галич у 1250-х роках. Традиційно
в історіографії вважається, що від Ярославської битви 1245 р. Ро-
мановичі повністю відновили владу над Галицькою землею<fnref n="76" />. Про-
те бл. 1254 р. на арені боротьби за Галич з'явився невідомий князь
Ізяслав<fnref n="77" />. Він просив монголів Куремси підтримати свої владні ам-

«Тут Роман проявив безпечність від'їхав від війська з малою дружиною (скоріше всього просто на полювання – адже йшли переговори), був оточений поляками і загинув» (Войтович Л. Роман Мстиславович і утворення Галицько-Волинського князівства. Галичина та Волинь у добу середньовіччя. До 800-річчя з дня народження Данила Галицького. Львів, 2001. С. 27).

<footnote n="75">⁷⁵ Пятьєвская летопись. Стбл. 830.</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ Федорук А. Військова діяльність князя Данила Романовича в контексті міліарного розвитку Центральної та Східної Європи XIII століття. Rocznik Instytutu Europy Środkowo-Wschodniej. 2014. R. 12. Z. 6. S. 43–62.</footnote>

<footnote n="77">⁷⁷ Невідомим його названо через те, що літописець не дав докладних да-
них про нього (відомим є тільки його ім'я). Дослідники по-різному ідентифі-
кують цю постать. Леонід Махновець, перекладаючи текст, вважав його Ізясла-
вом Мстиславичем, київським князем (Літопис руський. С. 413–414). Натомість
М. Котляр припускав, що мовиться про новгород-сіверського володаря Ізяс-
лава Володимировича, онука героя «Слова о полку Ігоревім» Ігоря Святосла-
вича (Котляр М. Загадковий Ізяслав з Галицько-Волинського літопису. Укра-
їнський історичний журнал. 1991. № 10. С. 95–102). Остання версія пояснює,</footnote>
<figure><img src="image_3.png" /><figcaption>Рис. 2. Полювання на вепра. Фреска із Софіївського собору (Київ)</figcaption></figure>

біції та допомогти захопити Прикарпаття. Отримавши відмову, він, однак, захопив місто сам, чим викликав гнів Данила Романовича. З невідомих причин король Русі не пішов проти загарбника сам, а відправив проти нього свого сина Романа. Літописець відзначив, що князь Лев тоді перебував в Угорському королівстві<fnref n="78" />. Можливо, тільки через відсутність старшого сина було згадано про князя Романа (бл. 1230-1261). Літописець хотів акцентувати на тому, що володіння князя Лева були у Галицькій землі, тож через його

чому князь наважився захопити Галич: дружина князя Ігоря була донькою галицького володаря Ярослава Володимировича Осмомисла. Тож князь Ізяслав був спадкоємцем династії Ростиславичів по материнській лінії.

<footnote n="78">⁷⁸ Ипатьевская летопись. Стлб. 830.</footnote>
візит до Угорщини король Данило наказав захищати землю князю Роману (наприкінці короткого опису додано, що князь Лев встиг лише перехопити кількох слуг боярина, якого князь Ізяслав від-правив в Угорщину<fnref n="79" />).

Літописне повідомлення 1254 р. є ще загадковішим, з огляду на питання: чому король Данило відправив свого сина Романа захищати Галицьку землю, а не сам очолив цей похід? У текстологічному аналізі літопису не знаходимо на це відповіді<fnref n="80" />. Можливо, дії короля Данила можна пояснити так: володарю не було відомо, чи приедналися до князя Ізяслава монголи, тож він не наважився виступити самостійно, бо ще не був готовий до відкритої конфронтації.

Вказівка на використання рогатини належить до оригінальних згадок, оскільки дає змогу припустити, що у полюванні використовували списи. Чи була рогатина бойовою або мисливською зброєю, складно відповісти. Водночас згадка такої зброї у сюжеті полювання старшого Романовича навряд чи може свідчити про господарське призначення такого типу озброєння у XIII ст.<fnref n="81" />. З археологічних досліджень відомо, що для полювання використовували стріли. Зокрема, відомо про пірамідальний наконечник стріли ромбоподібного перерізу з шийкою, який було віднайдено у Тустані в змішаному культурному шарі. За своєю формуою він нагадував сулицю або спис, але значно менший у вазі. Гостра грань вказувала на те, що наконечник розрахований на прорізування тіла, але не призначений для пробиття обладунків. Його могли використовувати під час полювання на великого звіра або для стрільби по кінноті. Як мисливський варіант, такий наконечник міг використовуватися до XVII ст.<fnref n="82" />.

На розкопках із території Сірето-Дністровського межиріччя знайдені двошипні втульчасті наконечники стріл із заліза, які також

<footnote n="79">⁷⁹ Там само.</footnote>

<footnote n="80">⁸⁰ Галицько-Волинський літопис. Текстологія. С. 476–486.</footnote>

<footnote n="81">⁸¹ Козак М. Озброєння військ Галицької та Волинської земель у XII–XIV ст. (торгівля, професії, власне виробництво): дис. ... д-ра філософії: 032 – історія та археологія Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України. Львів, 2024. С. 92.</footnote>

<footnote n="82">⁸² Рожко М. Архітектура та система оборони українських Карпат у князju добу. Львів: БаК, 2016. С. 208.</footnote>
використовували для полювання<fnref n="83" />. Застосовували для полювання і втульчасті кістяні наконечники, яких теж знайдено чимало у цьому регіоні<fnref n="84" />. Подальші археологічні пошуки, очевидно, дадуть змогу детальніше дослідити проблематику мисливської зброї і спорядження, оскільки серед писемних джерел вагомої інформації наведено мало.

Хрестоматійним прикладом полювання є події, пов'язані із заснуванням Холма, столиці старшого Романовича. Літописець згадав про них принагідно, коли описував історію заснування міста: «Данилови бо кнажащоу во Володим'рѣ созда градъ Оугорескі и постави во немь пискоупа юздащоу же емоу по полю и лов'ы д'юющоу и вид'ѣ м'сто красно и л'єсно на гор'ѣ шьходащоу шкруог'я его полю и вопраша тозем'ць како іменоується м'сто се щни же ре коша Холмъ емоу има есть»<fnref n="85" />. Початкова частина оповіді про заснування Холма використовує мотиви заснування Києва, відомі літописцю із давнішої традиції, у якій також згадано мисливські угіддя<fnref n="86" />. Щоправда, історії про вибір місця для поселення чи заснування замків часто пов'язані з полюваннями. Хроніст Симон де Кежа ще у другій половині XIII ст. записав переказ про давньоугорських легендарних володарів Гунора та Магора, які безуспішно переслідували лань під час полювання. Хоча звір утік від них, вони побачили, що відірвалися далеко від свого табору, а нововідкриті землі придатні для випасу худоби: отримавши дозвіл від свого батька, міфічного велетня Німрода, вони заснували на цих землях нове поселення<fnref n="87" />. Князь Данило у юності виховувався при дворі короля Андрія II (1175-1235), тож йому були відомі апокрифічні угорські перекази про «пошуки Батьківщини». З іншого боку, старший Романович в іноземному середовищі міг опанувати угорську мову<fnref n="88" />. Зрештою, галицькі еліти мали тривалі контакти (зокрема і

<footnote n="83">⁸³ За дослідженням І. Возного та А. Федорука, такий тип наконечників виявлено в пам'ятках Х–XIV ст., зокрема під час розкопок у Ревному, Василеві, Горішніх Шерівцях, Чорнівці, Ленківцях, Дарабанах та Зеленій Липі. Див.: Возний І., Федорук А. Вістря стріл… С. 36.</footnote>

<footnote n="84">⁸⁴ Там само. С. 37.</footnote>

<footnote n="85">⁸⁵ Ипатьевская летопись. Стлб. 842.</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Галицько-Волинський літопис. Текстологія. С. 525-526.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Kristó G. Hungarian History in the Ninth Century. Szeged: Középkorász Muhely, 1996. P. 119.</footnote>

<footnote n="88">⁸⁸ Александрович В., Войтович Л. Король Данило Романович. Біла Церква: Видавець Олександр Пшонківський, 2013. С. 43.</footnote>
родинні) із угорським баронством<fnref n="89" />, тому, мабуть, були добре ознайомлені з традиціями тогочасної культури сусіднього королівства.

Сюжети про заснування міст після полювань трапляються в інших європейських джерелах новішої традиції. Схожу звістку про зведення нових міст вміщено у «Хроніці Биховця», найширшому білорусько-литовському літописі, що був укладений у першій третині XVI ст.<fnref n="90" />. У 1323 р. князь Гедимін (1275–1341) під час полювання заснував м. Трокай: «Того ж року [1323] Гедимин, великой князь литовский, забавлялся в Керновѣ розмаитыми повы, прошлой працы и не в часов военных ... Потом там уподобался ему пляц, и зараз, обіславши волости Керновскии, збудовал замок, котрого перекопом и валом великим обваровал и назвал его Троки, для того, же що живо так дворане, яко осочниции мысливци, кухтикове и хлопята, зажцов, лисиц, куниц и иншого звѣру в тороках около ярчаков пред собою, за собою и по сторонах навязавши, возили, звѣру теж великого, лосей, еленей, сарн, полны возы многие наклали»<fnref n="91" />. Пізніше, за свідченням того ж анонімного автора, князь Гедимін полював недалеко від столичного м. Троки і на горі над р. Вілія поборов тура. Через те, що година була пізня, він залишився ночувати на новому місці і уві сні побачив залізного вовка: княжий віщун Лиздейко потрактував цей знак, як символ нової столиці, яку варто заснувати на цьому місці. Послухавши його порад, литовський володар заснував м. Вільнюс<fnref n="92" />.

Схожий концепт про заснування міста на полюванні вміщено у молдовському літописанні XVI ст. Повідомлення 1358 р. «Слов'яно-молдавського літопису» 1359–1504 рр. вказує на заснування міста угорським воєводою Драгошем І (?–1361) біля р. Молдава після полювання на тура й утворення Молдавської землі: «Драгожь и поиде себѣ со дружиною на ловъ звѣринь и наидоша под горами высокими слѣдъ туров ... и преидоша за туромъ на место долние и краснейшие и наехаша тура у рекы на брегу под вербою и

<footnote n="89">⁸⁹ Волощук М. «Русь» в Угорському королівстві. С. 175–202.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Русина О. Хроніка Биховця. URL: http://www.history.org.ua/?termin=Bykhovtsia-khronika</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ Хроники Литовская и Жмойтская, и Быховця / сост. и ред. Н. Н. Улашик. Полное собрание русских летописей (ПСРЛ). Москва: Наука, 1975. Т. 32. С. 39–40.</footnote>

<footnote n="92">⁹² Там само.</footnote>
его убиша и насытишаса от лова своего ... И Драгошь воевода насади пръвое мѣсто на рѣкѣ на Молдавѣ и потом насадиша мѣсто Бани и иныѣ мѣста по рекамъ»<fnref n="93" />. У літописі повідомляється, що Драгош став першим господарем Молдавської землі, для своєї печатки він обрав зображення голови тура. Отже, заснування міст на полюваннях – відома східноєвропейська традиція, у якій історичні традиції переплелися із літературною творчістю та переказами.

Певний відбиток літературної традиції (щоправда, дещо іншого спрямування) має літописний портрет князя Володимира Васильковича (1249–1288). Через проблеми зі здоров'ям та тривалу хворобу цей володар увійшов до історичної традиції, як книжник і філософ, меценат, що засновував нові міста, дбав про церкви і монастирі. Водночас через своїх воєвод він брав участь у багатьох війнах та конфліктував із сусідами, захищаючи свої володіння й інтереси. Зовнішньополітичні аспекти його діяльності, зокрема військові кампанії, ще потребуватимуть дослідження, оскільки миролюбний і богобоязкий образ, створений вірним літописцем (чи вірними літописцями) при його дворі у Володимирі, усе ще домінує в історіографії<fnref n="94" />. Окрім того, князь Володимир належав до представників суспільного стану «людей меча», тому військова справа і воєнні розваги не були для нього невідомими.

На основі аналізу літописного тексту помітні зацікавлення князя Володимира Васильковича мисливством. Зокрема, книжник характеризує володаря, як досвідченого та сміливого мисливця, що навіть у часи хвороби цікавився полюванням, розсилаючи своїх слуг: «Володимѣръ же примха из Раю в Любомль тоу же и лежаше всю зимоу в полести свое и росылаю слоуги свої на ловы башеть бо и самъ ловче добръ хороборъ николи же ко вепреви и ни к медвѣдеве не ждаше слоугъ своих а быша емоу помогли скоро самъ оубиваше всаки звѣрѣтѣм же и прослоулъ башеть во всеи землѣ понеже далъ башеть емоу Бѣ вазнь не токмо и на шдиныхъ ловехъ но

<footnote n="93">⁹³ Славяно-молдавская летопись 1359–1504 гг. Сказание вкратцѣ о молдавских господарехъ отколѣначаса Молдовскаа земла въ лѣто 6867. Славяно-молдавские летописи XV–XVI вв / под ред. Ф. А. Грекула. Москва: Наука, 1976. С. 57–58.</footnote>

<footnote n="94">⁹⁴ Кралюк П. Володимир Василькович, правитель Волині: «біла ворона» при владі. Екстракт 150: у 2 ч. Київ: Українська прес-група, 2009. Ч. 1. С. 816–822.</footnote>
и во всемь за его добро и правдоу»<fnref n="95" />. Короткий опис вказує на вед-
медів як об'єкт «ловів», тобто Романовичі цінували не тільки ди-
ких кабанів, але також цих звірів (рис. 3).

<figure><img src="image_4.png" /><figcaption>Рис. 3. Полювання на ведмедя. Фреска із Софіївського собору (Київ)</figcaption></figure>

Битва з таким «супротивником» вимагала фізичної сили, витри-
валості й чималого уміння. Можливо, літописець «пригадав» молоді
роки князя Володимира Васильковича, коли хвороба ще не вразила
його організм. Привертає увагу також вказівка на Боже заступництво
як вияв допомоги Небес у сприянні мисливським успіхам. Так, пояс-
нення ловецьких досягнень князя у літописі отримало християнське
тлумачення, оскільки традиційна мисливська забобонність для освіче-
ного та ревного Володимира Васильковича була би виявом язичництва.

Про те, що князі полювали на ведмедів, свідчать розкопки Я. Па-
тернака у Крилосі, під час яких було знайдено зуб ведмедя<fnref n="96" />. Ці-
кавою знахідкою є знайдене у Червнені ікло ведмедя зі слідами,
утвореними очевидно дротяною петлею, з допомогою якої зму-
шували тварину до послуху<fnref n="97" />. Це підтверджує ловлю звірів та їхнє

<footnote n="95">⁹⁵ Ипатьевская летопись. Стб. 905–906.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Пастернак Я. Старий Галич. С. 236.</footnote>

<footnote n="97">⁹⁷ Kuśnierz J. Militaria z Czermnanad Huczwą... S. 116.</footnote>
утримання, а також дресирування у княжих і боярських дворах з метою розваг. Популярність полювання на ведмедів та їх значимість у соціо-культурній ментальності засвідчено також окремими геральдичними пам'ятками (рис. 4).

За уточненими археологічними даними, передусім об'єктами княжого полювання також були зубри, олени, кабани, остеологічний матеріал яких відомий із розкопок Звенигорода<fnref n="98" />. У Бересті серед остеологічних даних перше місце займає олень<fnref n="99" />. У Крилосі були знайдені також череп тура та зуб бобра<fnref n="100" />, що також можна вважати слідами мисливства. В іншому княжому центрі – Пересопниці – остеологічний аналіз знайдених кісток показав, що популярними об'єктами для полювання ХІІ–ХІІІ ст. були олень, кабан та бобер<fnref n="101" />.

Доказом полювання на великих звірів у галицьких та волинських землях, окрім остеологічних знахідок, є предмети з сюжетами мисливства. У Бересті, в урочищі Замочок, в культурному шарі ХІ–ХІІ ст. поміж кісток і рогів оленя зі слідами різання і пиляння виявлено фрагмент кістяного руків'я, на якому зображено оленя з поверненою назад головою та частину кістяної пластини з лежачим оленем. Схожі кістяні накладки із вирізьбленим оленем відомі у знахідках із розкопок Волковиська і Турова<fnref n="102" />. У Дорогичині знайдено кістяну ручку до бойового ножа з кириличним написом, яку зроблено із ребра тура, а у майстерні з обробки кісток знайдено відходи

<figure><img src="image_5.png" /><figcaption>Рис. 4. Герб Холмської землі у гербовнику Еразма Камніна XVI ст.</figcaption></figure>

<footnote n="98">⁹⁸ Гупало В. Звенигород і Звенигородська земля... С. 135.</footnote>

<footnote n="99">⁹⁹ Петегирич В. Розвиток сільського господарства... С. 208.</footnote>

<footnote n="100">¹⁰⁰ Пастернак Я. Старий Галич. С. 236. Уже згадуваний череп зубра, череп тура, зуби бобра і ведмедя знайдено в межах одного огнища, яке, можливо, було останком більшої споруди (Там само. С. 234).</footnote>

<footnote n="101">¹⁰¹ Кублій М. В. Тваринництво і мисливство... С. 149.</footnote>

<footnote n="102">¹⁰² Петегирич В. Розвиток сільського господарства... С. 208.</footnote>
від рогів оленів, лосів, сарн<fnref n="103" />. Інші археологічні знахідки заготовок кістяних виробів та відходів від рогів оленя підтверджують існування майстерні з обробки кісток у Пересопниці та Листвині<fnref n="104" />.

Археологічні розкопки також свідчать про поширення полювання на пушних звірів, для якого використовували спеціальні стріли із притупленими наконечниками (томарами), щоб не зіпсувати хутра. Багато їх було виявлено у Белзі, деякі знахідки мають окремі мітки, нанесені власниками стріл<fnref n="105" />. Це зроблено для того, щоб на полюванні було відомо, чия це здобич. Більшість стріл-томарів були кістяними та виконували подвійну функцію: ними оглушали білок та куниць, не псуючи зовнішнього вигляду хутра. Відомі також такі наконечники з розкопок на території Червена та Дорогичина<fnref n="106" />.

Мисливство на хутряних звірів (бобрів, білок, борсуків, куниць, лисиць) було досить поширеним і через те, що їхнє хутро використовували на експорт у інші країни. Німецький поет-мінезінгер Гартман фон Ауе (бл. 1065-1220) у своєму творі «Ерек» описав весілля головного героя Артура та його гостей – п'ятьох розкішно одягнених королів. Хоча Г. фон Ауе високо оцінив тканину, виготовлену в Англії, він вихваляє також якість хутряної підкладки, вважаючи, що таку річ не знайдеш ні в Русі, ні в Польщі: «... diu geville wären grâ/ das nieman anderswà/ dehein bezzer enmohte hân/ ze Riuzen noch ze Pôlân»<fnref n="107" />. Це літературне бачення підтверджується листуванням Бенедектинського аббата Екберта (1120-1184) із архиєпископом Кельна Рейнальдом (1120-1167). В одному із їхніх листів вказано, що руське хутро коштує дорожче срібла та золота: «Ruthenis pellibus que auri et argenti precio preferuntur»<fnref n="108" />. Хоча таке зауваження є досить загальним, воно вказує на найбільш

<footnote n="103">¹⁰³ Там само.</footnote>

<footnote n="104">¹⁰⁴ Терський С. В. Пересопниця... С. 45. Чайка Р. Давньоруське городище Листвин і його околиці Х–ХІ ст. Львів, 2009. С. 33.</footnote>

<footnote n="105">¹⁰⁵ Петегирич В. Розвиток сільського господарства... С. 208.</footnote>

<footnote n="106">¹⁰⁶ Kuśnierz J. Militaria z Czermna nad Huczwą. S. 118; Петегирич В. Розвиток сільського господарства... С. 208.</footnote>

<footnote n="107">¹⁰⁷ Hartmann Von Aue. Erec. Mittelhochdeutscher Text und Übertragung von Thomas Cramer. Frankfurt am Main, 1972. S. 90. Детальніший аналіз образу Русі в середньовічній німецькій міститься у роботі Berkov P. Das «russische Thema» in der mittelhochdeutschen Literatur. Zeitschrift für Slawistik. 1976. Vol. 21. P. 297.</footnote>

<footnote n="108">¹⁰⁸ Die Vision ender hl. Elisabeth und die Schriften der Aebeb Ekbert und Emecho von Schönau / hrsg. F. Roth. Brunn, 1884. P. 316.</footnote>
впізнавані товари середньовічного німецького ринку, які потра-
пляли туди з Русі. Інші європейські джерела також наголошують
на цінності руського хутра<fnref n="109" />.

Окрім цього, хутро могло також використовуватися й для місцевих розрахунків. Свого часу М. Грушевський вважав питання «шкіряних грошей» досить дискусійним, однак, зважаючи на брак дорогоцінних металів, хутра (принаймні куниць та білок) активно застосовували як допоміжний предмет у грошових операціях<fnref n="110" />. Зокрема, під час розкопок у Дорогочині було виявлено майже 16 тис. свинцевих пломб ХІ–ХІІІ ст. із різними зображеннями тризубів, святих християнської Церкви, птахів, кириличних літер. Існує гіпотеза, що ці пломби виконували роль знаків вартості хутряних грошей<fnref n="111" />: кількість шкірок «білок» зв'язувалася у своєрідну «купюру», яка скріплювалася цими свинцевими пломбами (т. зв. пломби Дорогочинського типу).

Галицькі та волинські князі були не проти збагатити свої статки не тільки сріблом і воском, але й хутром куниць, білок та бобрів, які водилися у тамтешніх землях<fnref n="112" />. Наприклад, князь Данило Романович брав данину із ятвягів «черныя коуны и бль сrebro»<fnref n="113" />. Надлі ятвяги самі пропонували володимирському князеві «воскоули б лиль бобровь ли черныхъ ли коунъ серебраль»<fnref n="114" /> в обмін на жито. На думку дослідників, «чорні куни» — це хутро куниць, тоді як «бльсребro» — це хутро горностая (як відомо зі збережених

<footnote n="109">¹⁰⁹ В анонімній французькій поемі «The Chanson d'Antioch», присвячений Першому хрестовому походу, вказано про «sables de Roussie», у німецькому епосі «Krone» авторства Генріха з Турліну згадується хутро з Русі (von Russhie), в анонімній німецькій поезії «Athis und Prophilias» розповідається про «ein brun zobil ... gevangin zu Rûzen», у романі «Mai und Beaflor» також згадано про «zwene swarze zobele ... von der Riuzen lande» (Mittelhochdeutsches Übungsbuch / ed. by C. von Kraus. 2nd ed. Heidelberg, 1926. P. 63–82, 276–279; Wis M. Ein Problematischer Farbenvergleich bei Eilhart und Veldeke: ‘... Brûn Alse Ein Bere.’ *Neuphilologische Mitteilungen*. 1992. Vol. 93. No. 2/4. P. 382).</footnote>

<footnote n="110">¹¹⁰ Грушевський М. Історія України-Руси. Т. 3. С. 351.</footnote>

<footnote n="111">¹¹¹ Ісаєвич Я. Д. Дорогичин. *Енциклопедія історії України*. Т. 2: Г–Д / ред-кол.: В. А. Смолій (голова) та ін. Київ: Наукова думка, 2004. С. 452. Також у дослідженні К. Болсуновського зібрано чимало зображень пломб із Дорогочина: Болсуновский К. Дрогичинская пломбы. Кіевѣ: тип. Г. Фронцкевича, 1894. 70 с.</footnote>

<footnote n="112">¹¹² Гудима Ю. Галицько-волинське князівство в ХІ–ХIV ст. С. 130.</footnote>

<footnote n="113">¹¹³ Ипатьевськая летопись. Стлб. 835.</footnote>

<footnote n="114">¹¹⁴ Там само. Стлб. 879.</footnote>
берестних грамот)$^{115}$. Про використання хутра як еквіваленту грошей вказував також М. Поло: «Валюта цих людей складається із золотих злитків довжиною в п'ядь і вартістю близько 5 гроссі [венеційська монета, вагою у 2,18 г срібла – Х. М.] кожен; їхня дрібниця складається з голів куниць»$^{116}$. Тож полювання використовували також і для того, щоб наповнити князівську скарбницю.

Окремі топонімічні назви річок, які відомі із літопису, загалом вказують на поширення у цих районах різної дичини. Можливо, їхні назви свідчать про переважання в ареалах цих річок певних звірів, які були ціллю для середньовічних мисливців (бобри, білки, вепри, зубри) (табл. 2).

<caption>Таблиця 2</caption>

Літописні назви річок, які вказують на поширення дичини у цих районах$^{117}$

<table><thead><tr><td>Назва річки</td><td>Рік</td><td>Літописна згадка</td></tr></thead><tbody><tr><td>Білка</td><td>1144</td><td>...и ста Всеволодъ по сеи сторонѣ града а Володимиръ ста шбоноу стороноу сшедъ с горѣ а межю ими рѣка Бѣлка</td></tr><tr><td>Бобрка</td><td>1211</td><td>...затворившю же са Арополкоу и Аволодоу в Галичи а Волидиславъ въыеде съ Оугрѣ и Чехы своими и собравъса с Галичанъы и приде на рѣкоу Бобрѣкоу</td></tr><tr><td>Бобрка</td><td>1229</td><td>...и шбѣха Даниль городъ и собрав землю Галичкоую ста на четырѣ части шкрѣтъ его и собра ў Боброкѣ доже и до рѣкъы Оушицѣ и Проута</td></tr><tr><td>Вепр</td><td>1213</td><td>Лахъ же многи избиша и гнаша по нихъ до рѣкъы Вепра</td></tr><tr><td>Вепр</td><td>1235</td><td>...а Кондратъ побѣже до Лаховъ чересъ нощь и топилса башеть ў вои его во Вепрю множество</td></tr><tr><td>Зубра</td><td>1213</td><td>Мьстиславоу же стоющоу на Зоубрьи Дмитръ прибѣже к немоу</td></tr></tbody></table>

<footnote>$^{115}$ Гудима Ю. Галицько-волинське князівство в ХІ–ХIV ст. С. 121.</footnote>

<footnote>$^{116}$ The travels of Marco Polo... P. 392.</footnote>

<footnote>$^{117}$ Ипатьевськая летопись. Стлб. 315, 730, 733, 759, 775.</footnote>
Відтак ці назви свідчать про важливість полювання серед занять галицького та волинського населення. На основі наведених даних можна встановити, яка дичина була найпоширенішою.

Вдруге мисливські таланти князя Володимира згадані у його розлогому літописному некролозі: «...глаголаше ясно їгні- гь зане бьс философъ великъ и ловче хитръ хороборъ кротокъ смирень не злобивь»<fnref n="118" />. В останніх критичних дослідженнях га- лицько-волинської частини Іпатіївського літопису запропонова- но опис зовнішності та вдачі князя Володимира, попри можливу реалістичність окремих рис, тлумачити як певну імітацію попе- редніх взірців<fnref n="119" />. Вибрані для порівняння некрологи князів Ро- мана Ростиславича (†1180) та Мстислава Ростиславича (†1180), справді, мають чимало спільних рис, так само належать пред- ставникам роду Мономаховичів (князі, до того ж, померли в один рік)<fnref n="120" />, а проте пристрасть князя Володимира до книжок і полювання, його красномовство – окремі риси, які, на думку укладача галицько-волинської частини літопису, потребували додаткового акценту.

На жаль, літописна традиція держави Романовичів не надовго пережила князя Володимира Васильковича – у 1292 р. вона обірва- лася, а пошуки можливого продовження цього літопису успіхів не мали. Це позбавило дослідників розлогого джерела з історії України, що зробило вивчення минулого західноукраїнських земель першої половини XIV ст. вкрай проблематичним. Пошук свідчень, пов'я- заних із ловецтвом у Галицькій землі та Волині, вимагає залучен- ня додаткового матеріалу.

Оригінальним та маловживаним джерелом, яке засвідчує попу- лярність ловів серед Романовичів, є грамота, яку, начебто, князь Лев Данилович дав слузі Оташку Гласкові у 1282 чи 1292 рр. на володіння с. Васичин у Галицькій землі з усіма належними правами в обмін на службу списом та із трьома стрільцями. Цей документ до наукового вжитку ввів Олег Купчинський, надрукувавши його текст (транслітерація давньоруського письма латинською мовою) із відповідними науковими коментарями<fnref n="121" />. На відміну від портретів

<footnote n="118">¹¹⁸ Там само. Стб. 921.</footnote>

<footnote n="119">¹¹⁹ Галицько-Волинський літопис. Текстологія. С. 634.</footnote>

<footnote n="120">¹²⁰ Там само.</footnote>

<footnote n="121">¹²¹ Купчинський О. Акти і документи... С. 484–490.</footnote>
інших володарів, старшому сину Данила Романовича «не пощастило» із літописною традицією – книжники не були надто прихильними до нього<fnref n="122" />. З іншого боку, князь Лев помер після 1292 р., тобто після уривання місцевого літопису. Тож посмертних характеристик і прославляння його діянь також не збереглося. Відповідно, про його особисті зацікавлення доступно обмаль інформації, а грамота, нібито видана наприкінці ХІІІ ст., дає змогу припустити, що і князь Лев активно розважався мисливством.

Досліджуваний документ досить детально окреслює територіальні межі надання, але завершується незвичним уточненням про неможливість затвердити грамоту княжою печаткою, оскільки слуга Осташко заслужив милість свого сюзерена «на ловищі». Тому документ скріпили «зубом», що не зменшувало його юридичної сили: «Na swidoczestwo naszemu lysthowy nasv yesmu peczath przywysil y zubom zapeczatal y a ze nie ymaliesmo naso y peczath y pr y ssob y, a daliesmo toth l y sth na lowisczi»<fnref n="123" />. Оригінал дарчого листа князя Лева не зберігся, але упродовж XVI ст. його декілька разів засвідчили у канцелярії польських королів. Зважаючи на відсутність первісного варіанту, а також беручи до уваги окремі недоладності у тексті (наприклад, велику кількість мікротопонімів чи нечіткість датування), О. Купчинський зробив висновок про фальсифікат, створений, можливо, упродовж XV–XVI ст.<fnref n="124" />. Такий вердикат виглядає справедливим, проте окремі елементи грамоти можуть заслуговувати на довіру.

Історик та архівіст Іван Каманін вважав, що «визнання підробок грамот князя Лева, мабуть, є ще спішним; можливо, з часом у багатьох, якщо не у всіх випадках, виявиться, що в основі лежить дійсний факт видачі грамоти, що з втратою оригінальних грамот, унаслідок різноманітних обставин (пожеж, татарських руйнувань тощо), їхні власники вдавалися до відновлення по пам'яті втраченого оригіналу, що на тому ґрунті поновлення і відбувалося викривлення грамот, що доходило до впровадження або загублення в них

<footnote n="122">¹²² Bartnicki M. Wizerunek «безчесного князя» w kronice halicko-wołyńskiej. Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. Львів, 2011. Вип. 20: Actes testantibus. Ювілейний збірник на пошану Леонтія Войтовича. С. 93–100.</footnote>

<footnote n="123">¹²³ Купчинський О. Акти і документи... С. 490.</footnote>

<footnote n="124">¹²⁴ Там само. С. 489–490.</footnote>
тих частин, які й у той чи інший час були зайві або їх бракувало»<fnref n="125" />. За таких обставин основою підробки повинен бути певний оригінальний текст або, принаймні, уявлення про нього у спадкоємців слуги Оташка. Видається, що якраз обставина дарування грамоти «на ловищі» мала би дуже добре закарбуватися у родовій пам'яті, стати своєрідною легендою. Тому участь князя Лева Даниловича у полюванні може отримати документальне засвідчення.

Грамоту для слуги Оташка заради королівського затвердження кілька разів демонстрував Христофор Васичинський, який у 1550–1558 рр. претендував на право збирати мито у селі, володіти ним та довколишніми землями. Очевидно, існували зацікавлені особи, які не вірили у правдивість документа, тому шляхтич із роду Васичинських змушений був одержувати підтвердження привілею декілька разів упродовж короткого проміжку часу. Прихильність королівської канцелярії та позитивне рішення короля свідчать, що грамота виглядала достатнім аргументом для того, щоби переконати тогочасних урядовіці. На жаль, не відомо, чи Х. Васичинський перебував у кровній спорідненості із Оташком Гласком, чи грамота на володіння потрапила до нього в інший спосіб. Однак окремі елементи у документі із ХІІІ ст. досить рідкісні: мовиться про унікальну інскрипцію («нашому вірному слузі Оташкові Гласкові»). Як відомо, інші грамоти-фальсифікати князя Лева Даниловича не містять відомостей про «вірність» одержувача.

З документа князя Лева Даниловича не зрозуміло, чи Оташко Гласко брав участь у княжих ловах. Його біографія також малодосліджена – невідомим є його походження, за що отримав від князя відповідний привілей (разом із боярським званням?). Очевидно, що він належав до військового стану тогочасного населення, адже був зобов'язаний, відповідно до тексту грамоти, служити князю списом (напевно, мовиться про особисту службу, хоча давньоруське «спис» могло би означати назву підрозділу) і виставляти трьох стрільців за потреби.

Водночас участь руської еліти некнязівського походження у полюваннях цілком вірогідна. Щоправда, підтвердити її з писемних

<footnote n="125">¹²⁵ Каманин И. Из истории подложных документов. 1. Грамота галичско-го князя Льва. Чтения в историческом обществе Нестора-летописца. 1907. Кн. 20. Отд. 5. С. 4.</footnote>
джерел складно. З літописних уривків відомо, що визначним мис-
ливцем був воєвода Тит із Берестя (нині – м. Брест у Республіці
Білорусь): «Берестыяни же собрашаса и гнаша по них башешь бо
Лаховъ двѣстѣ а Берестыянь ђ башешь бо оу них воєвода Титъ вез-
дѣсловыи моужествомъ на ратѣхъ и на ловѣхъ и тако оугонивъше
ѣ и бишаса с ними»<fnref n="126" />. Похвала для князівського воєводи у літопи-
сі – досить рідкісне явище, особливо якщо мовиться про якісь ши-
рші описи, ніж просто про відзначення ратних подвигів. У цьому
контексті привертає увагу зіставлення війни та полювання як вій-
ськової розваги; обидва явища потребують, як вказав літописець,
«моужества». Схожа конструкція зіставлення («дѣла на войнѣ и на
ловѣхъ») міститься у «Повчанні...» Володимира Мономаха<fnref n="127" />, що,
з одного боку, характеризує ідеального воїна того часу, а з іншо-
го – вказує на справді непересічну постать берестейського воєводи.

У літописі вміщено ще один сюжет, який пов'язує Берестя із
мисливським «світом». На тлі розгляду популярності полювання
серед Романовичів важливо відзначити існування спеціального
податку-утримання, що стягувався або на користь князя безпосе-
редньо, або на користь його урядників. Зокрема, у тексті літопи-
су збереглася грамота князя Мстислава Даниловича (?-після 1292)
для Берестя, мешканці якого частково підтримали заколот проти
свого нового сюзерена: князь Володимир Василькович своїм за-
повітом утвердив усі свої володіння за Мстиславом, однак части-
на городян підтримали князя Юрія Львовича. Щоби побороти та-
кий виступ, князь Мстислав «приѣха въ Берестии и речь боюромъ
своимъ есть ли ловчій здѣ шни же рекоша нетоуть існе из вѣка.
Мьстислав же речь тазъ пакъ оуставливаю на нѣ ловчее за ихъ ко-
ромолоу абы не позрѣти на нихъ кров и повелѣ писцю своемоу
писати грамотоу. Се азъ князь Мьстиславъ снѣ королевъ вноукъ
Романовъ оуставляю ловчее»<fnref n="128" />. Текст грамоти не викликає запе-
речень: О. Купчинський привертає увагу до поведінки князя-експонента листа, який замість кривавої розправи над опонентами
встановлює на бунтівних мешканців Берестя спеціальну подать<fnref n="129" />.

<footnote n="126">¹²⁶ Ипатьевская летопись. Стлб. 890.</footnote>

<footnote n="127">¹²⁷ Повчання Володимира Мономаха. URL: http://litopys.org.ua/pvlyar/yar09.htm</footnote>

<footnote n="128">¹²⁸ Ипатьевская летопись. Стлб. 932.</footnote>

<footnote n="129">¹²⁹ Купчинський О. Акти та документи. С. 350.</footnote>
Дослідники в останньому критичному огляді літопису відзначили,
що «ловчее» — податок із населення для утримання організованої
служби князівських полювань<fnref n="130" />. Традицію збирання такого подат-
ку у Бересті запровадив князь Мстислав (у його грамоті цей тер-
мін використано вперше), надалі ж «ловчее» регулярно згадується
у документах XV–XVI ст., зокрема з Литовської метрики встанов-
лено, що це утримання одержували різні литовські великокнязів-
ські урядники, зем'яни тощо¹³¹. Отже, практики виконання пови-
нностей, запроваджені за часів Романовичів, існували тривалий час
і успадковувалися навіть у період литовського панування.

Через брак джерел, на жаль, відшукати повідомлення про полю-
вання на теренах держави Романовичів у XIV ст. складно. Очевид-
но, що князі не забули цієї розваги, однак втрата літописної традиції
звузила можливості для пошуку та аналізу відповідних фрагментів.
Вказівка на мисливство вміщена у привілеї 1339 р. князя і «володаря
Королівства Русі» Юрія-Болеслава Тройденовича. У цьому документі
князь надав вірному слузі Барткові із Сандомира війтівство на маг-
дебурзькому праві у Сяноку. Відповідно до тексту документа, окрім,
власне, війтівства, князь передав Барткові та його законним спад-
коємцям право володіти шостим ланом між гаями і межами самого
м. Сянока, отримуючи з цього надання усі можливі вигоди та прибут-
ки<fnref n="132" />. Мовиться про використання орних грунтів, лук, пасовищ, боліт,
а також лісів та заростей для полювання на різних звірів і ловлі пта-
хів¹³³. Важливим є розмежування у документі двох різних видів по-
лювань – «venatione animalium et ferarum cunctarum et omnium avium
captura». У межах цього контексту привертає увагу фраза «et omnium
avium captura». Спробуємо встановити, чи йдеться про окремий вид
полювання (за допомогою птахів), чи ловлю самих птахів. Текст на-
дання має подібний формуляр і міг стати основою для написання ін-
ших грамот XIV ст. У багатьох фальсифікатах князя Лева Даниловича
трапляється цілком клішований опис, який містить згадки про «изъ
лѣсы и борьми изь рѣками и потокы ись сажавками и калоужами съ
въсѣми помиткы в лѣсѣ и в рѣках в ловищах даєм» (Грамота Лева Да-
ниловича боярину Нерунові від жовтня 1287 р.) чи «даємъ с полми

<footnote n="130">130 Галицько-Волинський літопис. Текстологія. С. 643.</footnote>

<footnote>Там само. С. 641.</footnote>

<footnote n="132">132 Купчинський О. Акти та документи. С. 193.</footnote>

<footnote>Там само.</footnote>
и сьножатми і з лоуками і ставы і млинми і з льсы і з борътми
и медовыми данми і швчими данми і совсѣми пожиткы и ловищи»
(Грамота Лева Даниловича церкві Івана Хрестителя у Перемишлі від
жовтня 1301 р.)<fnref n="134" />. Подібне розмежування концепту звіриних та пта-
шиних ловів міститься у пізніших грамотах польського короля Ка-
зимира III: «ferarum et avium»<fnref n="135" />. В одній із них, яка ґрунтувалася на
«наданнях найясніших руських князів», надано право ловити різних
«ferarum et avium», які є зараз на землі, а в майбутньому можуть бути
під землею «quae nunc ibi super terram sunt, et sub terra in futuro»<fnref n="136" />. В
іншому документі, у якому Казимир III підтверджує, начебто, при-
вілей князя Лева Даниловича, знаходимо ще один схожий вираз про
передачу отримувачу привілея луків, пасовищ, лісів, продуктів борт-
ництва та тваринництва, а головне – усіх вигод від полювання, ловлі
та рибальства (aucupationibus, mellificiis, piscationibus<fnref n="137" />). Відокрем-
лення полювання від ловлі птахів також міститься в інших грамо-
тах-фальсифікатах князя Лева Даниловича. Розрізнення Venacionibus
й Aucupationibus є у двох документах-підтвердженнях Казимира III<fnref n="138" />.
Тож існувала певна традиція у тлумаченні мисливства на птахів та
звірів у руських землях і вживанні окремих канцелярських висловів,
які загально підтверджували ті чи ті надання. Функціонувало певне
«бюрократичне» кліше, яке використовувалося для позначення прав
володіння землею і користування усіма можливими прибутками та
користю від неї, утім також був дозвіл на полювання і вилов диких
птахів. Отже, як вдалося встановити на основі пропонованого ана-
лізу, у грамоті князя Юрія-Болеслава Тройденовича ішлося саме про
полювання на птахів та звірів. Традиція такого полювання була добре
відома у наступні десятиліття, коли польські володарі, затверджуючи
привілеї руських князів, використовували схожі формули та означен-
ня у документах. Привілей для слуги Бартка, автентичність якого не
викликає заперечень, подібний до надання князя Лева Даниловича
для слуги Остафія, про що йшлося раніше. Водночас на тлі надання
магдебурзького права Сяноку вказівка на мисливський привілей для

<footnote n="134">¹³⁴ Схожий принцип підтвердження дарчої грамоти використовується у пізніших пам'ятках. Там само. С. 790.</footnote>

<footnote n="135">¹³⁵ Там само. С. 777.</footnote>

<footnote n="136">¹³⁶ Купчинський О. Акти та документи. С. 777.</footnote>

<footnote n="137">¹³⁷ Там само. С. 782.</footnote>

<footnote n="138">¹³⁸ Там само. С. 785, 795.</footnote>
слуги Бартка привертала не так багато уваги. Невідомо, які заслуги
мав цей урядник перед князем Юрієм-Болеславом, але щедре надан-
ня вказує також на його мисливський «інтерес», притаманний усім
«людям меча» у середньовіччі.

Полювання на птахів має також певний іконографічний сюжет. На одному зі срібних пластинчастих браслетів, який походить із відомого Молотівського скарбу (XIV ст.)*, в шести арках (по три на кожній стулці) з колонами і капітелями вміщено гравіровані малюнки. Так, на одній із них зображено двох різних птахів із розкинутими крилами, а в центральній – тризубець, який скоріше нагадує досить складну розетку з розквітлими кінцями. На другій стулці також є зображення птахів, а між ними – постать мисливця в гостроверхій шапці. Він тримає у правій руці спис, а в лівій – здобич – птаха з довгим хвостом (рис. 5)<fnref n="139" />.

<figure><img src="image_6.png" /><figcaption>Рис. 5. Зображення мисливця зі списом та упольованим птахом (?)
на браслеті з «Молотівського скарбу»</figcaption></figure>

<footnote>* Молотівський скарб, який складався з предметів давньоруського мис-
тецтва, був знайдений у 1896 р. у с. Молотів (Жидачівщина).</footnote>

<footnote n="139">¹³⁹ Коваль І., Миронюк І. Сучасна археологія княжого Галича і Галицької землі. Івано-Франківськ: Нова Зоря, 2015. С. 135.</footnote>
Полювання на птахів досить міцно укорінилося у свідомості галицької еліти: багато зображень птахів містяться на т. зв. Дорогочинських пломбах, які використовувалися для скріплення «хутряних грошей» з метою проведення середньовічних торгових операцій (рис. 6).

<figure><img src="image_7.png" /><figcaption>Рис. 6. Приклади Дорогочинських пломб із зображеннями різних диких птахів<fnref n="140" /></figcaption></figure>

Про поширеність полювання на птахів у руських землях також свідчить середньовічна німецька література, зокрема «Пісня про Нібелунгів», яка, за загальноприйнятою версією, створена у 1205 р.<fnref n="141" />. У 22-й пригоді розповідається, що русини, греки, поляки та інші народи прибули разом із легендарним королем Етцелем, утім, із вихідцями з Києва та печенігами, які вільно стріляли в птахів: «Von Riuzen und von Kriechen/ den Poelän unt den Walachen/ ir ross diu vil guoten/ swaz si site heten,/ Von dem lande ze Kiewen/ unt die wilden Petschenaere./ Zu schießen nach den Vögeln/ Mit Kräften sie die Pfeile»<fnref n="142" />. Згадка про різні народи у цій поемі виражає не тільки традиційні уявлення, а й нові етнічні концепції, що склалися у свідомості німців у XII–XIII ст. під впливом торгівельного та політичного обміну з Руссю<fnref n="143" />. Автор «Пісні про Нібелунгів» механічно

<footnote n="140">¹⁴⁰ За виданням: Болсуновский К. Дрогичинскія пломбы. 70 с.</footnote>

<footnote n="141">¹⁴¹ Berkov P. Das «russische Thema»... P. 303.</footnote>

<footnote n="142">¹⁴² Helmut de Boor. Das Nibelungenlied nach d. Ausg. von Karl Bartsch. Brockhaus: Wiesbaden. 1972. S. 216. Також див.: Sager A. Hungarians as vremde in Mediale Germany. *Meeting the Foreign in the Middle Ages* / ed A. Classen. New-York: Routledge, 2016. P. 107.</footnote>

<footnote n="143">¹⁴³ Berkov P. Das «russische Thema»... P. 304. Також див.: Keller M. Perspektiven: Vorstellungen von «Riuzen» in der deutschen Literatur des Mittelalters. *Russen und Rußland aus deutsdier Sicht 9–17 Jahrhundert*. München: Wilhelm Fink Verlag, 1988. S. 86–87.</footnote>
поєднав старі уявлення із новими, так що у підсумку виникли пев-
ні неузгодженості, однак показовим є те, що автор створив надзви-
чайно повчальну та динамічну загальну картину уявлення про Русь
як багату на дичину землю. З одного боку, їхнє кількісне перераху-
вання повинно посилити екзотичність описаної сцени, а з іншого –
демонструє уявлення середньовічного німецького дворянина про
те, що руські землі були чудовими мисливськими угіддями, що від-
значено у європейському героічному епосі. Крім цього, окремі на-
тяки на популярність соколиного полювання містяться у записах
мандрівника М. Поло, який вказував, що володіння Русі надзви-
чайно широкі, і тут у великих кількостях водяться соколи і сапса-
ни, яких часто продають також в інші країни<fnref n="144" />. Щоправда, венеці-
йський мандрівник писав про Русь загалом, і невідомо, наскільки
землі Романовичів перебували у фокусі його уваги.

У літописі мало згадок про мисливських птахів, фактично, ідеть-
ся про один епізод, у якому фігурує образ сокола. Близько 1231 р.
біля Шумська відбулася битва Романовичів проти галицько-угор-
ських військ, яким командував королевич Андрій (1210–1233). У
досить ґрунтовному описі битви міститься неоднозначний епізод:
«...приехшим'є же соколом стр'єлцем'е и не ст'єрп'єв'єшим'є же
людем' избиша џ' и роздрашас'а»<fnref n="145" />. У перекладі Леоніда Махнов-
ця вказано про «соколів-стрільців»: «Але приїхали соколи, стріль-
ці [Данилові], і не видержали люди [Андрієві] – вони побили їх, і
ті прийшли в замішання»<fnref n="146" />. Однак, на мою думку, у цьому епізоді
застосовано порівняння: стрільці прибули як соколи на поле бою і
накинулися на угорських воїнів. Фрагмент потребуватиме подаль-
шого обговорення, зокрема в філологічному конткесті.

Семантика сокола відома і з раніших руських пам'яток, зокрема
зі «Слова о полку Ігоревім». У цій пам'ятці сокіл згадується 16 ра-
зів, насамперед як образ, що характеризує князів. Єдиний виня-
ток – це порівняння перстів легендарного співця Бояна із сокола-
ми, які він спускав на стадо лебедів (образно – на струни гуслів)<fnref n="147" />.

<footnote n="144">¹⁴⁴ The travels of Marco Polo... P. 392.</footnote>

<footnote n="145">¹⁴⁵ Ипатьевская летопись. Стлб. 768.</footnote>

<footnote n="146">¹⁴⁶ Літопис руський. ХМІ. 8(2?).tx 1231.</footnote>

<footnote n="147">¹⁴⁷ Ироическая пьёнь о походѣ на половцовъ удѣльнаго князя Новагоро-
да-Сѣверскаго Игоря. Святославича. Москва: Въ Сенатской Типографіи, 1800.
С. 4.</footnote>
В інших випадках соколів виразно порівнювали з князями, зокрема організатору походу Ігорю Святославичу (1151–1202) та іншим воїнам присвячено такі слова: «Не буря соколы занесе/ чрезъ поля широкая»<fnref n="148" />. Описуючи князя Романа Мстиславича, невідомий автор «Слова...» використав метафоричне порівняння «високо плаваєши на дѣло въ буєсти/ яко соколъ на вѣтрехъ ширяся/ хотя птицю въ буйствѣ одолѣти»<fnref n="149" />. Тож порівняння із соколами передусім стосується князів. Семантичні благородство, сила та сміливість цих птахів мали б акцентувати на воїнських якостях руських володарів. Згадка літописця Романовичів про прибуття стрільців як соколів не суперечить існуючій літературній традицій, коли князів та дружинників порівнювали із цими хижими птахами. У Київському літописі містяться унікальні свідчення про полювання Ігоря Святославича, яке він здійснював у полоні з дозволу половців: «...но волю ємоу даихоуть гдѣ хочеть тоу ъздашєшє и юєстрабомъ ловашєшє а своїх слоугъ съ ё и съ ї с ним ъздашєшє сторожеві»<fnref n="150" />. Невеликий уривок важливий не тільки тому, що вказує на почесні умови «ув'язнення» новгород-сіверського володаря, а й на те, що він займався мисливством із яструбами. На жаль, інших свідчень про полювання на хижих птахів дуже мало. Однак «Слово...» містить також вказівку на те, що князь Ігор здійснював лови під час втечі з половецької неволі. Відтак, полювання на хижих птахів, характерне для тогочасних європейських еліт, на Галицькій та Волинській землях має досить скромну джерельну основу. Однак сумніватися у тому, що таке явище існувало, не доводиться. Навіть зі збережених свідчень помітно, що розрізнялися полювання на велику здобич та на птахів. Водночас семантика сокола глибоко вкорінилася у культуру тогочасного суспільства. Відтак віднайдення нових джерел (як писемних, так і археологічних) дасть змогу ширше дослідити роль полювання на птахів на землях держави Романовичів.

Отже, полювання як елітна середньовічна розвага було популярним серед Романовичів та боярського оточення. Окремі сюжети, які збереглися у літописі, напевно, не передають усього захоплення мисливством, а є лише певним відлунням, на основі якого

<footnote n="148">¹⁴⁸ Ироическая пѣснь... С. 6.</footnote>

<footnote n="149">¹⁴⁹ Там само. С. 31.</footnote>

<footnote n="150">¹⁵⁰ Ипатьевская летопись. Стлб. 649.</footnote>
непросто робити узагальнення. Напевно, князі (і королі Данило Романовича та Юрій Львович) разом із боярами, вірними слугами мали би полювати значно частіше, ніж про це повідомляв літописець. Водночас ловецтво виконувало свій утилітарний аспект (забезпечувало князів та бояр харчуванням і виконувало важливу роль у грошовому обміні). Але Романовичі також розважалися полюючи. Наприклад, сюжет про заснування м. Холм, якщо залишити за дужками можливе літературне коріння, не вказує на легальну потребу у їжі, натомість демонструє зацікавлення у полюванні, як в елітному дозвіллі. Також мисливство у XIII–XIV ст. було привілеєм – проаналізовані грамоти князів Лева Даниловича (насамперед фальсифікатів, що видавалися від його імені) та Юрія-Болеслава Тройденовича вказують на особливу роль цього елітного заняття, реалізувати яку можна було лише із дозволу княжої влади. Така «потрійна» структура перетворювала полювання на важливий соціальний феномен, який споріднював галицько-волинську еліту із європейським воїнством.

Христина МЕРЕНЮК