kroppsarbete, men sysslolös var den inte. På 1700-talet förväntades både adelsdamer och adelsmän föra ett nyttigt liv och inte sitta sysslolösa. Vad man förstod med nyttigt var förstås bundet till stånd och kön. Ilmakun-nas konstaterar att begreppet "skrytkonsum-tion" (*conspicuous consumption*), som lanserades av Torstein Veblen 1899, inte är adekvat för adelns konsumtion på 1700-talet. Högadeln stod själv högst i konsumtionshierarkin och hade inget behov att efterlikna någon. Kon-sumtionen hade i det hierarkiska ståndsamhäl-let ett enormt symboliskt värde i alla stånd och livsområden. Ur adelns egen synpunkt var dess livsstil och konsumtion rationella så länge som de tjänade adelns målsättningar.

Marjatta Rahikainen

Trude Kolderup, *Le goût de l'inachèvement: esthè-tique et narration dans l'œuvre de Marivaux* (Oslo: Solum forlag / Paris: L'Harmattan, 2010), 275 s.

Det hör inte precis till vanligheten med nor-diska publikationer av eller om Marivaux. Det nationella svenska bokregistret Libris upptar bara ett fåtal titlar på pjäser eller romaner i översättning, men inte någon studie av format utgiven på något nordiskt förlag. Det är där-för särskilt glädjande att se, att Trude Kolde-rups utmärkta avhandling från 2005 nu ges ut i bokform i en samproduktion mellan Solum forlag och franska L'Harmattan.

Internationellt sett är det kanske Marivaux dramatik som tilldragit sig det största intres-set på senare år. Den enda nordiska monografin som nämns i litteraturlistan i den aktuella bo-ken är John-Kristian Sanakers *Le discours appri-voisé: essai sur le dialogue de Marivaux* (1987), även den på Solum forlag, och den har hittills stått ganska unik. Nu kommer alltså ännu en norsk studie ägnad Marivaux och den här gången är

det hans romaner som står i fokus, närmare bestämt hans sista stora romaner, *La vie de Ma-rianne* och *Le paysan parvenu*. Båda är skrivna och publicerade periodiskt, och båda har förblivit ofullbordade. Kolderup ser just i denna teknik ett karakteristiskt drag som går igen i mycket av det som Marivaux har skrivit och som också förklarar mycket av hans estetik.

Studien är indelad i två delar. Första delen analyserar Marivaux estetik utifrån det ofullbordade som princip. Den visar tydligt på Marivaux som en av de första moderna förfat-tarna, som i sina texter – dramatik och romaner – bröt mot det klassiska skönhetsidelet, där allt skulle vara väldefinierat, välordnat och välavslutat i enlighet med Aristoteles före-skrifter. Under det tidiga 1700-talet hyllades i stället det odefinierbara, det oordnade och det oavslutade – "un je-ne-sais-quoi" – som rea-listiskt och därför överlägset det traditionellt sköna. Barocken fick vika för rokokon. Det fulländade är vetskapen om att allting är ofull-ändat, så skulle man kunna formulera Marivaux filosofi. För övrigt kan man säga att Marivaux med sina skrifter bidrog till att förändra synen på filosoferna under 1700-talet, till vars skara han uppenbarligen även räknade sig själv.

Andra delen är en narratologisk under-sökning av de två romanerna utifrån Gérard Genettes begrepp "historia", "berättelse" och "berättande". Båda romanerna uppvisar en labyrintisk struktur, där flera olika berättel-ser bildar olika nivåer, så kallad *mise-en-abyme*, men där själva berättandet utgör en fören-ande princip. Båda romanerna har berättaren själv som subjekt och berättelserna är därmed – per definition – ofullbordade, eftersom de utgör berättarnas levnadshistoria, vilken bara kan avslutas med berättarens död och därför omöjliggör ett slut på berättelsen.

Det är ofrånkomligt i en studie över Marivaux, även om ämnet här är begränsat till hans romaner, att också gå in på hans dramatik och hans mycket speciella sätt att skriva dialog, i synnerhet som båda romanerna framställs
som om de vore muntliga berättelser (Mari-
anne "pladdrar"). Även om språket som sådant
inte här står i centrum, förekommer det ändå i
en lång rad citat ur pjäserna, som underbygger
de teser som framställs. Till och med det ofta
missförstådda – och misshandlade – begrep-
pet marivaudage, ursprungligen en nedsättande
benämning på preciositeten i den dramatiska
diskursen hos Marivaux, får här sin upprät-
telse genom att det behandlas utifrån samma
kriterier som ligger till grund för analysen i
sin helhet. Även dialogen är till sin karaktär
ofullbordad, en pågående diskurs som gestal-
tar en ständig förändring och förskjutning hos
dramats personer. Kolderup går till och med så
långt att hon jämför Marivaux dramatiska dis-
kurs med Jacques Derrida och dennes berömda
teori om "la différence". Genom sin ställning
mitt emellan sant och falskt får det dramatiska
språket också ett högre realistiskt värde, ett
uttryck för en person i ständig förvandling,
något som är utmärkande också för de gestal-
ter vi möter i Marivaux romaner. Kanske är det
just detta som gör att vi upplever Marivaux
romaner – liksom hans pjäser – som öppna
konstverk, och som gör honom så tilltalande
för nutida läsare.

Ett annat uttryck för det dramatiska – eller
rättare sagt teatrala – i de situationer romaner-
nas huvudpersoner ställs inför är det spel med
blickar som personerna utsätts för eller själva
levererar. Liksom på teatern blickarnas spel är
centralt för hur personerna uppfattas och uppf-
fattar sig själva i relation till sin omvärld, blir
också blickarnas spel i romanerna avgörande
för hur till exempel huvudpersonen Marianne
ser på sig själv men också uppfattas av andra
som hon möter. Berättarjaget i de båda roma-
nerna försätter sig själva "en situation", precis
som skådespelaren på teatern, både i förhål-
lande till sina "medspelare" och till sina läsare,
det vill säga till sin publik.

Sammantaget är det en väl argumenteran-
de och genomarbetad studie, som med hjälp
av det ofullbordade som analysverktyg kastar

nytt ljus över Marivaux och hans marivaudage,
och som på ett övertygande sätt förhåller sig
till – och även lyckas skriva in sig i – den sam-
tida Marivaux-kritiken. Boken är skriven på
god franska, idiomatisk och välformulerad. Att
det trots allt förekommer några missklädsam-
ma "coquilles" får väl snarast det samproduce-
rande franska förlaget ta på sig ansvaret för.

Sven Åke Heed

Sofia Kotilainen, *Suvun nimissä: nimenannon käytännöt Sisä-Suomessa 1700-luvun alusta 1950-luvulle*, Bibliotheca Historica 120 (Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008), 423 s.

Sofia Kotilainen studerar i sin avhandling *Su-
vun nimissä: nimenannon käytännöt Sisä-Suomessa
1700-luvun alusta 1950-luvulle* (I släktens namn:
namngivningspraxis i det inre av Finland från
början av 1700-talet till 1950-talet) ett intres-
sant och bara lite undersökt tema: namngiv-
ning på landsbygden i Finland under ett långt
tidsavsnitt. Hon har undersökt vilka namn
som har valts under olika tider, praxis kring
val av namn och namnbruk samt hur valen har
påverkats av idémässiga förändringar och ut-
vecklingslinjer. Namnskicket under tiden från
1700-talets början till 1900-talets mitt speg-
lar bland annat samhällets modernisering.

Arbetet är till sitt grepp mångvetenskap-
ligt. Det står närmast den mentalitetshisto-
riska forskningstraditionen, men Kotilainen
har också tagit intryck av genusforskning och
applicerar ett könsperspektiv på namnbruket.
Därutöver gör hon bruk av de från sociologin
i historievetenskapen införlivade begreppen
socialt och kulturellt kapital. Teoretiskt gör
Kotilainen boskillnad med språkvetenskapen
genom att tala om namngivningspraxis och
namngivningsbruk, i stället för att använda det
av lingvister brukade begreppet namnsystem.