# DĖL PROSPERO MERIMĖ NOVELĖS „LOKIS“
SALTINIŲ

Tomas VENCLOVA

A. D. Michailovui
su nuoširdžia padėka

1. „Lokis“ yra paskutinioji Prospero Merimė novelė, parašyta po ilgos kūrybinės pertraukos <fnref n="1" />. Tai vienas iš populiariausišio autoriaus veikalų. Dramatiškumu, slėpininga atmosfera, kolorito ir charakterių originalumo, visų detalių funkcionalumu jis išsiskiria net Merimė kūrybos fone ir gali būti laikomas klasikine prancųži novelistikos pozicija. Neabjetinios įtakos „Lokio“ fantastikai padarė E. T. A. Hofmanas, E. Po ir S. Nodė; minimoji novelė, turinti ironiško elemento, iš dalies, matyt, yra ir šių autorių parodija <fnref n="2" />. Kai kurie bruožai (paveldimumo tema) suartina „Lokį“ su natūralistų kūriniais; susidomėjimas mitų, pasąmonės ir persversijų pasauliu čia tarsi pranašauja XX a. literatūrines naujoves.

„Lokis“ išverstas į daugelį pasaulio kalbų, taip pat ir į lietuvių kalbą <fnref n="3" />. Turimomis žiniomis, jis yra du kartus inscenizuotas <fnref n="4" /> ir kartą ekranizuotas <fnref n="5" />. Merimė novelės motyvais sukurta D. Lapinsko opera „Lokys“, pastatyta Čikagoje lietuvių emigrantų <fnref n="6" />.

<footnote n="1">¹ Si novelė pirmą kartą išspausdinta „Revue des Deux Mondes“ (1869.IX.15) pavadinimu „Le Manuscrit du Professeur Wittembach“ ir perspausdinta pomirtiame rinkinyje „Dernières Nouvelles de Prosper Merimėe“ (Paris, 1873) antrašte „Lokis“. Ji priklauso trijų paskutiniųjų Merimė novelių grupei (drauge su „Zydruoju kambariu“ ir „Džumanu“) ir yra parašyta iš jų vėliausiai.</footnote>

<footnote n="2">² Verta pastebėti, kad „Lokis“ savo ruožtu galėjo turėti įtakos A. Birso novelei „Panteros akys“ ir kt.</footnote>

<footnote n="3">³ Lokys, „Lietuva“ (JAV), 1911, Nr. 28–37; Lokis, Lietuvių Legenda, vertė L. Juras, Chicago III., 1915; Lokys, Profesoriaus Vitenbacho rankraštis. „Lietuvos Žinios“, 1931, Nr. 228–236, 238; („Lokis“ yra antrasis Merimė kūrinys, išverstas į lietuvių kalbą, po „Baltriamiejaus nakties“).</footnote>

<footnote n="4">⁴ Lokis, drame en deux actes de Ch. Esquier, Paris, 1906. A. Луначарский, Медвежья свадьба, Москва, 1924.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Kino filmas «Медвежья свадьба» pagal A. Lunačiarskio pješe išėjo į ekranus 1925 metais. Plg. H. Луначарская-Розенель, Память сердца, Москва, 1962, стр. 397–407, 413.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Zr. „Kultūros barai“, 1967, Nr. 11, p. 80.</footnote>
„Lokio“ genèze ir yatyptès paliejamos eilėje studijų apie Merimè gvenimą bei kūrybą<fnref n="7" />. Specialia „Lokii“ skirta plati R. Smitleino studija, prie kurios pridėtas ir novelès tekstas su komentarais bei septynio-lika V. K. Jonyno graviūrų<fnref n="8" />. Lietuvą tyrinėtojo novelą pirmiausia gali sudominti kaip ankstvyas ir savotiškas prancūzų—lietuvių literatūrių išrių atvejis (jos veiksmas vyksta 1866 metais Lietuvoje ir pavadinimas paimtas iš lietuvių kalbos). Siuo požiūriu „Lokj“ nagrinėjo M. Urbšie-nė<fnref n="9" />; S. Užkuraitė atpasakojo kai kuriuos R. Smitleino teiginius <fnref n="10" />. Sian-dien, pasirodžius plačiam Merimè laškų rinkiniu<fnref n="11" />, galime žymiai papildyti ir patikslinti žinias apie lietuviškuosius „Lokio“ šaltinius. Siam tikslui ir skirtas mūsų darbas.

2. „Lokio“ siūžetas turi analogijų su pasaka apie „lokiu sūnu“, popu-liaria įvairjoose tautose (Aa-Th 301, B50 <fnref n="11" />). Sis motyvas gerai pažsta-mas ir lietviams<fnref n="12" />, o taip pat latviamis <fnref n="13" />. Aplamai, mitas apie žmogas ir gyvulo hibridą dažnas tiek europiniame, tiek ir kituose kultūriniuose arealuose; jis siejamas su totemizmu ir ankytvaiais ir firmykščių visuomenių draudimais <fnref n="14" />. Istorija apie lokio sūnu pasakojama Sakso Grama-tiko (Gesta Danorum 10) ir atkartojama Bandelo „Tragiškosiose istori-jose“, kurias ir prancūzų kalbą išvertė Belforė (1572). Kaip tik su šiuo tekstu Merimè ir galėjo susidūri (1833 metais jį, kaip vertimą iš „senovės danų metraštininko“, išspausdino „Revue de Paris“; Merimè tuomet buvo „Revue de Paris“ bendradarbis). Yra žinoma, kad Saksą Gramatiką Merimè skaitė ir 1852 metų liepos mėnesi <fnref n="15" />.

<footnote n="7">⁷ A. Filon, Mérimée et ses amis, Paris, 1894; I. Polikowsky, Prosper Mérimée, le caractère et l'œuvre littéraire, Genève-Carouge, 1910; K. Falke, Die ro-mantischen Elementen in Prosper Mérimées Romanen und Novellen, Halle, 1915; M. L. Pailleron, Prosper Mérimée et le filleur de l'Ours, „Revue de Paris“, 1er octobre 1920; J. W. Hovenkamp, Mérimée et la couleur locale, Paris, 1928; P. Trahard, La vieillesse de Prosper Mérimée, Paris, 1930; H. Martineau, Romans et nouvelles de Prosper Mérimée, Paris, 1934; A. Billy, Mérimée, Paris, 1959; F. P. Bowman, Prosper Mérimée, Berkeley-Los Angeles, 1962.</footnote>

<footnote n="8">⁸ R. Schmittlein, Lokis, la dernière nouvelle de Prosper Mérimée, Bade, 1949. (Toliau—Corr. gén.).</footnote>

<footnote n="9">⁹ M. Urbšienė, Prospero Mérimée lietuviška novelė „Vairas“, 1930, Nr. 4; „Lokio“ pėdomis „Vairas“, 1932, Nr. 10.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ S. Užkuraitė, Prancūz rašytojas ir Lietuva. „Bibliotekas darbas“, 1964, Nr. 5.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ P. Mérimée, Correspondance générale, t. I—XVII, Paris—Toulouse, 1941—1964. (Toliau—Corr. gén.).</footnote>

<footnote n="12">¹² Yra užrės keliolika lietuviškų pasakų apie heroju, kurio tėvas yra lokys (Bas. LPY IV, Nr. 219 ir kt.); kai kuriuose variantuose tėvas yra kunigas, o meška — motina (Bas. LPY III, Nr. 201 ir kt.).</footnote>

<footnote n="13">¹³ Plg. literatūriškai apdoroto variantą — A. Pumpuro „Lačplės“ (1888).</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Plg. R. H. Nocón, Kobieta w žyciu Indian Ameryki Poludniowej, Katowice, 1967, s. 109—114. Lokio ir lokio sūnaus vaidmu mitologijoje išanalizuotas knygoje: B. Иванов, В. Топоров, Славянские языковые моделирующие семиотические системы, М., 1965, стр. 159—165.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ 2r. Corr. gén. VI. p. 394; taip pat RSL, p. 37—38.</footnote>
Taigi galima tvirtinti, kad „Lokio“ pagrindas džalies yra folklorinis. Kita vertus, yra žinomas vienas tam tikros Merimė teksto folklorizacijos atvejis (žr. žemiau).

3. Pirmąją užuominą, turinčią ryšio su „Lokio“ siužetu, randame Merimė laiške Lizai Lachman-Pšezdzieckai, rašytame 1867 metų birželio 25 dieną:

„Atrodo, Jūsų laukia labai nerami vasara. Jūs taip pasakojate man apie medžioklė, jog, manau, jau trokšate atsidurti vilko, gal net lokio akivaizdoje. Nekalbėsime apie pirmąjį šlykštų žvėrį, bet matytis su lokiu aš jums griežčiausiai draudžiu: lokiai pernelyg prastai išauklėti ir negerbia medžiojančių damu“ <fnref n="16" />.

Manoma, jog L. Pšezdziecka (Kosciuškos anūkė, imperatorienei artimas asmuo ir Merimė draugė) yra „Lokio“ veikėjos Ivinskos prototipas, o visa novelė — Merimė ir Pšezdziekos santykį parafrazė <fnref n="17" />.

Tolesnė „Lokio“ genezė lengvai susekama iš Merimė laiškų „nežinomajai“ — Ženi Daken ir kitiems asmenims (šie laiškai, kaip ir laiškas L. Pšezdzieckai, publikuoti jau senokai ir yra panaudoti R. Smitleino studijoje). 1868 metų rugsėjo 3 dieną Merimė rašo Daken:

„Bet dar įstabiau tai, kad baigęs viena, pradėjau kitą; šis jaunatvės ligos paaštrėjimas mane baugia, tarsi antra kūdikystė. Zinomai, visa tai nėra skiriama publikai. Kada viešėjau pilyje, ten buvo skaitomai įtabūšs dienų romanan — visiškai man negirdėtį autorių. Pastarojo novelėje pamėgdžioju tuos ponus. Viskas vyksta Lietuvoje — šalyje, kurią Jūs gerai pažįstate. Ten kalbama beveik grynu sanskritu. Vienai ižymiai tos šalies damai medžioklėje atsitinka nelaimė: ją sučiumpa ir nusineš beširdis lokys, ir dėl to ji išeina iš proto; bet vis dėlto ji pagimdu puikaus sudėjimo berniuką, kuris išauga į žavų vyriškį; tačiau jį kamuoja juodos mintys ir nesuprantami įgeidžiai. Jis veda ir pirmą vėstuvіų naktį suėda savo žmoną visai žalią. Jūs žinote visus siūlus, nes aš juos Jums išnarplioju, ir lengvai atspėsite, kodėl tai atsitiko. Todėl, kad tas pona yra neteisėtis ano neišauklėtė lokio sūnus. Che invenzione prelibana. Prašom pasakyti man savo nuomone“ <fnref n="18" />.

Pirmoji novelė, kurią čia mini Merimė, yra „Džumanas“; pilis — Fontenblo netoli Paryžiaus. Laiškas, rašytas rugsėjo 20 dieną poniai Deleser, rodo, jog apsakymas skirtas pirmiaus imperatorienei Euge-nijai (Napoleono III žmonai Eugenijai Monticho, su kuria rašytojas artimai bičiuliavosi); jos salone buvo įprasta balsu skaityti baisias istorijas:

<footnote n="16">¹⁶ Corr. gén. XIII, p. 529.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Plg. RSL, p. 123–132.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Corr. gén. XIV, p. 233. Itališki žodžiai reiškia „Kokia žavi fantazija“. (Citata iš Rosinio operos „Sevilijos kirpėjas“.)</footnote>
„... Grįžęs iš Fontenblo ėmiau rašyti noveles. Dabar rašau antrają. Fontenblo buvo skaitomos visikios kvailystės, ir panorau parašyti jos didenybei ką nors, kas atitiktų jos skonį; taigi paėmiau patį netikėčiausią ir žiauriausią siužetą, kokį galėjau, bet jis pagaliai ėmė man patikti, ir, jei turėčiau drąsos pradėti iš naujo, gal būt, padaryčiau ką nors pakenkiamo“ <fnref n="19" />.

Rugsėjo 22 d. Merimė žada atgabenti savo „išdaigėlę“ Deleser, jei ji to panorésianti <fnref n="20" />. Daken, susipažinusí su pirmąja novelės redakcija, pataria autoriui sušvelninti siužetą. Ginčas tuo klausimu atspindi Merimė laiške jai rugsėjo 29 d.:

„Kada ją (novelę. — T. V.) Jums skaičiau, mačiau iš Jūsų veido, kad nesutinkate su mano sumanymu. Man belieka priimti jūsiškį. Ar manot, kad mažiau skrupulingas už Jus skaitytojas patikės bobiška pasaka apie blogą akį? Vadinasi, tai tik lokio žvilgsnis atėmė vargšei moteriai protą ir buvo jos garbingojo sūnaus kraugerškų instinktų priežastis. Bus taip, kaip norite. Visada mielai priimdavau Jūsų patarimus, bet šį kartą Jūs tuo tikpnaudžiaujate“ <fnref n="21" />.

Laiške Deleser spalio 11 d. skaitome:

„Siek tiek sušukavau savo lokį, ir skrupulingieji, kurie nepripažjsta sukryžminimo su lepečkojais, galės manyti, jog herojaus keistenybės atsirado dėl nėščios moters baimės ar fantazijos. Visi tuo tiki, ir mano motina manė, jog dėl kai kurių mano ydų kalta ją išgąsdinusí beždžionė“ <fnref n="22" />.

Novelės spausdinti Merimė iš pradžių nesirengia (laiškas F. Biulozui spalio 17 d.<fnref n="23" />). „Lokio“ genezė ryškėja dar iš laiškų Deleser 1868 m. gruodžio 7 d., 1869 m. vasario 17 d., kovo 17 d., liepos 22 d.<fnref n="24" />, Daken 1869 m. sausio 2 d., rugpiūčio 5 d.<fnref n="25" />, gr. Ž. A. Gobino (žinomajam rasių nelygybės teorijos autoriui) 1868 m. lapkričio 29 d., 1869 m. rugsėjo 12 d.<fnref n="26" /> ir kt. Savotiškai įdomus laiškas Daken 1869 m. vasario 23 d.:

„Manau, mano Lokys pasirodys Jums padoresnis naujuoju pavidalu. Kai užeina noras, darau iliustracijas, kad galėčiau dovanoti imperatorieinei, grįžęs į Paryžių. Žinoma, vaizduoju ne visas scenas — praleidžiu, pavyzdžiui, tą, kur lokys užsimiršta“ <fnref n="27" />.

1869 m. vasarą Merimė perskaitė novelę Sen-Klu pilyje imperatorieinei ir jos rateliui; skandalo nebuvo, ir jis ryžosi „Lokį“ išspausdinti.

<footnote n="19">¹⁹ Ibid., p. 245.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Ibid., p. 248.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Ibid., p. 255.</footnote>

<footnote n="22">²² Ibid., p. 264.</footnote>

<footnote n="23">²³ Ibid., p. 271.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Ibid., p. 319—320, 397, 426, 556.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Ibid., p. 353, 569.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Ibid., p. 309, 612.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Ibid., p. 404.</footnote>
Novelės siųžeto aštrumą pajuto, atrodo, tik princesė Julija, kuriai Merimė 1869 m. rugėsjo 18 d. ar 25 d. parašė humoristinį mistifikuojantį lašką:

> „Jūs iškėlėme no labai sunkų klausimą, kurio a vė niekad nedrįsau diskutuoti. Lokys žuvo neatskleidęs paslapties. Bloga akis, išgastis ir pavydas viską puikiai paaiškina — ypač tai, kodėl vaikai ne visada panašūs į savo tėvą. Galiu Jums rekomenduoti tik dr. Freberio straipsnį Sankt-Peterburgo „Severnaja Gazeta“, kur jis aptaria įvykį, bet nedaro išvadų. Nelaimingasis jaunuolis kaip reikiant nesuprato savo jausmų panelei tikrosios prigimties, suprato tik ją suėdės“<fnref n="28" />.

4. „Lokiui“, kaip daugeliui Merimė novelės, būdinga egzotiška scheinėrija. Cia gana vykusiai, nors ir lakoniškai pavaizduotas Lietuvos girių per pelkiu peizažas, kasdieninė buitis, žalčio kultas, aprašytas lietuviškas piliakalnis. Egzotiško aksesuaro vaidmieną atliektai pati lietuvių (žemaičių, Mer. jomaštique, jmoude) kalba. Novelėje, iškyrus pavadinimą, rasime lietuviškos žodžius daínos, pasakos, kapas, Pirkuns (Perkūnas), wāiedelote (vaidila); lietuviškas taip pat ir epigrafas Miszka su Loikiu, || Abu du tokiu. Visus šiuos žodžius Merimė verčia ar ašiina daugamži teisingai. Jis taip pat orientuojasi Lietuvos geografijoje. Novelėje minimas Vilnius, Kaunas, Klaipėda, Siauliai, Raseiniai, Zarėnai (Zorany), Nemunas, ir klaidyšio šioje srityje nėra padaryta. Novelės veiksmas vyksta Žemaičiuose, vietovėse, pavadintose Medintilts ir Dowghieliu<fnref n="29" />. Į savo kūrinių Merimė įterpė A. Mickevičiaus „Trijų Budrių“ vertimą<fnref n="30" />.

Pažymėtinos ir kai kurios Merimė klaidos ar netikslumai, kalbant apie Lietuvę. Pasakotojo — profesoriai Vitembacho — manymu, žemaičių tarėmė iš esmės yra atskira kalba, „gal būt, dar artimesnė sanskritui, negu aukštaičių“ (beje, tai anais laikais populari nuomonė. Herojaus — grafo Mykolo Semioto — biblioteikoje esama „poetinių veikalių senprūsių kalba“, išnykusia vos „prieš trisdešimt metų“ (t. y., apie 1835 metus!). Lietuviai vienoje novelės vietoje pavadinti slavais. Kalbant apie grafo tėvų kilmę, tarsi priešpastatomos Kęstučio ir Gedimino šeimos. Prasimantytas paneles Ivinskos šokis „roussalka“ ir vestuvinis paprotys — antausis nuotakai<fnref n="31" />. Nėra žinomos novelėje suminėtos lietuviškos knygos — Lavickio

<footnote n="28">²⁸ Ibid., p. 618. Daktaras Freberis — vienas iš novelės personažų.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Nei Medintilto, nei Medintilčių, Medtilčių ar Medžtilčių Lietuvoje nėra užregistraoto, bet teoriškai panašų vietovardis jmanonis (plg. Medinkalnai, kaimas vanių raj., Mediškalnis, kalnas b. Saukėnų vlsč., Medinkalnis, kalnas b. Siluvos vlsč.). Yra užregistruoti Daugėliai (vienas kaimas Skaudvilės raj. ir du Kuršėnų raj.) ir Daugėliai (kaimas Priekulės raj.). Šio tipo vietovardžiai tikrai būdingi žemaičiams.</footnote>

<footnote n="30">30 Šią baladę jis jau buvo vertęs iš A. Puškino rusiškojo vertimo, bet dabar žymiai priartino prie originalo. Žr. RSL, p. 49–53.</footnote>

<footnote n="31">31 Merimė tvirtina, jog šį paprojt turėjės progos stebėti jo giminaitis, tarnavės prancųžu armijoje. Žr. Corr. gén. XVI, p. 448.</footnote>
„Catechismus Samogiticus“ ir Lesnerio dainy rinkinys.<fnref n="32" /> Klaida galima laikyti nurodymą, jog Semiotas, „kaip ir kai kurie turtingiausi Lietuvos dvarininkai, buvo evangelikų tikėjimo“. (Detalė, svarbi novelės veiksmo plėtotei.)

5. Lietuvoje Merimė nesilankė. Nėra nejmanoma, kad šį tą apie Lietuvą jis galėjo girdėti iš Stendalio, kuris ją buvo peržygiavęs su Napoleo- no armija, iš minėtojo giminaičio ir kt. Su Lietuvos vardu ir istorija jis arčiai susidūrė apie 1852 metus, studijuodamas Lžedmitrijaus epochą. Po 1863 metų sukilimo prancųžų visuomenės susidomėjimas Lietuva apskritai buvo padidėjęs.

1867 metais Merimė domėjosi lietuvių kalba; tai matyti iš jo dviejų laiškų (R. Smitleinui tebuvo žinomas pirmasis; antrasis pirmąsyk publikuotas 1961 metais Lenkijoje <fnref n="33" />). 1867 m. gegužės 11 d. jis rašo L. Pšezdzieckai.

„P. grafas aplankė mane sergantį gripu ir pašiepė, nes aš jam pašakiau, kad lietuvių kalba yra slavų dialektas. Taigi man tenka remtis įžymiais autoritetais, Maksu Miuleriu ir kt... Lietuvių kalba yra slavų dialektas, priklausąs vendiškajai grupei. Jis panašesnis į sanskritą, negu bet kuri kita Europos kalba“.<fnref n="34" />

Grafas - tai Lizos vyro brolis, lenkų istorikas, mokslo mecenatas Aleksandras Pšezdzieckis (1814—1871). Merimė žinios apie lietuvių kalbą imtos garsiojo kalbininko Makso Miulerio knygos „Lectures on the Science of Language“ (Oxford, 1861). Ginčas su Pšezdzieckiu tęsimas laiške jam, rašytame tų pačių metų gegužės 25 d.

„Be abejo, est kalba labai gimininga suomių kalbai, bet man atrodo, kad lietuvių kalba yra visai kitokia, artimesnė slavų kalboms. Iš tiesų, Biblijos draugijos pavyzdye keturi žodžiai iš devynių gali būti sugreinti su slaviškais. Vakar Institute aš atsiverčiau Sleicherio lietuvišką gramatiką, ir man pasirodė, jog žodynu lietuvių kalba gerokai skiriasi nuo slavų. Stai lietuviškas priežodis.

Abrakas arkliui nesundus (šie žodžiai parašyti lietuviškai su klaido misus. — T.V.).

Apdangalas arkliui nesunkus.

Nė vienos bendros šaknies, bet linksniai ir asmenimas, kaicių vardai, įvardžiai ir t. t. labai primena slavų dialektus. Manau, kad čia esama giminystės — žinoma, tolimos, bet giminystės; tuo tarpu man neatrodo, kad apie estų kalbą būtų galima pasakįą ką nors panašaus. Tačiau, gal būt, lietuvių kalba yra labai paveikta gretimų lenkų ir rusų

<footnote n="32">³² Šios pavardės primena J. Lasickį ir T. Lepnerį. Plg. RSL, p. 265, 277. (R. Smitleino tvirtinimai mums atrodo pernelykategoriski.)</footnote>

<footnote n="33">³³ 2r. A. Biernacki, Nieznane listy Prospera Mérimée. „Twórczość“, 1961, Nr. 7 (192), s. 97–109. (Mūsų minimas laiškas — s. 102.)</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Corr. gén. XIII, p. 505.</footnote>
kalbų, nors civilizuotos tautos įtaka necivilizuotos tautos kalbai ryškiausia būna žodyne, o ne gramatikoje".<fnref n="35" />

Sie svarstymai rodo, jog Merimė palyginti neblogai orientavosi lyginamojoje kalbotyroje. Tačiau lietuviškas priežodis <fnref n="36" /> išverstas klaidingai (abrakas yra ne „apdangalas“, o „pašaras“).

Tai, atrodo, vienintelė vieta Merimė korespondencijoje, kur minimas Sleicheris. Tradicinis tvirtinimas, kad Sleicheris buvęs profesoriaus Vitembacho prototipu <fnref n="37" /> (Lietuvoje — tiesa, tik Prūsuose, — Sleicheris lankėsi 1852 metais), yra gal kiek per drąsus, nors tarp Vitembacho ir Sleicherio esama gana netikėtų sutapimų (pvz., jie abu geri sportininkai).

Novelės epigrafas, kaip pastebėjo M. Urbšienė, galėjo būti paimtas iš Neselmano žodyno <fnref n="38" />. Neselmanas, kaip ir Vitembachas, buvo pastorius; R. Smitleinas laiko jį dar vienu iš galimų „Lokio“ naratoriaus prototipų.<fnref n="39" /> Merimė korespondencijoje Neselmano pavardės neradome; epigrafas, mūsų manymu, galėjo būti paimtas ir iš Sleicherio <fnref n="40" />.

Kai dėl Vitembacho pavardės, tai Merimė tikriausiai panaudojo savo pažįstamo vokiečių istoriko Viutenbacho (Johann-Hugo Wyttenbach, 1767—1848) pavardė <fnref n="41" />.

6. Vienas iš asmenų, plačiau informavusių Merimė apie Lietuvą, buvo lenkų literatas Edmundas Chojeckis (1822—1899), nuo 1844 m. gyvenęs Prancūzijoje ir rašęs Sarlio Edmono pavarde. Merimė naudojosi jo knygą „Le Pologne captive et ses trois poètes“ ir pats pažymėjo tai „Lokio“ išnašoje. S. Edmonas išvertė į prancūzų kalbą ir A. Mickevičiaus „Pono Tado“ ištraukas, taip pat pravertiasis Merimė. 1868 m. rugsėjo 20 d. Merimė, redaguodamas savo novelę, rašė S. Edmonui (šis laiškas R. Smitleinui nebuvo žinomas):

„Ar yra lokių Lietuvoje?

Kai dėl taurų, *Typ*, man rodos, jie išnaikinti.

Ar yra lietuvių graikų? (pravoslavų (?). — T.V.)

Ar yra protestantų?

Kaip vadinamas *lokys* žemaitiškai?

Kaip vadinasi sodžiai, tiksliau pasakius, kaimeliai, kurie Rusijoje yra bevardės giminės būdvardžiai, padaryti iš tikrinio daiktavardžio, pvz., *Бородино, Сергеево* ir t. t.

<footnote n="35">³⁵ Ibid., XVI, p. 440—441.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Plg. A. Schleicher, *Litauisches Lesebuch und Glossar*, Prag, 1857, S. 73.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Zr. RSL, p. 262 ir M. Urbšienė, „Lokio“ pėdomis, p. 79.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Zr. G. H. F. Nesselmann, *Wörterbuch der Littauischen Sprache*, Königsherg, 1851, S. 372.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ RSL, p. 262.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Zr. A. Schleicher, op. cit., S. 89.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Plg. Corr. gén. II. p. 71, 8a, ir RSL, p. 261.</footnote>
Ar yra žemaitiškas žodis, atitinkąs „kurganą“?

Kaip vadinamos fėjos?

ar burtininkės?

Ar vilos yra būdingos tik serbams, ar pažįstamos visų slavų?

Ar rusalkos yra tik rusų?

Matau, kad lietuviai turėjo dievą Perkunas — ar tai ne tas pat, kas rusų Perun?“ 42

Matyto, netenka abejoti, jog Š. Edmonas parūpino Merimė lietuviškus vietovardžius, veikėjų pavardes, informaciją apie Perkūną, gal ir žodį kapas. Tačiau žodį lokis Merimė gavo iš kitur.

7. 1868 m. spalio 9 d. Merimė rašo I. Turgenevuvi:

„Jei būčiau buvęs Paryžiuje, būtume drauge smagiai praleidę laiką; tai yra, būčiau Jums perskaitęs vieną niekniekį, kurio droviuos, o kartu del jo ir džiaugiuos. Man viešint Fontenblo pas vieną žymią damą, kurią Jus pažįstate, buvo skaitomos baisios, fantastiškos ir kitokios istorijos. Priėmiau pasiūlymą parašyti vieną dar baišesnę, to out-herod Herod, ir turiu vilties, kad man ne per blogiausiai pavyko — bent siužetas geras. Dama susitinka lokį, kuris ją išprievartauja. Ji pagimdo vaiką, labai gražą berniuką, šiek tiek gauruotą, labai sveiką, gerai jį išauklėja, bet jis visą laiką yra kažkoks keistas. Šis poras savo skaistybės metais skaito metafizines knygas ir yra įsimylėjęs jauną koketę, baltą ir rausvą, kak kotėnokų ję печki.

<footnote n="42">42 Corr. gén. XIV, p. 246—247.</footnote>

<footnote n="43">43 Ibidem, p. 261—262. Angliškas posakis reiškia „Pralenkti patį Erodą“ (citata iš „Hamleto“), rusiškas — „Kaip kačiukas pakrosnyje“ (citata iš Puškino „Trijų Budrių“ vertimo). Šis laiškas buvo žinomas M. Urbšienei ir R. Smitleinui. 1929 metais P. Klimas siūlė J. Tumui-Vaižgantai nupirkiči į iš privataus rinkinio muziejui. Laiško kopija yra Kauno Politechnikos instituto bižiotekoje. (Zr. S. Užkuraitė, op. cit.). Plg. taip pat P. Горохова, Тургеневский и новелла Проспера Мериме «Локис». Тургеневский сборник, II, М.—Л., 1966, стр. 274—279.</footnote>
Spalio 29 d. Merimė siunčia savo „išdaigėlę“ Turgenevui <fnref n="44" />. Lapkričio 16 d. jis rašo Daken:

„Aš nusiunčiau nająją redakciją p. Turgenevui, kad jis patiksliant vietinė koloritą, su kuriuo kad turiu vargo. Po šints pyklių, nei jis, nei aš nesuradome lietuvio, kuris mokėtų savo kalbą ir pažinotų savo kraštą. Turėjau pagundą pasiųsti novelę imperatorienei šventėms, bet susilaikiau, ir gerai padariaiu“ <fnref n="45" />.

Iš tošnosliu susirašinėjimo su Turgenevu, kuris nebuvo žinomas R. Smitleinui, aiškėja, jog būtent Turgenevas padėjo Merimė surasti novelės pavadinimą. Lapkričio 22 d. Merimė rašė:

„Pavaizdavau gyvate vardan vietinio kolorito. XVII amžiuje Lietuvoje buvo didelių juodų žalčių, kurie gyveno trobose ir valstiečių buvo laikomi namų dievybėms. Laišką aš beveik visą šisifravau, nežiūrint baisios rašyšenos. Lokis — puikus žodis, ir jis bus novelės pavadinimas, jei aš ją apdailiniasi“ <fnref n="46" />.

Ir pagaliai gruodžio 3 d. laiškas:

„Novelė vadinis Lokis, kaip Jūs man patariate su šiuo epigrafu: Michka su lokiui abou dou tokiou. Prasmė, tur būt, šitokia: vis vien, kuris iš dviejų. Jūsų korespondentas verčia: Мишка и топтигинь одно и то же. Neradau nei pas Makarovą, nei kitur žodžic toptiгинь...“ <fnref n="47" />

Atrodo, žodį lokis (ir lietuviškąjį epigrafą?) pasiūlė kažkoks Turge-nevo korespondentas, turėjęs blogą rašyšeną. Kas jis buvo — nežinome, (Turgenevo korespondencijoje apie Merimė novelę užsimenama tik viena kartą <fnref n="48" />, ir tai probėgšmais, o jo laiškai Merimė yra žuvę.). Galima būtų šėti, kad tai kuris nors tuo laikotarpiu susirašinėjęs su Turgenevu rusų mokslininkas, pavyzdžiui, archeografas ir rusų literatūros istorikas P. Bartenevas (1829—1912) arba, dar greičiau, orientalistas, etnografas ir geografas N. Chanykovas (1822—1878).

8. M. Urbšienė ir R. Smitleinas tvirtino <fnref n="49" />, jog su Merimė buvęs gerai pažjstamas žemaičių bajoras Pranas Semeta (1802—1882), filaretas, 1831 metų sukilėlis, emigrantas, A. Mickevičiaus bičiulis <fnref n="50" />. R. Smitleinas pacitavo vieno iš jo palikuonių laišką, rašytą 1939 m. birželio 19 d.<fnref n="51" /> Tame laiške sakoma, jog Pranas Semeta turėjęs papasakoti Merimė savo

<footnote n="44">⁴⁴ Ibid., p. 283.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Ibid., p. 297.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Ibid., p. 302. Žinios apie žalčius, matyt, gautos iš S. Edmono.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Ibid., p. 311. Rusiški žodžiai reiškia „Lokys ir lepečkojis — viena ir tas pat“.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ И. С. Тургенев, Полное собрание сочинений и писем. Письма, т. 7, Москва—Ленинград, 1964, стр. 243.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Žr. M. Urbšienė, op. cit., p. 78 ir RSL, p. 39–40.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Plačiau apie jį žr. M. Biržiška, Zemaitis Pr. Semeta — Ad. Mickevičiaus bičiulis. „XXVII Knygos Mėgėjų Metraštis“, *Kaunas*, 1933, p. 87–110 ir M. Walewska, Polacy w Paryżu, Florencji i Dreźnie, Warszawa, 1930, s. 63–68.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ RSL, p. 40.</footnote>
šeimos legendą (vieną iš Semetų moterų nėščią išgąsdinęs lokys, ir ji pagimždžiusi nenormalų kūdikį). Tačiau Merimė laiškai, kurie ankstesniems tyrinėtojams nebuvo žinomi, paneigia šią versiją. 1869 m. spalio 14 d. Merimė rašo A. Pšezdzieckiu:

„Aš plead guilty dėl didžiosias dalies netikslumų, kuriuos Jūs būvė malonus man pranešti. Ypač graužiuosi dėl to, ką Jūs man sakote apie tikrinius daiktavardžius. Vienas iš Jūsų tautiečių, buvęs mano vadovu, sakė man, jog Semiotų šeimos nebėra... Kai novelė bus spausdinama kokiame rinkinyje, pakeisu pavardes ir net būsiu Jums nuoširdžiai dėkingas, jei man jų parūpinsite.“<fnref n="52" />

Spalio 17 d. rašomas laiškas S. Edmonui:

„Turėjau nelaimės pavaizduoti lokiu, gal būt, visai malonų vyrą. Tuo smagiau, jei kompensavau netyčia padarytą klaidelę jo genealogijoje, paversdamas Gediminą jo tolimu protėviu. Siaip ar taip, grįžęs į Paryžių prašysiu, kad Jūs man duotumėt kitą lietuvišką vardą, ne Semiotą (kurį, beje, visi taria „Semiotas“), o išmirusios šeimos pavardę“.<fnref n="53" />

Taigi Merimė tik išspausdinęs novelę sužinojo (iš Pšezdzieckio), kad esama gyvų Semetų (tikriausiai Pšezdzieckis informavo jį kaip tik apie Praną Semetą), ir, nenorėdamas jų įžeisti, nusprendė pakeisti „Lokio“ veikėjų pavardes. Įvykdyti šį sumanymą jam sukliudė mirtis. Semetų šeimos legenda, matyt, atsirado kaip tik iš „Lokio“ ir gali būti laikoma savotiška Merimė teksto folklorizacija.

1968, sausis

## К ВОПРОСУ ОБ ИСТОЧНИКАХ НОВЕЛЛЫ ПРОСПЕРА МЕРИМЕ «ЛОКИС»

Томас ВЕНЦЛОВА

Резюме

Вопрос о литовских источниках «Локиса» исследовался М. Урбшене (1930, 1932) и Р. Шмиттлейном (1949). На основании новых материалов представляется возможным уточнить выводы этих ученых.

Используя данные корреспонденции Мериме, автор рассматривает генезис новеллы. В создании новеллы определенное участие принимали

<footnote n="52">⁵² Corr. gén. XVI. p. 448. Angliški žodžiai reiškia „Prisipažįstu kaltas“. Laišką pirmąsyk publikavo A. Biernacki, op. cit., s. 105. Žr. taip pat Biernackio ir Corr. gén. komentarą.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ Ibid., XIV, p. 639—640.</footnote>
Ш. Эдмон, А. Пшездзецкий, И. Тургенев и, возможно, неизвестный кор-
респондент Тургенева (предположительно П. Бартенев или Н. Ханы-
ков). Эпиграф к новелле, по-видимому, извлечен из литовской грамма-
тики А. Шлейхера.

Утверждение М. Урбшене и Р. Шмиттлейна о знакомстве Мериме с литовским дворянином-эмигрантом Ф. Шеметом опровергается материалиями корреспонденции Мериме. Легенда рода Шеметов, приводимая Р. Шмиттлейном, может рассматриваться как случай фольклоризации текста Мериме.

В работе приводятся некоторые литовские фольклорные параллели
к «Локису», рассматривается литовский словарь и топонимия новеллы.

A PROPOS DES SOURCES DE LA NOUVELLE
„LOKIS“ DE P. MÉRIMÉE

Tomas VENCLOVA

Résumé

Le problème des sources lituaniennes du „Lokis“ a été examiné par
M. Urbšienė (1930, 1932) et R. Schmittlein (1949). Des recherches
nouvelles fournissent l'occasion de préciser les conclusions de savants
surmentionnés.

En partant des données de la correspondance de Mérimée l'auteur
examine la genèse de la nouvelle. Une certaine part à la création du
„Lokis“ ont pris Ch. Edmond, A. Przezdziecki, I. Tourgueniev et peut-
être le correspondant inconnu de Tourgueniev (probablement P. Barteniev
où N. Khanikov). L'épigraphe de la nouvelle est empruntée evidemment
de la Grammaire lituanienne de A. Schleicher.

L'affirmation de M. Urbšienė et de R. Schmittlein au sujet de la
connaissance entre Mérimée et le gentilhomme émigré lituanien
F. Szémioth peut-être déniée à l'aide de données de la correspondance
de Mérimée. La légende de la famille Szémioth citée par R. Schmittlein
peut-être considérée comme un cas de folklorisation de texte de Mérimée.

Dans l'article présent les certaines parallèles lituaniennes folkloriques
du „Lokis“ sont mises en évidence. Le vocabulaire lituanien et la
toponymie de la nouvelle sont également examinés.