STRAIPSNIAI

XVI-XVIII a. LITUANIKOS OBJEKTO PROBLEMA

DAIVA NARBUTIENĖ

Vilniaus universiteto Knygotyros katedra,

Universiteto g. 3, 2734 Vilnius, Lietuva

Rengiant spaudai XVII a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės knygų lotynų kalba kontrolinį sąrašą<fnref n="1" />, susidurta su labai opiu spaudinių atrankos klausimu. Tie, kurie domisi senają Lietuvos spauda ir su nekantrumu laikia kitakalbės mūsų raštijos sąvadų, dažnai nustemba sužinoję, kad vienas ar kitas spaudinys, nors išėjęs už mūsų šalies ribų, bet čia jau paplitęs kaip svarbus mūsų kultūros šaltinis, į būsimą rodyklę nepateks. Toji negatyvi nuostaba ir paskatino ieškoti atsakymo, paaiškinančio, kodėl ne viskas, kas mums atrodo išties įdomu ir reikšminga, turi rasti vietą LDK knygų sąrašuose. Be jokios abejonės, čia mes kalbame apie lituaniką - ypatingą kultūros fenomeną, su kuriuo kasdien susiduria knygų pasaulio žmonės.

Terminas lituanica – lotynų kalbos žodis, reiškiantis visa, kas lietuviška (lituanus – lietuvis, jo pagrindu padarytas būdvardis lituanicus – lietuviškas). Bostone išleistoje „Lietuvių enciklopedijoje“ lituanika apibūdinama tiksliai ir lakoniškai: lituanica – lotyniškas terminas dalykams, susijusiems su Lietuva<fnref n="2" />. Plačiaja prasme lituanika aprėpia dokumentus, susijusius su Lietuva kalba, autoryste, turiniu. Taip svukiama (ar bent turėtų taip būti traktuojama) ir kitų kraštų patriotika (žinoma, šį reiškinį siejant su atitinkama šalimi): lenkų – polonica, rusų – rossica, latvių – letonica, estų – estonica, gruzinų – georgica ir pan. Tokį termino aiškinimą lemtų žodžio etimologija. Tačiau praktika rodo visai ką kita. Kiekviena šalis savaip – plačiaja arba siauraja prasme – traktuoją savo krašto patriotiką. Plačiaja prasme poloniką suvokia lenkai, pradedant K. Estreicherio bibliografija<fnref n="3" />, baigiant spausdintais šių dienų Lenkijos bibliotekų katalogais, kur registruojami visi Lenkijoje išspausdint arba užsienyje išėję ir su Lenkija susiję veikalai<fnref n="4" />. Taigi polonika sutaptų su lenkų nacionalinės spaudos objektu. Tačiau negalima nepastebėti ir tų pačių lenkų pastangų skirti raštiją į Lenkijos (valstybės ar

<footnote n="1">¹ XVII a. Lietuvos lotyniškų knygų sąrašas = Index librorum Latinorum Lituaniae sacculi septimi decimi / sudarė Daiva Narbutienė ir Sigitas Narbutas. Vilnius, 1998. 345 p. iliustr.</footnote>

<footnote n="2">² Lietuvių enciklopedija. Boston, 1958. T. 16, p. 304.</footnote>

<footnote n="3">³ Estreicher, Karol. Bibliografia Polska. Kraków, 1870-1951. 34 t.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Pvz.: Katalog poloników XVI wicku Biblioteki Jagiellonskiej. Warszawa; Kraków, 1992; Ożóg Jan. Katalog poloników XVI w. Biblioteki uniwersyteckiej we Wrocławiu. Wrocław, 1988-1991. 2 t. Katalog starych druków Biblioteki zakładu narodowego im. Ossolińskich Polonica wicku XVII. Wrocław, 1991-1997. 9 t.</footnote>
lenkų tautos) ir su Lenkija susijusią literatūrą. Pavyzdžiui, J. Trypučko savo parengtoje bibliografinėje rodyklėje pateikia lentelę veikalų, padalytų į dvi grupes: 1) išleiсты Lenkijoje arba lenkų autorių, 2) užsieniniai veikalai, susiję su Lenkija<fnref n="5" />.

Poreikis atskirti šalies spaudą nuo literatūros, išleistos už šalies ribų, bet susijusios su spaudinius aprašančiąja valstybe, ir bus paskatinęs kai kurių šalių patriotiką traktuoti siauresne prasmes: taip, pavyzdžiui, suvokiama bulgarika, georgika, letonika. Estai savo spaudą skiria į estų knygas (t. y. parašytas estų kalba) ir estoniką. Šios sąvokos turinys – leidiniai ne estų kalba, bet skirti Estijai ir estams; kitakalbės estų, iš Estijos kilusių ar su ja susijusią autorių knygos, išleistos Lenstijoje nepriklausomai nuo jų autorystės ir turinio<fnref n="6" />. Siauraja prasmes pas mus vartojama ir lituanikos sąvoka, dabartinį turinį įgijususi ne iškart.

Lituanikos termino sąvokos raida aptarta Vlado Žuko monografijoje<fnref n="7" />, taip pat to paties autoriaus pranešime, skaitytame penktojoje Tarybų Lietuvos bibliografų mokslinėje konferencijoje 1986 m.<fnref n="8" /> Lituanikos sampratos nuansus pateikia Osvaldas Janonis<fnref n="9" />. Anksčiai į lituanikos sąrašus buvo įtraukiami visi užsienio kalba spausdinti leidiniai, turiniu ir autoryste susiję su Lietuva, nepaisant jų išleidimo vietos. Štai V. Biržiškos leidžiamo žurnalo „Knygos“ (1922–1924) skyriuje „Lituanica svetimomis kalbomis“ skelbiama įvairiose vietose – Lietuvoje ir už jos ribų – leista XIX–XX a. literatūra. Vėliau lituanikos bibliografija ėmė fiksuoti tik už Lietuvos ribų išleistus spaudinius, susijusius su mūsų kraštu.

Kalbos apyvarton lituaniką įtraukė bibliografai. Matyt, todėl universaliosiose Lietuvos enciklopedijose aptariria lituanika su nuoroda „Bibliografijoje“, t. y. už Lietuvos ribų išleista, bet kalba, autoriais, turiniu ar kitais aspektais su Lietuva susijusi literatūra (knygos, straipsniai, gaidos, ilustracijos ir kiti spaudiniai)<fnref n="10" />. Tiek enciklopedijose, tiek kitų bibliografijos istorikų (Viktoro Lyrovo<fnref n="11" />, Vlado Žuko<fnref n="12" />) darbuose teigiama, jog lituvių bibliografijoje terminą lituanika pirmą pavertojo Stanisłovas Jurevičius JAV „Lietuviu mokslo draugystės“ leidžiamame literatūros ir mokslo mėnesiniame laikraštyje „Apšvieta“, kur skelbtame sąraše „Lituanika lenkiškoje kalboje“ aptarė lituanikos bibliografijos turinį ir nurodė, jog tai – surasymas nekurių lenkiszklų knižų apie Lietuvą, jos

<footnote n="5">⁵ *Trypučka, Józef*. Polonica vetera Upsaliensia catalogue des imprimés polonais ou concernant la Pologne des XV, XVI, XVII et XVIII siècles conservés à la Bibliothèque de l'Université Royale d'Upsala. Upsala, 1958. S. XIII.</footnote>

<footnote n="6">⁶ *Lininia, Silvija*. Teoriniai ir metodologiniai kraštotyros bibliografijos aspектai // Bibliotekų darbas. 1985, Nr. 12, p. 24.</footnote>

<footnote n="7">⁷ *Žukas, Vladas*. Lietuviu bibliografijos istorija. Vilnius, 1983. T. 1, p. 156–162.</footnote>

<footnote n="8">⁸ *Žukas, Vladas*. Lituanikos bibliografijos samprata // V Tarybų Lietuvos bibliografų mokslinė konferencija, 1986 m. gruodžio 3–4 d. prancšimų težės. Vilnius, 1986. P. 8–11.</footnote>

<footnote n="9">⁹ *Janonis, Osvaldas*. Nacionalinės, valstybinės ir repertuarinės bibliografijos samprata // Tarp knyų. 1998, Nr. 12, p. 13–14.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ *Lietuvškijoji tarybinė enciklopedija*. Vilnius, 1981. T. 7, p. 63; Tarybų Lietuvos enciklopedija. Vilnius, 1981. T. 2, p. 633.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ *Лиеров В. П.* Проблема объекта библиографии литератури // Bibliotekininkystės ir bibliografijos klausimai. T. 3 (1964), p. 28.</footnote>

<footnote n="12">¹² *Žukas, Vladas*. Lietuviu bibliografijos istorija..., p. 112.</footnote>
istoriją, kalba, literatūrą ir t. 13. Žvilgtelkim į „Bibliotekininkystės ir bibliografijos terminų žodyną“ – čia „lituanikos bibliografija“ aptariama kaip eksteritorinė (pabraukta mano – D. N.) Lietuvos bibliografija, turinti informuoti apie dokumentus, turiniu, autorumi mi ir (ar) kalbos atžvilgiu susijusius su viena valstybe, bet išleistus už jos ribų<fnref n="14" />.

Bibliotekos darbo praktikoje lituanikos objekto klausimas sprendžiamas gana prastai: tai esanti visa kitakalbė su Lietuva susijusi spauda. Tokio suvokimo laikantis sutvarkytas ir Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos senujų spaudinių fondas. 1988 m. leidinyje „Knygotyra“ paskelbtoje Almos Braziūnienės lituanikos fondo apžvalgoje rašoma, jog „tai ne lietuvių kalba etnografinės Lietuvos ribose arba ir kitur išleistos, bet vienaip ar kitaip su Lietuva susijusios knygos“<fnref n="15" />. 1991 m. vykusiame knygotyros seminare tos pačios bibliotekos XVI a. lituaniką aptarė Loreta Merčaitytė. Jos pranešime lituanika irgi buvo pateikiama kaip kitakalbė su Lietuva susijusi spauda<fnref n="16" />. Be abejo, senujų MAB spaudinių fondai sutvarkyti pagal tradiciją: taip lituaniką iš kitų spaudinių skyrė ir Tadas Vrublevskis, kurio biblioteką paveldėjo dabartinė Lietuvos mokslų akademijos biblioteka. Kaip jau minėta, iki trečiojo dešimtmečio vidurio Lietuvoje ofici liai (žurnalas „Knygos“) lituanika buvo laikoma visa užsienio kalbomis spauda, nepaisant jos leidimo vietos. Tačiau teisybės dėlei reikia prisiminti, jog teoriškai lituanikos bibliografija Tado Vrublevskio laikais nė nebuvo aptarta.

Nors enciklopedinis žodynas „Knygotyra“ (Vilnius, 1997) neaiškina lituanikos termino, vis dėlto knygotyrinkinkams šis reiškinys yra aktualus, ypač ieškant Lietuvos spaudos atgarsių kitų šalių informaciniuose leidiniuose. Tam reiškiniui apibūdinti Domas Kaunas pavartoja knygotyrinės lituanikos terminą<fnref n="17" />.

Šio darbo tikslas – aptarus bandymus nustatyti lituanikos vietą tarp kitų bibliografijos rūsių, apibrėžti senosios lituanikos santykį su Lietuvos (LDK) knyga.

Senosios lituanikos objekto sąvoką, remdamasis lotyniškaja knyga, savo darbuose yra aptaręs Marcelinas Ročka<fnref n="18" />. Dėmesį į lotyniškosios lituanikos problemą atkreipia Sigitas Narbutas<fnref n="19" />. Šių autoriuų pastangos apibrėžti senosios lituanikos sąvoką buvo paskatintos praktinės veiklos siekiant nustatyti kitakalbės (konkrečiai, lotyniškos) Lietuvos knygos objektą. Jų nuomone, tik išsiaiškinus, kas yra senoji Lietuvos knyga, įmanoma ją registruoti, o toliau ir tirti jos atsiradimą bei raidą.

<footnote n="13">¹³ Jurevičius, Stanislovas. Lituanika lenkiszkoje kalboje // Apsvieta. 1882, Nr. 6, p. 473.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Bibliotekininkystės ir bibliografijos terminų žodynas. Vilnius, 1994. P. 44. Sąs. 3 Bibliografija.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Braziūnienė, Alma. Lituanikos fondo XVII a. knygos lotynų kalba LTSR mokslų akademijos centrinčie bibliotekoje // Knygotyra. 14, sąs. 1 (1988), p. 94–98.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Pranešimo mašinraštis saugomas LMA bibliotekos Retų spaudinių skyriuje.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Kaunas, Domas. Senoji lietuviškoji knyga Europojc // Tarp knygų. 1991, Nr. 8, p. 22; Nr. 9, p. 28.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Ročka, Marcelinas. Lietuvos lotyniškos knygos // Literatūra. T. 27 (1985), p. 24–27.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Narbutas, Sigitas. XVII a. Lietuvos knygos lotynų kalba ir barokinė Lietuvos literatūra // Iš bibliografijos aruodų. Vilnius, 1985. P. 161–162.</footnote>
Keletą pastarųjų dešimtmečių teorisin lituanikos bibliografijos apibendrinimas buvo siejamas su jos rūšies apibrėžimu. Pokario metais įsteigtųjų Knygų rūmų valstybinės (nacionalinės) bibliografijos koncepijoje lituanika (tuomė tapatinta su lituanistika) buvo laikoma „neatskiriama litetuvių nacionalinės bibliografijos dalimi“<fnref n="20" />. V. Lyrovo samprotavimai apie lituaniką, kaip nacionalinės bibliografijos dalį<fnref n="21" />, saptintajame dešimtmetyje įžiebė diskusijas. Rusų bibliografę I. Gudovščikės argumentuotai supeikė V. Lyrovo koncepciją ir pasiūlė lituaniką, kaip ir apskritai kurio nors krašto patriotiką, laikyti kraštotyros bibliografijos dalimi<fnref n="22" />. Kraštotyros bibliografijos darbams lituaniką skiria ir „Lietuvių bibliografijos istorijos“ autorius<fnref n="23" />. Tačiau, praejus porai metų po šio veikalo pasirodymo, jau minėtoje mokslinės bibliografijos konferencijoje profesorius V. Žukas pripažįsta solidarumą su tuo metu vyravusia lituanikos, kaip nacionalinės bibliografijos objekto, koncepcija ir visiškai atsisako savo ankstesnės „kraštotyrinės“ lituanikos nuostatos. Tai liudija, koks sudėtingas ir praktiškai nelengvai įgyvendinamas lituanikos bibliografavimo klausimas. Šiandien mes jau turime vieną aiškų šios problemas sprendimo variantą: „Lituanikos“ bibliografinė rodyklė leidžiama atskiru valstybinės bibliografijos leidi io „Bibliografijos žinios“ sąsiuvi iu. Kaip teigiama šio sąsiuvinio pratarmėje, „Lituanikos“ bibliografinė rodyklė formuojama remiantis eksterioriniu principu – joje registruojama išeivijos spauda kaip nacionalinės bibliografijos objektas ir „užsienio leidiniai, autoryste ar tematika susieti su Lietuva“<fnref n="24" />. Tačiau šitai išsprendžia tik einamosios repertuarinės spaudos registravimo problema.

1960 m. Knygų rūmų parengtoje retrospektyviosios nacionalinės bibliografijos sudyrymo programoje buvo numatoma rinkti ir publikuoti kelias serijas, tarp jų ir seriją D (Lituanistika) bei E (Lietuvos TSR teritorijoje išleistų knygų nelietuvių kalba bibliografija)<fnref n="25" />. Toks ketinimas patvirtinamas ir pirmojo „Lietuvos TSR bibliografijos“ tomo pratarmėje<fnref n="26" />. Ligi šiolei senosios XVI–XVIII a. lituanikos – dabartine reikšme! – sąrašo dar neturime. Be abejo, atsitiktiņių duomenų apie senuosius spaudinius, susijusius su Lietuva, randame įvairiuose bibliografiniuose šaltiniuose. Štai kad ir minėtame S. Jurevičiaus „Lituanica lenkiszkoje kalboje“ surašyme spausdinama vienuolika XVI–XVIII a. aprašy, dėl kurių priskyrimo lituanikai šiandien smarkiai diskutuotume, nes tai – ne kas kita, kaip kitakalbė Lietuvos knyga. Senujų, įvairiomis užsienio kalbomis publikuotų lituanių veikalų užfiksuota Silvestro Baltramaičio „Lietuvos geografijos, etnografijos ir štatistikos“

<footnote n="20">²⁰ *Ulpis, Antanas.* Lietuvos TSR retrospektyvinės nacionalinės bibliografijos sudarymas // Bibliotekininkystė ir bibliografija. Vilnius, 1961. T. 1, p. 284.</footnote>

<footnote n="21">²¹ *Литовы В. ІІ.* Min. vceik., p. 30–40, 60.</footnote>

<footnote n="22">²² *Гудовицкого И. В.* Библиография „патриотики“, национальная и краеведческая библиография // Советская библиография. 1966, № 6, с. 23–42.</footnote>

<footnote n="23">²³ *Žukas, Vladas.* Min. vceik., p. 87–95.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ *Bibliografijos žinios* Lituanika. 1996, Nr. 1, p. 5.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ *Ulpis, Antanas.* Min. str., p. 285.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ *Lietuvos TSR biblingrafija.* Scrija A Knygos lietuvių kalba. Vilnius, 1969. T. 1, p. VII.</footnote>
bibliografinės medžiagos rinkinyje“ rusų kalba, kurio pirmasė leidimas pasirodė Peterburge 1891 m., o papildytas antrasis – 1904 m.<fnref n="27" /> Pastebėtina, jog dauguma čia publikuojamos senosios lituanikos atitinka šiandienos sampratą. „Lenkų bibliografijos“ (Bibliografia Polska) autorius Karolis Estreicheris pateikia skyrelį, nurodančią spaudinius, kurių antraštėse minimas Lietuvos vardas: *Littauen, Lituania, Lithuanian, Litwa*<fnref n="28" />. Bet ir šie aprašai – ne kas kita, kaip vienon krūvon suregistrorijo Lietuvos ir lituaniniai leidiniai.

Svarų žodį formuojant kitakalbės Lietuvos knygos supratimą tarė senosios lietuvių literatūros tyrinėtojas, knygotyrininkas ir bibliografas Marcelinas Ročka<fnref n="29" />. Rinkdamas ir kaupdamas senosios kitakalbės spaudos kartoteką, šis mokslininkas siekė teorinio Lietuvos knygos ir lituanikos apibendrinimo. BKC iki šiol tebesaugo M. Ročkos sudarytą kitakalbės XVI–XIX a. literatūros, susijusios su Lietuva, kartoteką. Daugiausia dėmesio M. Ročka skyrė knygu lotynų kalba tyrinėjimais. Būdamas vienas iš Lietuvos bibliografijos koncepcijos kūrėjų ir įgyvendinimo autoriuš. M. Ročka lotyniškas knygas skirstė į dvi grupes: 1) Lietuvos lotyniškos knygos ir 2) lotyniška lituanika. Lotyniška lituanika, anot šio senosios lietuvių raštijos tyrinėtojo, „tai knygos, parengtos kitų tautų autoriy ir išleistos kitur, tačiau kokiu nors požiūriu liečiančios Lietuvą“<fnref n="30" />. I. Lietuvos lotyniškos knygos objektą patenka: 1) lotyniškos knygos, išspausdintos dabartinėje Lietuvos TSR teritorijoje (ne Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje), 2) lotyniškos knygos, kurias patergė lietuviai ar žmonės, ilgą laiką aktyviai reiškęsi Lietuvoje, nors jų knygos būtų spausdintos ir kitur, bvyždžiui, A. Kojelavičius-Vijukas, A. Volanas, 3) lotyniškos knygos, kurios buvo skirtos Lietuvos kultūriniams poreikiams ir kurių išleidimą skatino bei finansavo Lietuvos žmonės<fnref n="31" />. Remdamasis vienu iš kitakalbės Lietuvos spaudos kriterijų – teritoriniu, M. Ročka lyg ir laikėsi tuo metu Knygu rūmų patvirtintos koncepcijos: registruojami Lietuvos TSR teritorijoje išėje spaudiniai. Tačiau po moksliniko mirties publikuotame straipsnyje teritorinis Lietuvos knygos arealas išsiplečia iki LDK ribų: taigi „knygos, kad ir išspausdintos svetur, bet parengtos Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, išėjusios LDK visuomenės ir kultūros veikėjų iniciatyva ar bent šių žmonių finansuotus, gali būti pavadinbos Lietuvos knygomis plačiaja prasme“<fnref n="32" />. Tiesa, čia kalbama apie asmenis, gvenusius LDK ir rengusius ar finansavusius knygu lotynų kalba spausdinimą už LDK ribų. Bet ar tai nereiškia, jog LDK teritorijoje spausdintos knygos bet kuriomis kalbomis ir yra Lietuvos knygos? Šiandien, rengiant retrospektyviosios

<footnote n="27">²⁷ Балтрамайтис С. Сборник библиографических материалов для географии, этнографии и статистики Литвы. Санкт-Петербург, 1891. VII, 289 с.; Балтрамайтис С. Сборник библиографических материалов для географии, истории, истории права, статистики и этнографии Литвы. Изд. 2-е. Санкт-Петербург, 1904. XII, 616, 218 с.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Estreicher, Karol. Bibliografia Polska. Kraków, 1906. T. 21, p. 354–356.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Žt.: *Nurbutas, Sigitas*. Marcelinas Ročka ir jo darbai // *Knygotyra*. 16 (1988), p. 58–67.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Ročka, Marcelinas. Lietuvos lotyniškos knygos..., p. 25.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Ten pat.</footnote>

<footnote n="32">³² Ročka, Marcelinas. Dėl XV a. pabaigos ir XVI a. pradžios Lietuvos knygu // Iš bibliografijos aruodų. Vilnius, 1985. P. 137–138.</footnote>
spaudos bibliografines priemones, dėl istorinės Lietuvos teritorijos jau neabejojama,
bačiau dar devintojo desimtmečio viduryje apie tokį suvokimą buvo kalbama nedrąsiai.

M. Ročkos nuostata į kitakalbės Lietuvos knygos sąvoką įtraukti ir LDK gyvenusį
ir kūrusių autorių, bet dėl įvairių priežasčių užsienyje išspausdintas knygas šiandien
mums atrodo visai suprantama. Regis, vis mažiau žmonių abejoja, kad Lietuvos spaus-
dintos knygos istorija prasideda ne 1522 m., kaip Vilniuje P. Skorina įsteigė pirmąją LDK
spaustuvę. 1499 m. Gdanske Konrado Bomgarteno išspausdinta Vilniaus kanauninko
Martyno parengta „Agenda“ vis dažniau pavadinama pirmąja Lietuvos knyga. Tokią
mintį dar septintajame desimtmetyje iškėlė M. Ročka<fnref n="33" />. Ilgainiui jis su Lietuva susiju-
sios spaudos ištakas įžvelgė netgi ankstesniuose metuose. M. Ročka atkreipė dėmesį į
1495 m. Milane išėjusių astronomo Alberto iš Brudzevo knyga „Commentaria utilissi-
ma in theoricis planetarum“ (Labai naudingi paaiškinimai planetų tyrinėjimuose). Šis
lenkų humanistas tuo metu gyveno ir dirbo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro
rūmuose Vilniuje, čia parašė šią ir galbūt kaip kurias kitas knygos; yra žinių, kad Albertas
iš Brudzevo mirė irgi Vilniuje. Taigi, M. Ročkos nuomone, su šia knyga taip pat galima
būtų sieti spausdintos knygos pradžią<fnref n="34" />. Suprantama, tokiems teiginiams patvirtinti rei-
kalingi kruopštūs tyrinėjimai, liudijantys, kad iš tiesų knygos autorius tą veikalą parašė
gyvendamas Lietuvoje. Tačiau ar dėl to, kad knygos išspausdinimo metu autorius gyveno
Lietuvoje, mes jau galėtume kurią nors knygą laikyti Lietuvos savastimių. Tad jei pačioje
knygoje (dedikacijoje, pratarmėje) nerandame įrodymų, leidžiančių spaudinį priskirti
Lietuvai, vargu ar pavykų tokį faktą fiksuoti kaip Lietuvos spaudos faktą.

Kitas M. Ročkos siūlymas Lietuvos knygomis (jis rašo plačiaja prasme) laikyti „ir
tuos spaudinius, kurie išėjo Krokuvoje ir Vienoje su Lietuvos valstybiniu ženklu“, irgi
atrodo problemiškas. Mat mokslininkas ši siūlymą grindė tuo, jog tas ženklas, t. y. her-
bas, „negalėjo atsitiktiniai patekti į šiuos spaudinius be Lietuvos Didžiosios Kunigaikš-
tystės valdžios sutikimo“<fnref n="35" />. Tačiau čia minimo „sutikimo“, mūsų nuomone, maža –
neturėdami įrodymų, jog šių veikalų išleidimą finansavo LDK, vargu ar jas galėtume
laikyti Lietuvos knygos objektu. Tai greičiau lituanika, liudijanti Lietuvos ir Europos
kultūrinius ir šviečiamuosus ryšius.

Manytume, kad sėkmingai nustatyti senosios lituanikos apimtis įmanoma pasitel-
kus ne vien knygotyrinius, bet ir istorijos bei kitų mokslų kriterijus. Be abejo, spren-
džiant kultūros paveldo problematiką, svarbiausi būtų juridiniai kriterijai. Čia mes pri-
valome dar kartą pagarbiu žodžiu paminėti mūsų protėvių įžvalgumą. Mat dar XVI a.
LDK buvo sudaryti trys teisės sąvadai, vadinami Lietuvos Statutais. Juose pakankamai
aiškiai išdėstoma ir aptariama visa, kas susiję su LDK priklausančiais, todėl saugomais,
ginamais ir puoselėjamais dalykais: valdovu, valstybės teritorija, pareigybėmis, turtais ir

<footnote n="33">³³ Ten pat, p. 140.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Ten pat, p. 138–139.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Ten pat, p. 147.</footnote>
t. t. Šie teisės sąvadai buvo skirti ne kam kitam, o LDK piliečiams, t. y. pagrindiniam Statutų subjektui, o kartu ir objektui. Remdamiesi Statutų turiniu galime pasakyti, kad anais laikais LDK piliečiais buvo laikomos dvi žmonių grupės: 1) LDK gimę asmenys, 2) už įvairius nuopelnus LDK pilietybę gavę kitataučiai<fnref n="36" />. Visų jų dominavimas anų laikų Lietuvos politiniame, ekonominiam ir kultūriniame gyvenime nekelia abejonių. Daugiausia su jais yra susiję ir mus dominantys institucinės kultūros reiškiniai – tai Lietuvos spauda ir visi su ja susiję dalykai.

Taigi Lietuvos kitakalbės knygos objektu siūlytume laikyti visas LDK teritorijoje išspausdintas knygas ir LDK piliečių parašytus, bet dėl įvairių priežasčių svetur išspausdintus leidinius. Senaja Lietuvos knyga turbūt laikytina ir toji, kurios išleidimą finansavo LDK žmonės. Visų kitos svetur išleistos knygos (ir skirtosios Lietuvos kultūriniamis poreikiams tenkini) laikytinos kitakalbe lituanika.

Tokio principo laikantis parengtas ir XVII a. LDK knygy lotynų kalba kontrolinis sąrašas, kuris nuo 1983 m. pateikto rankraštinio varianto (sudarytojai M. Ročka ir S. Narbutas) gerokai skiriasi: atsisakytą lituaninių spaudinių, turiniu susijusių su Lietuva, tačiau parašytų kitataučių autorių.

Žinoma, teorinės šio sąrašo autorių nuostatos dėl lituanikos gali būti ginčijamos. Vis dėlto norėtume atkreipti dėmesį ir į praktinių jų siūlomo lituaninės knygos traktavimo aspektą. Mat vargu ar greitai kuri nors už nacionalinę retrospektyviają bibliografiją atsakingą įstaiga pradės senosios lituaninės knygos registravimo darbus. O jiems reikia ne tik didžiulių materialių išlaidų, bet ir specialistų, mokančių keturias penkias pagrindines kalbas, rašto reikalams vartotas Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Tuo tarpu kiti humanitariniai mokslai, visų pirma literatūrologija ir istorija, dabar gerokai lenkia knygotyrą. Baigiamos rašyti ar jau parašytos tokios nacionalinės kultūros istorijos, kuriose įvairiais aspektais aptariama viena pagrindinė tema, t. y. Lietuvos valstybės raida, jos, o ne artimesnių ar tolimesnių kaimynų – Prūsijos, Latvijos, Rusijos, JAV ir t. t. – valstybingumo raiška iki XIX a. Taigi ir dabar pradėtuose bibliografų darbuose, skirtuoase Lietuvos kitakalbei spaudai, būtina pateikti kuo išsamesnius duomenis apie visas LDK piliečių parašytas knygas. Literatūrologas ar istorikas mūsų rodyklėse turi surasti

ių apie žymiausį senosios Lietuvos kūrėjų – Abraomo Kulviečio, Venclovo Mikalovaijaičio, Motiejaus Strijkovskio, Andriaus Volano, Jono Radvano, Alberto ir Kazimiero Kojelavičių, Žygimanto Liauksmino – bei daugybės kitų asmenų veikalus, išspausdintus ir LDK, ir kitos Europos valstybėse. Kad ir kaip nesmagu ten pareikšti, tačiau iki šiol mes, knygotyrininkai, tokiu žinių ičškome literatūrologes Eugenijos Učlėnaitės, istorikės Ingės Lukšaitės, filosofo Romano Plečkaičio ir kitų humanitarų tyrinėjimuose.

<footnote n="36">³⁶ Narbutas, Sigitas. Tradicija ir originalumas Jono Radvano „Radviliadoje". Vilnius, 1998. P. 214–219 ir toliau. Plačiau apie tai: Jučas, Mečislovas. Lietuvii politinės tautos genezė // Kultūros barai. 1998, Nr. 8/9, p. 92–96; Nr. 10, p. 75–81; Lazutka, Stanislovus. Lietuvos Statutai, jų kūrėjai ir epoche. Kaunas, 1994. 47 p.</footnote>
Na, bet sugrįžkime prie mūsų temos. Norėtume pasidžiaugti, kad spaudai parengtas ir XVII a. Lietuvos knygy lenkų kalba kontrolinis sąrašas<fnref n="37" />. Teorinės šio sąrašo sudarytojos nuostatos skiriasi nuo mūsiškių. Mat minimą rodykļę sudaro tik LDK teritorijoje išspausdintos knygos. Nesiimdami diskutuoti, teisingai ar ne pasielgė šio sąrašo rengėja, neįtraukdama lenkiškai rašiusių ir vieną kitą knygy išspausdinių Lenkijos Karalystėje LDK piliečių spaudinių, pasiremkime to paties S. Jurevičiaus mintimi, išsakytą 1896 m. „Naujoje gadynėje“ publikuotame straipsnyje „Pažvilgis į lietuvių svietiszką rąszliavą iki 1795 metams“: *O nors Lietuva ir laikuose susivienyjimo jos su Lenkija iszdavė daug garsingų ir mokintų rasztininkų, bet vyrai tokie, kaip <...> Jonas Aismantas (lenk: Eysymont), Albertas ir Kazimieras Kojalavycziai, Jurgevyczius, Mikalojus Radvilas Juodys, Albertas Stanislovas Radvilas, Jonas Kazimieras Vajsznoravyczius, Steponas Franciszkus Medeksa, Adomas Naruszevyczius, Franciszkus Kniažninas, Julijonas Ursinas Nemcevyczius, Mikolas Oginskis, Kazimieras Sapiega, Stanislovas Bon. Jundzillas, Martynas Pacziobutas, Norvaisa ir daug kitų, nors Lietuviais buvo arba Lietuvoje gimė, bet svetimose kalbose iszmokinti, svetimose kalbose raszę ir svetimoms tautoms teko <fnref n="38" />.

Panašiomis nuostatomis vadovavosi pokario metų bibliografai, sudarydami pirmąjį Lietuvos bibliografijos serijos A (knygos lietuvių kalba) toma, kuriame suregistruoti bet kur išėję lietuviški spaudiniai. Vadinasi, čia visi senieji lietuviški spaudiniai traktuojami kaip nacionalinės bibliografijos objektas. Šio tomo sudarymo metais tvirtai tikėta, jog tik lietuvių kalba – lietuvių tautos savastis, tad nelaikyta svarbiu dalyku svarstyti apie spaudinių šia kalba priklausymą ar nepriklausymą Lietuvos knygos istorijai. Na, o prisimindami šių dienų valstybinės bibliografijos „Lituanikos“ sąsiuvino sudarymo principus, turime konstatuoti, kad pokario metų ir šių dienų knygotyrininkų darbuose. Lietuvos ir lituaninės knygos objektas iš dalies sutampa. Tad ar nėra galimas Lietuvos kitakalbės ir lituaninės (laikantis šių dienų lituanikos suvokimo) knygos objekto dalinis sutapimas?

Kad ir kokių nuostatų ilgaininiu laikysimės, negalime iš akių išleisti bene svarbiausio dalyko: ta senoji lituanika, kuri dar laukia savo eilės būti užfiksuota ir aptarta, be jokios abejonės, yra labai svarbus Lietuvos kultūros tyrinėjimų reiškinys, padedantis atskleisti Lietuvos recepciją Europos kontekste. Senoji lituaninė knyga – tūlas, jungiančių mūsų kultūrą su kitų kraštų praecities palikimu, liudija pasauliui mūsų pasirodymą kultūros arenoje ir siekį joje išlikti.

Iteikta 1999 m. sausio mėn.

<footnote n="37">³⁷ XVII a. Lietuvos lenkiškos knygos kontrolinis sąrašas / Lietuvos Respublikos kultūros ministerija, Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. Bibliografijos ir knygotyros centras; parengė Marija Ivanovič. Vilnius, 1998. 248 p.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Jurevičius, *Stanislovas*. Pažvilgis į lietuvių svietiszką rąszliavą iki 1795 metams // Nauja gadynė. 1896, Nr. 19, p. 5–6.</footnote>
LE PROBLÈME D'OBJET DE LITUANICA DE XVI-XVIII SIÈCLES

DAIVA NARBUTIENĖ

Résumé

Dans cet article il s'agit de sens du terme *lituanica*. C'est le mot latin que signifie tous que ce qui il y a lituanien, c'est à dire tous les choses ayant des rapports avec la Lituanie. On parle sur l'évolution du concept de *lituanica* dans les travaux des différents auters, qui s'occupaient de la bibliographie et de la bibliologie. Actuellement, la définition officielle de *lituanica* c'est „la littérature imprimée en dehors de la Lituanie, mais liée avec elle par les auteurs, la langue, le contenu et les autres aspects” On parle aussi sur l'objet des livres en langues étrangères de la Lituanie de XVI-XVIII siècles. Le but des historiciens du livre de la Lituanie est n'étudier seulement que tout l'héritage culturel en langue lituanienne mais aussi en langues différentes étrangères: latin, polonais, allemand, biélorusse etc. Les livres latins de la Lituanie compose la plus grande partie de l'ancien héritage imprimé. A notre avis, des livres crées par des citoyens du Grand Duehé de la Lituanie, mais imprimés a l'étranger, ainsi que des livres édités dans le territoire du ce pays, consistent l'objet des études d'histoire du livre ancien de la Lituanie. C'est pourquoi aujourd'hui nous pouvons considérer que le premier livre imprimé de la Lituanie c'est „Agenda sive Exequiale divinorum sacramentorum”, préparé par *Martinus*, le chanoine de Vilnius, et publié en 1499 à l'étranger. Ça signifie que l'objet de *lituanica* et l'objet du livre de la Lituanie concordent parfois.