P. CVIRKOS GAMTOS BRUOZAI

Rimantas SKEIVYS

Zmogus nuolat bendrauja su gamta. Zmogaus ir gamtos sąlytis, labai įvairus konkrečių turiniu, yra vienas pastoviausių literatūros modulių. Aiškinantis atsiskleidžiančios kūryboje gamtos savitumą, tam tikru mastu yra nušviečiamos ir bendrosios rašytojo stiliaus ypatybės.

Gamtoje, kaip ir kiekvienoje kitoje meninės struktūros dalyje, stilius ryškėja keliais aspektais. Jis atsiskleidžia per įprasminimą, sąlygojantį gamtos vaizdų vietą kitų kūrybos struktūrinių dalų tarpe. Per savitąsias gamtos struktūros ypatybes: charakteringus vaizdinius, jų komponavimą, detalizavimą, būdingą perspektyvą ir pan. Per estetinio gamtos išraiškingumo pobūdį — psichinio poveikio skaitytojui charakteringumus. Aspektai gali būti labai įvairūs. Kiekvienas jų ryškina vis naujas estetinės realybės (šiuo atveju — gamtos) savitumo ypatybes, tačiau kokias skirtingas plotmes jos beliestų, visos jos priklauso vienai ir tai pačiai meninių reiškinių sferai — stiliui. Stilius — tai meninę kokybę žyminti sąvoka, jo santykis su tiriamuoju objektu — literatūros kūriniu — yra išreikiamas ne žodeliu „kas“, bet žodeliu „koks“. Kadangi, aiškinantis savituosius P. Cvirkos gamtos bruožus, siekia aptarti tik kelis būdingiausius jų, šiame darbe ribojamasi dviem stiliaus nagrinėjimo aspektais, būtent, gamtos struktūros bei jos estetinio išraiškingumo savumų aptarimu.

Gamtos pasaulis P. Cvirkos kūryboje sudaro vieną ryškiausių vaizdinių. Lygiai taip pat, kaip daugelio kitų Lietuvos rašytojų: tūkstančiais ryšių lietuvių literatūra yra susijusi su kaimu, su materialinė dvasine ir būtimi. Realistinių vaizdavimo principais vadovaujantis įjungta į kūrybos meninių vaizdų-poetikos sistemą, gamta P. Cvirkos kūriniuose yra itin individuali, išsiskirianti iš kitų rašytojų vaizduojamosios ryškiu stilistiniu charakteringumu.

Skirtingai negu, pvz., Vienuolis ar J. Baltušis, gamtos paveikslą P. Cvirkka kuria stambiplanį, erdvų, keliais plačiais potėpiais akcentuodamas svarbiaiūsiuosios gamtos pasaulio komponentų, vengdamas pritraukiančios prie žemės detalizacijos ir monotonijos, kurią žadina vienos ir tos pačios aplinkos reiškinių gausa. P. Cvirkos gamta — tai dangaus erdvės, sauėlė, nuo horizonto lig horizonto išplitusi žemė, besimainantys orai. Spalvos — nutolusios, neryškios, švelnios. Garsai taip pat. Nors pasitaiko ir
labai dinamiškų audros, įsisiautusių ežero, upės, lietaus aprašymų, dominojanti gamtos būsena yra statika — giedro rudens rambė, vasaros tyla, nualsusios saulėlyžio varos, lėtas ryto brėkšmas. Charakteringa P. Cirkos gamtovaizdžių kompozicija. Didžiąją vaizdo dalį paprastai užima dangaus, o žemės apibūdinimai, o išbaigtumo siekiama, prijungiant vieną — vii d contrastuojančių „smulkiosios“ gamtos detales — kokią nors šmėršančią vienšią liepą, nuraudusį šermuškų, kukli remunę, sunkiai besištiajantį drėgnais sparnais peralkusį paukštį ir pan. Vaizdas skelia brendumo išpūdes. Ne individualios būtybės, ne daiktai ir reiškiniai sudaro pagrindymą vaizdinių dalį, bet jų savybės — koks dangus, koks vejais, kokiai niuansais tvinta medžių žaluma. Gausu veiksmažodžių, būvardžių, prieveiksmių, o daiktavardžiai vartojami saikingai.

Į bendrumą ir stambius mastus pasidavusią gamą atitinka taip tap formalieji gamtovaizdžių tipai. Retai kada P. Cvirka skiria ištisa vaizdą kotiam smulkiam floros—faunos ar negyvosios gamtos objektui atvaizduoti. Dominuoją rudens, vasaros, pavasario — apibendrinti metų laikų peizažai, individualių stambiu reiškinių — saulėlyžio, mėnesienos, ryto, audros, vėjo, rūko, debesų ir pan. vaizdai<fnref n="1" />. Dangus, aplamai, yra vienas labiausiai išrškintų P. Cvirkos gamtos pasaulio komponenty, nors neturi to sudavinimo, kuriuo jis pasižymi Vaižganto raštuose<fnref n="2" />, ar švelnaus artimutimo, tokio žavaus, piz., Vaidutilės kuriniuose<fnref n="3" />.

Žemėi P. Cvirkos gamtoje būdingiausiai atstavauja kraštovaizdžiai<fnref n="4" />. Gausu ir labiau apibendrinty vaizduojamų lyg iš paukščio skrydzio žvangelion: Papartyno žemė, Vidgirio valsčiaus vaizdas, Sarmantai kaimas, Klangių ir Zibintų kaimai, Pagramančio apylinkės — smiltingi ka neliai, diblos

<footnote n="1">¹ Būdingesnieji metų laikų bei gamtos reiškinių vaizdai P. Cvirkos kūryboje: pavasaris — MS, 31–32; MS, 248; CA, 7–8; FK—II, 9; PV, 9–10; L, 104, 107; Sm; Sp 195–202; SA, 59–194; SD: ruduo — 2M, 164; FK—I, 56; CA, 20; L, 104, 107; Sp 225–227; KR, 166; VPv, 231; 234; VIM, 31; BN; vasara — 2M, 101–102; BS, 310; PK, 153–154; V, 162; St, 54; Sp, 203–204; KG, 67; MN; žiema — 2M, 208; MS, 219–220; Ps, 202–203, VM, naktis — Vrk, 263; 2M, 177; MS, 223; FK—I, 80; KR, 168; FK—I, 93; KS, 90–91; BN; saulėlydis — MS, 40; KG, 66–67; 2M, 173; SNV, 226; CA, 25; audra — 2M, 103–110; SD, 37–38; LPK, 154–155; E, 220–221; rytas — 2M, 7–8; KG, 63–64; SG, 62; SG, 76–77; iūtus — VPv, 231; E, 220–221; B, 185–186; RN; sn; vakaras — BS, 310; CA, 18–19; 2M, 49; oras — 2M, 170; BA, 132; S, 137; debesys — St, 46; TP, 127; vėjas — PK, KR, 168–171; PV, 6. (Raidėmis pažymėta kūriniai pavadinimai — žr. santrrumų rodykė teksto gale, skaičiai nurodo puslapius. Visos nuorodos čia ir toliau duotos 14-katomiui leidiniui: P. Cvirka, Rštai, t. 1 — 13, V., 1949–1957.)</footnote>

<footnote n="2">² Plg., sloptoji saulės prasmė — Vaižganto, Pragiedruliai, t. 2, Vadvų kraštas, V., 1969, p. 93–97; 102.</footnote>

<footnote n="3">³ Plg., rudens peizažas — Vaidlutė, Tėviškė, K., 1926, p. 65–66.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Būdingesnieji krašta bei atskirų jo komponentų vaizdai P. Cvirkos kūryboje: kraštovaizdžiai — MS, 7–13; MS, 40; MS, 219–220; KR, 157; KV, 134; Sp 195; 2M, 102–103; FK—II, 232; SNV, 223; CA, 8; MN; vandenys (upė, ežeras, pelkės — D, 97; FK—II, 35–36; SD; CA, 8; VM, 36; E, KR, 157; Sp, 195; KV, 140; SNV, 223; FK—II, 232; derlūs laukia (žolė, rugiai) — 2M, 101; 2M, 138; KG, 71; Sp 203; miškas — KV, 140; LK; Sm; St, 45.</footnote>
pušaitės, aukšтаasmaigiai apvyniams vyniotis... Ir konkretesnių, vieną kurią charakterizinga kraštovaidzio dalį ryškinančių vaizdų. Antai prieš akis skleidžiasi plačos pievos bei dobilinius, rugių laukai, girios, upė, ežeras, pelkės ir pan. Rečiau P. Cvirka vaizduoja raižytą reljefą, kalvas, skardžius. Rašytojas paprastai perteikia visą objektą, visumą, labai retai kada — dalį, pvz., ne upė, bet sietuvą, ne mišką, bet ažuolą, eglę, beržą ir pan.

G. Jrušas, recenzuodamas 1930 m. apsakymų rinkinį SNV, pažymėjo P. Cvirkos kraštovaidzio nykumą: „Pelkės, nederlingi laukai, ukanoti krūmai, nusęsė beržai, apipuvę kadugiai, susmukusios lūšnos ir tamsūs, vargingi žmoneliai“<fnref n="5" />. Taikyti šį apibūdinimą visam P. Cvirkos kūryboje atsiškėldžiančiam kraštovaidzii būtų neteisingą. Romanuose 2M, MS, taip pat eilėje paskutiniųjų rinkinių apsakymų gausu šviesių, bylojančių apie jaukumą ir grožį, netgi kiek suidilinančių bendrąjį peizažą, krašto vaizdį.

Konkretinančiosios „smulkiosios“ gamtos detalės P. Cvirkos kūryboje yra labai įvairios, tačiau ir čia žymu tam tikri dėsningumai. Pirmiausiaia konstatuotinas akivaizdus augalijos bei smulkiųjų gyvių (vabzdžių, paukščių) vyravimas. Charakteringi yra liepos, beržo, vinkšnos, šermukšnio, ažuolo, gluosnio, vyšnios; remunės, rūtos, bijūno, apynio, dobilų, žirnių, viksvų; bitės, samanės, musės; šnekučio varnėno, kregždės, volungės, lakis-tingalos, pempės, griežės, balandžio, gervių, gaidžio, varno, vanagio vaizdžiai. Stambieji namų gyvuliai taip pat dažnai minimi, atskirais atvejais jie susilaukia net ypatingio dėmesio — tampa pagrindiniu vaizdiniu apsakydžiame<fnref n="6" />, atskirame vaizde<fnref n="7" />, tačiau jie mažai įvairūs ir į natūraliujį gamtovaidzį įsipinantys rečiau. Kaip charakteringesni, nurodytini: katė, šuo, kiaulė, avinas, karvė, arklys — gyvasis valstiečio ūkio inventorius. Įdomu, kad laukinią žvėrys, tokie dažni P. Cvirkos pasakų herojai, „rimtojoje“ kūryboje arba nesutinkami, arba sutinkami labai mažai. Strakteli vienur kitur kiškis, šmėkšteli vilkas, briedis, stirna, ir tai daugmaž visa laukinė ſauna.

Konkretinančiosios detalės gamtą labai sugyvina, daro ją natūralią bei paprastą. Prisiderindamos prie erdvę, tolius, visuotinumą išreiškiančiųjų vaizdo dalių, jos kuria vaizde atskiro ir bendro harmoniją, daugeliu atvejų itin tobulą ir išraiškingą<fnref n="8" />. Tai vienas žymiausiu meninių P. Cvirkos prozos pasiekimų.

Kūrybos procese P. Cvirkos gamta mažai tėra evoliucionavusi. Visa ji nesunkiai suvedama į vieną bendrą modelį. Kur kas prieštaringesnis yra metodo, kuriuo ir vaizduojama, formavimosi kelias. P. Cvirkos realizmą stipriai veikė dvi tendencijos — ekspresionistinis maksimalaus išraiškingu-

<footnote n="5">⁵ „Zidinys“, 1930, Nr. 8—9, p. 202.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Zr. KS; R; ŠG; VM; MK; Ld; BA.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Zr. ZM, 7; BN, 113; CA, 10—11, 13; MV, 129.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Nurotydina: ZM, 164; FK—I, 56; CA, 20; MS, 31—32; MS, 223; 2M, 7—8; KG, 63—64; Vrk, 263.</footnote>
yma siekimas (trečiafrontininkų „neorealizmas“) bei estetinimas. Pirmoji rašyški pradinamiame kūrybos periode, rinkinyje SNV, romanė FK. Siekdamas ypatingos vaizdo ekspresijos, rašytojas „sudaiktina“, sumaterialina įj, vartodamas visiškai neįprastus taikomai aplinkai, ryškiai negatyvaus emocinio turinio įvaizdžius ir detales: „Užmیرštose ekėčiose švilpė vėjas. Vėjas dvokė lapų dvėseliena ir žviegė kaip kiaulė, skerdžiama aštriausiu visame kaime peiliu.“ (PV, 6); „Jaunas pilmatis supasi tarp triju gluosnių ir negali išsikrapštoti,“ (BN, 112); „Lauke puršė pilna burna rudens lietus. Naktis kaip juoda padvėsusi katė kabaliojo medžių šakose, stoguose, visur. Kurčia rudens naktis (VIM, 31) ir pan.<fnref n="9" /> Estetinimas stiprija ėmė reikštis vėlėsni periodu — romanuose MS, 2M, rinkinyje CA, nors žymo jis ir pirmojo rinkinio apsakymuose bei romanė FK<fnref n="10" />. Jam charakteringa sultintsyvintas spalvingumas, rešiškinių gluotnumo, sklandumo, raiškumo pabrėžių, grožį, rimtį, tyłą bylojančių detalių koncentracija. Stai keletas būdingenšių pavyzdžių: „Begalinio ežero paviršiuje judėjo dvi juodos eldijos. Jų burės mirko vandeny, o pusiau perpiauta mėnulio lėkštė skridinėjo, čia paliesdama vandenį, čia dangų“ (E, 222); „Temo. Beržai už gryčios šlamėjo, apibarštoti žvaigždžių ašaromis“ (KG, 66); „Meisteris išeina į naktį. Pujaja vėjas. Po kojomis brinksta purvas, ir blyksi užšalusios balutės. Ir tolmos, vienintelės žvaigždės, pasirodžiusios debesų prošejo, spindulėlis atispindi jo ašaroje“ (MS, 223); „Iš ten, kur kilo tamsiai mėlyna naktis, tarytum upės dugnas, nuklotas sidabro žuvų vynais, iš vasaros vakarų keliatyuo nuostabus burtininkas. Niekam nematant, jis tepė gelsvai auksinėmis varsomis medžių lapus, krauju nugirdė putini uogas ir galingu kvėpte-lėjimo nukrėtė prinokusų vaisių“ (ZM, 23). Metaforinis rudens atvaizdavimas paskutiniajame pavyzdයė gerai iliustruoja teigiamą estetizacijos po-veikį poetikai — ji įvairėja, tampa išradingesnė bei drąsesnė.

Abi tendencijas, tiek ekspresionistinio išraiškingumo, tiek estetinimo, sieja vienas ir tas pats pagrindas — meninio realybės transformavimo principas. Jų abiejų veikiamas P. Cvirkos realizimas savarankiškumo nepradrado, bet išsiugėdė tą charakteringą vaizdavimo laisvumą, kuris lydi betarpisiónką, jokiu išankstinių kanonų nevaržomą rašytojo santykį su tikrove — pirmąją meno sąlygą. Gamtos pasaulis rašytojo kūryboje yra puikus šito laisvumo pavyzdys.

Apibendrinant visa sakyta, nurodytinos kelios charakteringos P. Cvirkos gamtos pasaulio vaatybės — natūralusis lietuviškojo kaimo vaizdingumas, erdvumas bei stambus mastai, konkretaus ir bendro harmonija, spon- taniškas, laisvas realizmas. Kyla klausimas, kokią vietą užima gamta bend-

<footnote n="9">⁹ Ekspresionistinės gamtos vaizdų išraiškingumas ymač žymu apsakymuose: PV; PM; SD; KG; KS; BN; KR; PS; SA; E, atskirose FK vėtose — FK—I, 93; FK—II, 9.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Būdingesni suestetinty gamtos vaizdų atvejai: 2M, 24; 2M, 49; 2M, 157; 2M, 24, 24M, 40; 2M, 223; FK—I, 80; ČA, 20; E; KG, 66; B, 186.</footnote>
roje kūrybos meninių vaizdų-poetiks sistemoje, koks yra estinio išraiškingumo charakteris.

Būdinga P. Cvirkos stiliaus ypatybė yra griežta vaizdų centralizacija kūrinyje. Ištikimas šūkiui — „nieko nereikalingo!”, didžiąją meninės kūrinių erdvės dalį rašytojas užpilo betarpiškai žmogų vaizduojančiais vaizdais. Gamtos pasaulių tenka palyginti kukli pagrindinių vaizduojamųjų įvykių fono funkcija.

Skirtingo nuo Vaižganto, ieškojusio gamtoje slėpiningo tautos charakterio ir galių saltinio, ar Krėvės, siejusio lietuvio valstiečio pasaulėjautos grožį bei savitumą sa gobiančios gamtos iškilnumo ir rimtimi, P. Cvirka žvelgia į gamtą blaiviu paprasto valstiečio, eilinio laukų artojo, požiūriu, nė nebandydamas kuo nors giliau jos įprasminti. Gamta — tai natūrali aplinka, teikianti šilumą, vėjus ar lietų, gerą ar blogą derlių, palankius — napiolinė metus, joje praslenka triūsčio kaimo žmogas gyvenimas. Rašytojas nėra abejingas jos grožiui jos sūbtiliai perteikia kūryboje jos individualumą, garsus, spalvas, tačiau visada ir lieka pavaizduota materiali, kaip savarankiškas, atskiras pasaulis, gyvuojas ne viduį, bet šalia žmogaus, pastarojo jaučiamas, stebimas, pažįstamas. Ji ir pastebima mažai. P. Cvirką jaudino konkrečios visuomeninės-socialinės gyvenamojo meto Lietuvos problemos, kurios, aiškių savaine, su gamta siejos labai menkai. Periferinis gamtos vaidmuo pagrindinių vaizduojamųjų dalykų atžvilgiu sąlygojo charakteringą išreiškimą: žymi jos vaizdinio realizavimosi dalis yra netiesiologinė — atsietai vienas nuo kito pasiskleidę tekste palyginimai, epitei tai, metaforos, įvairius gamtos reiškinius žymintys žodžiai. Tiesioginis gamtos vaizdavimas suspireja ten, kur ji įgauna aktyvios veikėjų likimus lemančios jėgos prasmę, pvz., audra (SD; ŽM, 103–110; PK, 154–155), dangaus, laukų ramybė (TP, 127) ir pan.

Jei vaizdinėje kūrinių struktūroje gamtos vaizdą vaidmuo nėra itin delidės, tai indėlis į bendą estetinį kūrybos išraiškingo — labai žymus. Gamtos vaizdai — tiesioginiai ir netiesioginiai — yra viena stipriausį estinio sujaudinimo priemonių rašytojo kūryboje. Skiriant konkrečias šitą sujaudininką žadinančias menines ypatybes, yaže intensiiviomis laikytinos: gamtos nuotaikingos, jos konkretumas bei materialumas, visų jos vyksmų bei procesų natūralus paprastumas. Kadangi šiame straipsnyje nesiekia aptarti estinio P. Cvirkos gamtos išraiškingumo visais galimais, aspektais, plačiai panagrinėsime tik viena jo reišikmosi pavidalą — nuotaikingumą. Aptikti šią ypatybę P. Cvirkos kūriniuose nėra sunka: ji glauždžiai susijusi su bendra lyrine rašytojo talento pракraipa.

Nuotaikinguma kaip estetinė kategorija žymi pastovią vaizdui suteiktą jausminę žmogaus būseną. Jis glaudžiai siejasi su kūrybos emocingumu — subjektyvių autoriaus jausmų vaizduojamųjų dalykų atžvilgiu išraiška. P. Cvirkos kūryba yra itin emocinga, nuolat jaučiamas tai lyrinis, tai linksmas, pašaipus, ironiškas autoriaus nusiteikimas. Gamtos pasaulis, kaip
rodo daugelio rašytoju kūrybinė patirtis, yra ypač dėkinga dirva nuoiaikin-
gumui objektyvizuoti.

Apibūdindama P. Cvirkos peizažą, savo metu J. Korsakienė rašė: „...jo
P. Cvirkos, R. S.) gamta visada grži. Jis vengia niūrių, didinga
(siūrkščių peizažų. Visada šviesios varsois ir per gausūs mažybiniai bei ma-
loniniai žodelyčiai kartais jo gamtovaizdžius per daug jau susaldina, todėl
jie dažnai lyg ir primena dailininko Zmuidzinaviačiais tapybą. Bet vis dėlto
jie visada yra perjausti, nuoširdūs, be manieros, gaivūs, ir tuo jie skiriasi
nuo kitų mūsų beleristisų negyvų, sustingusių peizažiukų, puošiančių beveik
kiekvieną jų romanų puslapi“<fnref n="11" />. Kritikė gerai pastebėjo būdingas P. Cvirkos
gamtovaizdžių savybes — šviesumą, nuoširdumą, betarpiškumą. Džiaug-
s galima laikyti charakteringiausia P. Cvirkos nuoiaikinimo gumiai skairška.

Džiaugsmas — tai dvasios pakilimas, atvira dosni širdis visiems, jis
verže ar veržiasi išsilieti veiksmu, šiltu žodžiu, sujaudinta nuostabos, žave-
sto ar pasigėgėjimo fraze. Sią nuoiaiką perteikia labai P. Cvirkos
gamtovaizdžių<fnref n="12" />, ir didelė jų dalis pasižymi atviru jausmo išsakymu, įgau-
nančiu tai lyrinio krynpimo (FK—I, 56), tai betarpišks Šerojaus refleks-
jos (Vrk, 263; BS, 310; iš dalies MN, 40—47), tai pagaliai emocinio šūks-
nio, kreipimosi (FK—II, 35; MS, 31; CA, 7) formą. Itin džiugi gamta yra
romane MS, romane FK — daugiau jaunatviškai smagi, tik ŽM labiau bū-
dingi nuovargu, liūdesio tonai. Apsakymuose džiaugsmo skleidžiantis pei-
zažas lydi vaikystės dienų prisiminimus, pasakojamus paprastai pirmuoju
asmenių (MN, 40—47; CA, 7—8), būdingas jis taip pat karo ir pokario me-
tu raštiems kūriniamis, kur gamtovaizdžių įgaua svarbią bendros viso to, kas vaizduojama, prasmės ryškintojo funkciją (VPv, 234; Vrk, 263; BS, 310).

P. Cvirkos gamtovaizdžių džiaugsmingumas yra dviejų kontrastuojan-
čių atspalvių: veržlus, energingas, spontaniškai besiliejantis nerūpestingai
fantazijos žarstomomis, netikėčiausiomis asociacijomis, įvaizdžiais, paly-
ginimais (CA, 7—8; FK—II, 9; FK—II, 35). Ir ramus — perteikiantis vidinį
dvasios pasitenkinimą, kurį žadina idilinis gimtojo krašto grožis, gamtos
didybės ar amžinumo išgyvenimas, jaukių rudens, vasaros ar pavasario
valandų prisiminimas (MS, 40; MS, 72—73; MS, 92; MN, 40—47; MS,
31—32; FK—I, 56; VPv, 234; Vrk, 263; BS, 310). Dominuoja pastarasis va-
riantas — jis ir dažnesnis, ir brandžidė menininką ranką rodo. Išskirti ko-
kūmius būdingus vaizdų tipus džiaugsmo nuoiaiką perteikiančių vaizdų tarpe
nėra galima — viešpatauja įvairovė. Savitesni yra stepių nakties (Vrk, 263),
vasaros vakaro tylos (BS, 310), saulėlydžio (MS, 40) vaizdaid.

<footnote n="11">¹¹ Vl. Namikas (H. Korsakienė), P. Cvirkos „Meisteris ir sūnūs“, „Kultūra“,
1937, Nr. 4.</footnote>

<footnote n="12">¹² Būdingesnieji: MS, 31—32; MS, 40; MS, 72—73; MS, 92; FK—I, 56; FK—II, 9; FK—II, 35; MN, 40—47; JP, 245—252; CA, 7—8; VPv, 234; Vrk, 263; BS, 310.</footnote>
Pagrindiniai džiaugsmo nuotaiką kuriantys faktoriai — vaiskios gyvos spalvos, gyvybinių gamtos galių jėga ir polėkis, išreiškiami visuotinio pavasarinio sąjūdzio vaizdais, rintimis ir tyla. Atrodytų, judėjimas ir rintimis yra visinių nesuderinėms būsenos, tačiau originalis jų derinys ir sudaro vieną P. Cvirkos gamtovaizdžio charakteringu m. Kad ir kokį stiprų gamtos gaivalą vaizduotų. P. Cvirkos gamtovaizdžis slepia pastovų linkimą saikinęmio, prie ramios, kiek emocija sūšvelnintos harmonijos. Ryškus pa-vyzdys — pavasario peizažas MS, 31—32, kur saulės, drungno vėjo, visuodinio pavasarinio sąjūdzio polėkį pastoviai s atseria rintimies akcentai: stojo dienio, šiltos, mamonios; ant tvorų džiūsta patalynės, vėdinasė duknos ir pan. Judesį ir spalvas P. Cvirka prilaiko, neleidžia jiems be atodairos įsisiausti, nors greta metami staigšį kirčiai: ūmai įsigalėjo šiluma; staigiai pradėjo žiūlioti; saulės iltys išgraužė ledą. Ne jėgos, ne siaus laisvas potvynis, bet malonus atbudimas po žiemos, jauki taikaus darbymečio praždžia sudaro džiaugsmo, kurį žadina tarstanti gamta, turinį.

Skirtina keleatas pastovesnių džiugejs įžadinancių vaizdo komponenty. Vienas jų, dažrname gamtovaizdyje aptinkamas, yra pavasinė žaluma — žydėjimas: banguoja marios dobių, žydi gervuogės, obelyšios, virsta po kojomis žolės marnios, margi gėlių vainikai. Su jo susijus spalvungumą P. Cvirka papildo individualensiais paryškinimais: per nužertą švieuos erdvę matyti rymant lelijiniai debesys, lelijiniai miškų vainikai, paukaujos kalvų viršūnės; tviska upės sidabrinė kilpa. Bendrame vaiskios erdvės fone spalvingas žiedų ir horizontų mainymasis budina džiugią grožio ir galių pajautą. Ją kuria ir gyvybės nerimastis: juda ir bitė, ir samanė, ir šnekutis varnėnas, ir mergaitės, basos ir gandrai raudonkojai... Net vėjas šlaistosi, papylės pumpurų žalius taškus.

Antras būdingas džiugejs įžadinantis gamtovaizdžių komponentas yra dažnai į vaizdą į komponuojama kokia nestygstanti būtybė (ar negyvo reiškiniuo personifikacija). Mėgsta P. Cvirka panaudoti bitės, samanės įvažius, tačiau ryškiausias yra šnekutis varnėnas. Tai P. Cvirkos pavasario simbolis, kaip kad K. Donelaičio yra lakštingala, o A. Strazdo — strazdas. Jo linksmas pavasarinis šnekesys — Krizostimo Gaudešiaus plunksnelės skrebėjimas — įprasmino visą rašytojo kūrybą, nors tik vienoje iš eilės knygu ir net laiko poroje puslapių iš visos jų gausės pasidžiaugta šio uolaus Lietuvos laukų darbininko giesmelėmis.

Ramaus pasitenkinimo nuotaikos sklidiniems peizažas būdingas trečiakomponentas — rudens, vakaro, nakties tyla. Tylos, globuslobus gamą, meninė išraiška — vienas stipriausių P. Cvirkos pasiekimų. Perteikiama ji itin įvairiais būdais: tolima gražaus krašto perspektyva, lėtais rimstanciais judesiais, garsų neaiškumu, smulkių, nepastovių objektų (lietais lašai, medžių šakos ir kt.) statikos išryškinimu. Antai prieš susimąsčiusio Krizo akis (MS, 40) skleidžiasi tolimas Pagramančio akiratis: banguoja laukai, tviska vandenys, telkiasi kaimas kaip didelis avilynas, dar tolėt-
liau — miškas. Garso — nè aiktelèjimo, lyg sienos
paveikšlėslis, smelka grožio, budina žiūgių įkvėpimo valandą. Arba įvaž-
džiai — aprimo vėjas, lėtai besisupdamos, šakos įsibrėžė lango stikle (VPv,
234); paskutiniai šviesos virpėjimai palieja žemę (MS, 40); lie tašai,
pakibė retuose lapuose, visutviko kaip timolios žvaigždės (VPv, 234);
asi-
liepia griežlė (BS, 310); žvaigždės susilieja į vieną gelsvą pašvaistę (Vrk,
263); virpanti švies, dar klajojusi kambaro palubėje, užgoso (VPv, 234) —
gimdo tyłą, taurią, iškilmingą, trapią. Lyriniuose nukrypimuose bei kituose
tiesioginiuose jausmo išsakimuose tylą virsta pagrindiniu estetiniu siekii-
niu, jos išraiška tampa bet ilna pilna, pagenianti sau ne tik emocinį įvažidžių
bei jokteksto turinį, bet ir sakinio sintakės sandarą, ritmą: „Tyliais va-
saros vakarais, kaš išilti prieblandos šešėliai nusileidžia į Nemuno slėnį,
kiu natyla darbo garsai, išgirstu pievoje kalant kuolą, dusliai ir vienodai,
prie kurio nakčiai rišamas arklys“ (BS, 310; analoginės vietos — FK—I, 56;
Vrk, 263). Puikus suradimas yra inversinis junginys „dusliai ir vienodai",
paryškinantis ritmą ir darnai patęsias sakinį.

Antra būdinga P. Cvirkos gamtovaizdžių nuotaikingumo apraiška yra
liūdesys. Jį perteikiantys peizažai yra retesni, negu džiaugsmo, tačiau sub-
tilus ir meniški<fnref n="13" />. Daugiausia šią nuotaiką perteikiančiuju gamtos vaizdy
yra romanuose ZM ir MS. Abu šie kūriniai aplamai išsirkinia rašytojo kū-
ryboje stipriu emocingumu. Apsakymuose liūndų peizažų daug, tačiau re-
tai kada jie vaidina savarankišesnį vaidmenį — drauge su kitais kompo-
nentais kuria bendrą viso apsakymo nuotaiką.

Pagrindiniai liūndų gamtovaizdžių tipai yra trės — rudens peizažai
(ZM, 164; MS, 223; ZM, 227; VM, 27; VIM, 31; iš dalies — MS, 219), nuo-
varygje ir rimtje skendinčio kaimo apibendrinti vaizdai (ZM, 137; ZM,
234; MS, 219), amžinos laiko kaitos aprašymai (MS, 248; ZM, 236). Kiek-
vienam jų charakteringas savitas nuotaikos atspalvis — elegija, paguoda,
paslėpta neviltis, graudulys, neišvengiamumo suvokimo rimtis; nuotaikos
niuansai yra gausūs ir įvairūs. Neslepiantis jėgos, labiau nuosaikus, negu
maištaujantis, P. Cvirkos gamtovaizdžių liūdesys žymi vidinį jausmo tur-
tingumą, nuotaikos atspalvių ir atšešėlių subtilią pynę. Charakteringas
emocijos brūkšnys — besidraikančių vaiskioje mėlynėje šviesios voratink-
lių gijos.

Liūdesio nuotaiką P. Cvirkos gamtovaizdžiuose kurialausios, sutingos
žemės statika ir nuolat akcentuojana tyla, rimtis. Tik ten, kur liūdesij
žadina nuolatinė laiko skuba, abejinga žmogaus pergyvenimams ir nesu-
laikoma, įsiterpia sakiniai, pabrėžiantys judesį — nenumaldomą žiemos
— pavasario — vasaros slinktį (MS, 248). Būdingas liūdesio nuotaikos kur-
imo pavyzdys — ZM 16 skyrių pradedantis rudens vaizdas (ZM, 164). Di-

<footnote n="13">¹³ Būdingesnieji: ZM, 164; ZM, 227, ZM, 236; ZM, 137; ZM, 234; MS, 223; MS, 219; MS, 248; CA, 20; VM, 27; VIM, 31; D, 97.</footnote>
džiają menīnis erdvės dalį užima bendra įsivyravusių lygai charakteristika: dienos buvo šiltos, švožės; žemė vis dar spėjo sugert liety; rytais ilgai po laukus vaikščiojo rūkas; buvo gaudu, toli matyti, ir perregimos gėrios sunkiai slėpė užklydusį paukštį. Procesas ar judesų lėtas, ilgai trunkantis. Jokį ryškių garsų, priešingai: vorai savo vestuvį savaičė šventė visiškoje giedroje; buvo gaudu. Tokia tyla — anei paukščio čirkavimo. Emocinis vaizdo visumos turinys — barstantys lapus medžiai, išsivaduojantys nuo sodrių, gilių vasaras spalvų laukai, balzgani orai ir pirmos rytmietinės šalnos, visas ilgas lėtas gamtos mirimas, — yra labai paprastas ir įtaigus. Tarsi savaime gimsta liūdesys, susitaikymo elegija. Sis nuotaikos kūrimo prigimas pastebimas ir kituose rudens peizažuose, plg.: ZM, 227; CA, 20; MS, 219, iš dalies — MS, 223; VIM, 31.

Ryšindamas gūdumo, apatijos, tylios nevilkies nuiansus, perimūsį staktikoje žemės vaizdą rasytojus papildo nemalonauus emocinio turinio, mirtį ir sunaikinimą menančiomis detalėmis. MS, 219—220 peizaže žemė purvina ir nejauki: telkši sumišęs su purvu sniegas, šlapdriba. Varnos ir šunys tąso maitą — dragūno arklio liekanas. Siame fone nykiai stirksi sudegintos soybos kaminas, kabaliuoja šakose įstrigusios Krizo „inkilo“ lentutės.

Charakteringa, kad liūdesio nuotaiką perteikiančiuose gamtovaizdžiuose jausmas neigauna tiesioginės išraiškos — lieka paslėptas deminutyuose (mažučiai voriukai, CA, 20; lengvas vėjūkšlis, CA, 20; žvaigždės spindulėlis, MS, 223), atskiruose po teksta pasiskleidušiuose būvardžiuose ar prieveiksmiuose (kurčia rudens naktis, VIM, 31; šalta, žvarbi žiema, ZM, 236; išlenda skurdūs žemės gūburiai, MS, 219; liūdnai karksi varnos, MS, 219; gūdžiai ūbauja žvarbus vejas, D, 97), stipraus emocinio turinio paglyinimoose (žiburys vienišas, lyg vilko akis, ZM, 234; lyg vaiduokilis stypso juodas kaminas, MS, 248; negyvais kūnais tįsantys apversti laivai, D, 97) ir pan. Liūdesys — vidinis, griežtai individualus pergyvenimas, ir kai jis nedirbtinis, retai objektyvizuojasi prasiveržiančiomis išorėn, ekspresyviomis formomis.

Nerimas, trečioji P. Cvirkos gamtovaizdžių nuotaikingumo apraiskia, užima tarpinė padėtį tarp aptartųjų džiaugsmo bei liūdesio nuotaikų. Pertekiantys ją gamtovaizdžiai nėra dažni<fnref n="14" />. Tačiau meniškai jie yra įtaigūs ir išraiškingi.

Jei džiaugsminguosiuose gamtovaizdžiuose jausmas paprastai yra tiesioginės projekto (autoriaus ar veikėjo) emocinumo pasireiškimas, o liudnuosiuse, — priešingai, jis maksimaliai „nuasmenėja“, „iširpsta“ vaizduojamoje gamtoje, tai nerimastinguosiuse gamtovaizdžiuose jausmas objektyvizuojamas epiškai — gamta vaizduojama drauge su žmogumi, kurio nerimą ji perteikia, ryškina, kuria, kurio nerimu ji pati yra persismelkusi. Nerimasuvokiamas kaip natūralus vaizduojamosios žmogaus—gamtos

<footnote n="14">¹⁴ Būdingesnieji: MS, 154; PV, 6, 10; KG, 66; ZM, 49; FK—I, 80; ZM, 103—107; KS, 90.</footnote>
sąlyčio situacijos reiškinys, jis plaukia iš žmogaus, bet atskleidžia per
gamtą. Gamtai tenka nesavarankus vaidmuo. Susidaro subordinacijos san-
tykis, kuris, kaip jau kartą buvo užsiminta (vaizdžio centralizacija), aplamai
charakteringas P. Cvirkos vaizdavimo būdui. Pagal tai, kaip konkrečiai šis
santykis pasireiškia vaizde, galima skirti eile nerimastingųjų gamtovaiz-
džių rūšių.

Antai vienu atveju (PV, 6, 10; KG, 66) žmogaus nerimas tiesiogiai ne-
vaizduojamas, visa vaizdo nerimastis sklinda iš gamtos — pabrėžiama jos
detalėmis, kontekste įgyjančiomis stiprą zausimos emocingumo: Temo. Beržai už
grėčios šlamėjo, apibarstytie žvaigžį stąrasomis. ... Vėliau, — toks graudus,
tolimas misginginio korneto balsas. Graudos per visas pievas.; Pro... langa
... matės visas kaimas. ... padžiauti marškiniai. I marškinii drobė mušėsi
Saulėlydis ir rašė įvairiausias raudonas nesamonės.; Suedantai miegui akis,
Marjona išgirdo už lango tyliai, lyg per sapną, kvatojant. Tai kvatojo
gužis, diemedžio šakose tupėdamas, kvatojo pavarasis... Saulėlydis, rudo-
nos nesamonės, mušėsi, kvatojantis diamedyje gužių, šląmantys beržai,
graudus per pievas, tolimas misgingio balsas... — visos šios ekspresyvos de-
talės, susilietusos su veikėju, virpa nerimu, perteikia sielos būseną.

Kitu atveju (FK—I, 80; ZM, 49) gamtos perteikiamoji nerimo nuotaika papildoma tiesioginiu veikėjo dvasinės būsenos pavaizdavimu, nors itin labai ji ir neakcentuojama. Pagrindiniu nerimo skleidėjo vis tiek lieka gamta. Veikėjas — statiškas, susimąstęs, tarsi tiriantis neaiškią ateitį. Charakterin- ga šios grupės gamtovaizdžių nuotaikos kūrimo priemonė yra kraupos, piukta lemiantis palyginimas ar metafora, įkomponuoti iai taikį, netgi jauki pizažą: Oras buvo jaukus. Nudžiuvisuo beržo šakos nejudėdamos, kaip juodės dėlės surbėsi į gęstantį dangių: Jau po vidurnakčio, ir žvaigždės miršta. Takais, kur Zidorius vaikšinėjo; vaikšto jo vienmarškinė dvasia ir brauko bėstenčias rugių varpas (metafora: vėjas — Zidoriaus dvasia).

Trečiu atveju (KS, 90; ZM, 103—107) vienodai stipriai perteikia nerimą tiek gamtos, tiek žmogaus atvaizdavimas. Gamta ir žmogus priešpastatomi, gamta ne tik perteikia žmogaus nerimą, bet ir žadina, iššaukia jį. Ypač akivaizdžių šitai audros vaizde (ZM, 103—107), tuo tarpu kai SNV rinkinio apsakyme KS mėnesienos „siaubai" lieka dirbtinoki — grynai autoriaus fantazijos sukurtas „siaubingas" fonas „siaubingai" katės nusižuodymo sce- nai. Zmogaus—gamtos situacijoje, kuri atskleidžia audros vaizde, gamta, aiški, nepalyginamai savarankiškesnė, tai rodo ir išsamumas, su kurioje ji vaizduojama, ir kompozicija, pagrįsta išimtinai audros vystymutos priepe- lijotimis, tačiau perteikiamoji šalia įsiautusos stichijos didingumo ir rūščio nerimo nuotaika akivaizdžiai siejasi su Monikis ir Juro dvasine būsena — paaiškina ir reflektuoją ją. Svarbiausiasia nuotaikai perteikiančiaisiais elementais šios grupės gamtovaizdžiuose laikytinios besiartinantį pavojų ir išgastęją vykį rodančios detalės: Mėnesiena dreba kiekviename drebulės lape...; ...saulę uždengė bėgliai debesys, pranešdami artėjančį audrą.; Vėl
žybėtelėjo..., atsiliepė perkūnija...; Vieškely atsirado vėjovirpa...; Sparčiai ėjo tamsyn.; ir kt. Nerimą žadina sąmyšis, besiplečiantis visuotinis sujudimas, baimė ir skuba. Vaizde pabrėžtas intensyvių spalvy kontrastas.

Peržiūretaisiais trim atvejais subordinuojantis gamtį žmogui ryšys at-
sekamas nesunkiai. Tačiau likusiuoju vienu atveju (MS, 154) jis lyg ir iš-
nyksta — tik tolimesneje konteksto sąsajoje begalima ižiūrėti kontūrą tarp
nirimą, tik žadina rudens paveikslas, ir kūrybinio Deveikos užsidegimto.
Siame gamtovaizdyje, kaip ir liūdesį perteikiančiuose, nuotaika yra ne iš-
orinė, bet vidinė, sklinda iš neskubų judesų, iš darbą baigmės, iš ilgesi
ir aiškumą žadinancių rudeniškos gamtos detalių. Lengutis nerimas
— gamta rimsta žiemią, o Deveikos širdį, priešingai, užvaldo kūrybos aistra:
atstūmės nebaigtas skrynias su krėslas, meistruoja „rapapląną“...

Nerimo nuotaika — tai jausminė gero ar blogo įvykio priešistorija. Jei laikiama malonumo, nerimas — džiugus. Jei nelaimės ir nesėkmės — nu-
teikiantis niūriai, kupinas abejonių bei šiurį nuojautų. P. Cvirkos gamto-
vaizdžių nerimas labiau tikta žadantis, kaip smagus. Dominuoją vakaro,
nakties, mėnesienos — su neaiškumu ir tamsa susijusių gamtovaizdžių ti-
pai (FK—I, 80; KS, 90; ZM, 49), prie šliejasi ir audros pavodavimas
(ZM, 103—107). Gamtovaizdžiai, perteikiantys šviesų nerimą, žadinamą
meilės, jaunystės, kūrybinį galių pajautimo, yra retesni. Tai pavasario
(PV, 10), rudens (PV, 6; MS, 154); vėlgi vakaro, slenkančių sutemu (KG,
66) peizaiž. Visiems jiems — tiek džiugu, tiek nemalonų nerimą pertei-
kiantiesiems — charakteringa saikus pakilumas, padailinimas, nors tuose
įų, kurie buvo sukurti ankstyvuoju rašytojo kūrybos periodu, apstu ir su-
tirštinto „daiktiškumo", ne visada, deja, pakankamai skoningo ir patrauk-
laus.

Aptartosios džiaugsmo, liūdesio ir nerimo nuotaikos yra ryšiausios bei būdingiausios P. Cvirkos gamtos nuotaikinguo apraiškos. Nesigilinant, koks jų tarpasuvio santykis, pravartu kiek užsiminti apie kitą P. Cvirkos gamtos dalį — neemocingąją, arba epinę, gamtą, koks yra jos santykis su nuotaikingąja gamta, kokiai P. Cvirkos kūrybos daliai ji charakteringa.

Epinės, t. y. neprisodrintos emocingos gamtos vaizdy atsiradimas
P. Cvirkos kūryboje yra sietinas su įdėmesniu rašytojo žvilgsnui į gyve-
ninimą, su siekimu objektyviau pažinti bei suprasti vaizduojamąją socialinę-
psichologinį 3-čiojo dešimtmečio Lietuvos tikrovę. Tai epiškosios realizmo
pakraipos 3-čiojo gamtų pasekmė. Turinti aiškių žymių jau
romane ZM, stipiriausiai ši pakraipa objektyvazvos rinkinio KI bei iki Di-
džiojo Tėvynės karo parašytuose rinkinio AŠ apsakymuose¹⁶.

Epinės gamtos vaizdų lyginamasis svoris vaizdinėje kūrinių struktūroje
yra bei mažesnis, negu emocingosios. Nors siūžetas daugeliu atvejetų niekuo
dėtės, eilėje nurodytųjų KI ir AŠ rinkinių apsakymų gamtos vaizdų iš viso

<footnote n="15">15 Pirmasis rinkinio AŠ apsakymų dešimtukas: PP; VP; O; MK; Kš; Sk; N; D; L; A;</footnote>
nėra (U; MR; MD; S; DP; Sv; VI; MK; Kš; Sk; N), o likusiūuose šykštūs, tikslūs ir glausti, tarsi išbrėžti nė karto fantazijos nevilgyta plunksna. Lyginant su emocingąja, epinę P. Cvirkos gamtą galima pavadinti skurdžia. Akivaizdi kiekybinė ir kykonbinė emocingosios gamtos persvara prieš epiškają aiškintina, iš vienos pusės, tuo, jog gamta jau labai senos meno tradicijos yra pripažinta dėkingu objektu kūrėjo jausmui realizuotis, jos galimumus išnaudojo ir perdėm emocingas P. Cvirkos talentas. Iš kitos pusės, rašytojo santykis su tikrove, itin tiesus ir vienaplanis, sąlygojantis griežtą vaizdų centralizaciją bei stambią, beveik visą meninės erdvės tūrį užgožiančių centrinių vaizdinių dimensiją, varžo epinį gamtos vaizdavimą, nes jai paprasτai skiriama tik kukli centrinių vaizdinių fonu funkcija. Taigi, natūralu, kad estetinis gamtos išraiškingumas P. Cvirkos kūryboje susijęs visų pirma su emocija, individualinamas pirmiausia subjektyviojo-jausminio kūrybos pradmens.

Apibendrinant dėstytas straipsnyje mintis, galima reziumuoti tokias išvadas. P. Cvirkos gamta yra itin meniška, atskleidžianti visą eilę charakteringų rašytojo stiliaus bruožų. Ji atkuria natūralį lietuviško kaimo aplinkos paveikslą, vaizduojama materiali, apibendrinta ir vaizdinga. Vaizdavimo metodą yra realistinis, saikingai estetinantis, ir tik ankstyvajame kūrybos laikotarpyje pasitaiko šiurkštoko natūralizmo. Aplamai, gamta skleidžiasi prieš akis pakili ir graži.

Gamtos vaizdą P. Cvirką kuria stambiaplanį, akcentuodamas bendr慕ą, sudarantį harmoniją su konkrečiomis detalėmis. Gerai yra išnaudojamos estetinės gamtos spalvingumo, perspektyvos, dinamikos bei garsų sąvybės, skoningumu pasižymi tokių gamtos būsenų bei reiškinių, kaip rimtis ir tyla, saulėlydis, rudenėjantys orai, taip pat vasaros kaitra bei liūtis, atvaizdavimas.

Charakteringa P. Cvirkos gamtos ypatybė yra nuotaikingumas. Skirtinos trys jos realizavimosi apraiškos: džiaugsmas, liūdesys ir nerimas. Individualios ir savitos, jos žymi bendrą būdingą P. Cvirkos stiliaus bruožą — emocingumą. Nuotaika objektyvizuojama gamtos vaizduose laisvai ir natūraliai, naudojant pačius jvairiausius būdus ir galimybės.

Visas aptartasis ir neaptartasis P. Cvirkos gamtos bei jos vaizdavimo savitumas bendresniame kūrybos plane atspindi charakteringas rašytojo stiliaus tendencijas, kurias jis tuo pat metu ir aiškina, ir sudaro.

SANTRUMPŲ RODYKLE

A — Ažuolas

AS — Ažuolo šaknys

B — Broliai

BA — Baitramiejaus ašaros

BN — Bernas, norėjės amžinai žirgu

joti

BS — Brolybės sėkla

CA — Cukriniai avinėliai
D — Dievulis

DP — Devintas prakaitas

E — Ežeras

FK — Frank Kruk

JP — Jurgiukas pirmąkart gano

KG — Kada grįžo įiedas

KI — Kasdieninės istorijos

KR — Kas ratuose raudojo

KS — Katė savižudė

KV — Kur viršaitis vieškelius vedė

Kš — Kiškis

L — Ligoniai

Ld — Laidotuvės

Lk — Lakštingala

MD — Mažasis ir didysis

MK — Marių kiaylytė

MN — Mano nuotaka

MR — Mirusiųjų reikalai

MS — Meisteris ir sūnūs

MV — Mikučio vargai

N — Nosis

O — Ona

PK — Parduotas kalno vėjas

PP — Praeities puslapis

PS — Paukščiai skrenda

PV — Prišvilptas velnias

Ps — Paslaptis

R — Rašiukai

RN — Rudens naktį

S — Sąžinė

SD — Sielininkų daina

SNV — Saulėlydis Nykos valsčiuje

Sk — Skenduolis

Sm — Simanas

Sn — Siena

Sp — Superfosfatas

S — Sulinys (KI)

SA — Sulinys ant kalno

SG — Syvio gyvenimas

St — Sautuvėlis

Sv — Sventasis

TP — Tik pora kleboniškų

U — Uogelė

V — Vartiklis

VI — Vedybų istorijos

VIM — Viršaičiui ilgiausių metų jie linkėjo

VM — Varno mirtis

VP — Vienu per daug

VPv — Vienas paveikslas

Vrk — Verksmas

ZM — Zemė maitintoja

## ЧЕРТЫ ПРИРОДЫ У П. ЦВИРКИ

Римантас СКЕЙВИС

Резюме

Изображение природы в творчестве литовского писателя П. Цвирки, определяемого целым рядом характерных черт стиля писателя, является особенно живописным. Материальная, красочная и обобщенная природа воссоздает естественный облик окружения литовской деревни. Метод писателя является реалистическим, в меру эстетизированным, и лишь на раннем этапе творчества отличается грубоватым натурализмом. Вообще природа представляет перед читателем возвышенной и прекрасной.

П. Цвирка создает крупноплановый образ природы, акцентируя общность, гармонирующую с конкретными деталями. Писателем умело используются эстетические свойства природы, ее перспективы, динамики и звуков, красочно изображены такие состояния и явления природы, как покой и тишина, заход солнца, осенняя непогода, а также летний эной и ливень.
Характерной особенностью природы у П. Цвирки является ее способность создавать определенное настроение. Различаются три вида реализации этого качества: радость, печаль и тревога. Индивидуальные и своеобразные, они определяют общую характерную черту стиля П. Цвирки — его эмоциональность. Настроение объективизируется в картинах природы свободно и естественно, путем применения самых разнообразных средств и возможностей.

Своеобразие изображения природы у П. Цвирки, если рассматривать творчество писателя в более общем плане, отражает характерные тенденции стиля писателя, которые оно одновременно и объясняет, и составляет.

## LA NATURE CHEZ P. CVIRKA

Rimantas SKEIVYS

### Résumé

La nature dans l'oeuvre de l'écrivain lituanien P. Cvirka est peinte avec art, elle détermine aussi certains traits caractéristiques de son style. Matérielle, généralisée et pittoresque elle crée une image naturelle de l'ambiance de campagne lituanienne. La méthode d'écrire de P. Cvirka est réaliste, sobremment esthétisante, c'est seulement dans la première période de son oeuvre qu'on peut trouver du naturalisme grossier. En général la nature se revèle sublime et belle.

L'écrivain crée l'image de la nature en gros plan, en mettant en relief son aspect généralisant qui harmonise avec les détails concrets. Il utilise savamment telles propriétés esthétiques de nature comme couleurs, perspectives, dynamisme, sons. Il décrit avec goût certains états et phénomènes de nature: sérénité et calme, coucher du soleil, jours d'automne, chaleur d'été, averse.

Ce qui est caractéristique pour la nature de P. Cvirka c'est qu'elle crée une certaine humeur qui se manifeste en trois formes: joie, tristesse et inquiétude.

Ces manifestations étant individuelles et originales marquent un trait caractéristique de son oeuvre, son style émotionnel. Cette humeur est objectivée dans les images de nature d'une façon libre et naturelle, en utilisant les procédés et les possibilités les plus divers.

Si on analyse l'oeuvre de P. Cvirka sur un plan général, cette originalité de la nature représentée reflète ses tendances de style. L'originalité de la nature forme ses tendances stylistiques et en même temps les explique.