ZMOGAUS EGZISTENCIJA ABSURDO APLINKOJE
IR ŽMONIŲ SOLIDARUMAS A. KAMIU „MARE“

«Kazys MACĖNAS»

Literatūros kritika, nagrinėdama sudėtingą ir prieštaringą A. Kamiu kūrybą, rašytoją dažnai vadina egzistencialistu (pagal pagrindinių kūrybos teiginių panašumą su Sartro ir kitų egzistencialistų teiginiamis) ir absurdo autoriumi. Nežiūrint kai kurių paties rašytojo ir kritikos nesutarimų, šiandien šios sąvokos visiškai suaugusios su rašytojo kūryba. Norėtųsi tik dar kartą priminti, kad absurdo pajautimas būdingas ne visai Kamiu kūrybai. Joje pastebima minties evoliucija, temų ir problemų raida. Kaip žinia, aiškinama, kad absurdo jausmas atsiranda tada, kai trokštas aiškumo žmogaus protas susiduria su pasauji ir iracionalumu <fnref n="1" />. O vienas pirmųjų stipriausią A. Kamiu jausmų buvo (tai atspispindėjo ir ankstyvojejo kūryboje) meilė gamtai, ypač jūrai, kurią galima pajusti savo kūnu, tarsi kokias mistiškas apeigas atliekant su judančiais gyvybingais elementais, tarsi norint susilieti su Visata. tapti jos dąlimi. Ankstyvojejo kūryboje dar neužsimenama, kad žmogui pasaulis visada priešiškas. Ziauri gyvenimo tikrovė — skurbas, tuberkulizė — atveria kelią į jo kūrybą nerimastinęsnei, gyvenimo ir mirties santykio temai. Paskui, jau giliau, prabudo pašaukimas laimei, kurios elementari forma — žinojimas, kad gyveni, kūniškas džiaugsmas, persuoduontis sielai bei palaikantis viltį ir drąsą prieš absurdiškumą; vėliau — blaivus įsitikinimas, kad blogis niekada nebus galiutinai nugalėtas, kad „vis reikės pradėti siekti vienintelės žmogui įmanomos pergalės, santykinės, bet ir absoliučios vertės, būnant tos trapios taikos ir tvarkos tarpelyje, kurį galima iškovoti iš fatališkumo, tame mažame erdvės plotelyje, kai Sizifui laikinai išsprūsta akmuo“ <fnref n="2" />.

Sitaip mes priartėjame prie „Maro“, kuriame randame tolesnę A. Kamiu minties raidą. Autorius parodė, kaip atsiskleidžia kovojančių ir besimokančių pasidalyti valia ir viltimi žmonių draugystė: „Nieko nekalbėjo, bet širdai jautė tą patį, ir šios nakties atminimas juodviem buvo malonus“ <fnref n="3" />. Sirdai buvės vienišas Sizifas-žmogus jau nebe vienas, jis tai jaučia ir žino, solidarizuojasi su kitais ir solidarume atranda save; visa tai

<footnote n="1">1. A. Kamiu, Sizifo mitas (ištraukos), Problemos, 1970, Nr. 2/6, p. 108.</footnote>

<footnote n="2">2. P.-H. Simon, Presence de Camus, Paris, 1959, p. 35.</footnote>

<footnote n="3">3. A. Kamiu, Maras, Vilnius, 1968, p. 291.</footnote>
ir ankstyvesniuose kūriniuose (pvz., „Svetimame“ akiniant saulės šviesa pastūmėjo Merso į nusikaltimą).

Tatiau iš šio problemą rato išsirinksime vieną, siauresnę, žmonių solidarumo absurdo sąlygomis problemą. Ji itin ryški „Mare“ ir yra A. Kamiu filosofinės minties šiame kūrybos etape raidos rezultatas. Tos raidos aspektu apie šią problemą kritinėje literatūroje platesnių samprotavimų neapinktamio. Sio darbo uždavinis yra paanizuoti, kaip žmoga egzistencija absurdo aplinkoje atveda prie solidarumo idėjos, kuri yra svarbiausioji A. Kamiu humanizmo apraiška.

* * *

„Maro“ epigrafe – citatoje iš D. Defo – sakoma: „Kaip kad leistina vieną vergovės formą parodyti per kitą, taip lygiai leistina, pasigaunant iki šiol dar nebūtų dalykų, parodyti tai, kas yra iš tiesų“. Sis epigrafas leidžia suprasti, kad pasakoijimas bus netiesioginis, alegoriškas, kad reikia neišleisti iš akių „Maro“ dviplaniškumo. Beje, „Mare“ galima įvairiais aspektais kalbėti apie kelias dvipuses ar net daugiapuses plotmes. Pvz., galima nagrinėti realaus ir alegorinio elemento santykį, konkretaus, ap-linkybių padiktuoto, ir abstraktaus, apibendrinto atvejo santykius ir kt. Pirmiausia pasidomėkime, kaip po tam tikros raidos – „Maro“ parašymo laikotarpiu – rašytojas supranta žmogaus egzistenciją absurdo aplinkoje, kaip ją alegoriškai parodo ir kokias prasmes gali turėti maro svokava.

„Maras“ – atskiras svarbus etapas A. Kamiu kūryboje. Siame kūrinyje itin ryškiai pabrėžiamas dvejopas žmogaus veiklos vertinimas (dviem planais). Supanti žmogų absurdo aplinko čia vaizduojama ne pasinaudojant antikiniu mitologiniu sižėtu, kaip „Sizifo mite“, bet per simbolišką maro vaizdą. Nauju aspektu čia kalbama ir apie moralines žmogaus pareigas. Pozityvios moralės atkūrimas būtų nesuprantamas absurdiškame žmogaus santykje su Visata, todėl tenka viską, bet kurią pastangą ar mintį matuoti ne tik absurdiško pasaulio masteliu, o bent dviem masteliais. Tuos du planus galima būtų pavadinti ir apibūdinti maždaug taip:

didysis planas – Visata ir žmogaus santykis su ją,

mažasis planas – individas, jo moralė, patirtis ir individo santykiai su kitais žmonėmis.

Didžiajame plane jokios žmogaus pastangos neturi prasmės, nes viintelė, kiek apčiuopiamesnė realybė čia yra mirtis. Visata žmogui yra visiškai svetima. Begalinės, visada priešiškos žmogui Visatos atžvilgiu jo pastangos nepamatuojamos ir, vadinasi, beprasmės. Tuo būdu Kamiu kuriamas moralines vertybes tegalima apžvelgti ir pamatuoti tik mažuojau planu. Vieno žmogaus pastangos turi tam tikrą prasmę kitiems žmonėms, tik reikia siekti, kad jos neatsisukų prieš kitus. „Mare“ A. Kamiu
ir ieško tokios išeitės, kuri padėtų žmonėms išvengti, kad jų pastangos pakenktų kitiems. Atsakymą į tai bandysime rasti vėliau, susipažindami su romano personažais.

Išleisdamas 1942 m. „Sizifo mitą“, A. Kamiu pareiškia, kad absurdas yra dėsnis, o jis — A. Kamiu — yra absurdo autorius. Ketvirtame knygos skryiuja autorius pasakoja Sizifo — žmogaus, dievų pasmerkį sunkiam ir amžinam darbui, — istoriją. Sizifas blaivaija suvokia savo padėtės fatališkumą ir ją niekia. Si panieka — maištas. Vadinasi, Sizifo paveikslias — jsiašmoninusios savo padėtį ir maištingos žmonijos dalies paveikslias, ir pagrindinė A. Kamiu kūrybos šiame etape tema — maišto tema. Visų vėlesnių A. Kamiu kūriinių veiksmo aplinka — absurdo aplinka, dar vadinama „absurdo remais“, „absurdo sienomis“. Kaip pozityvų momentą, kaip išeitį gvenantiemišio šioje aplinkoje autorius vėl nurodo maištą. Suprantama, kiekviame na kūrinyje absurdo sienos vis kitokios. Sizifui „absurdo sienos“ — simbolinė, nenugalima dievų valia. Pagal tai, kaip keičiasi absurdo aplinka, turi keistis ir joje esančių personažų veikla, t. y. turi keistis maišto formos. Sizifas, Merso (iš romano „Svetimas“) yra vienišos figūros. Sie kūrinia sudaro vieną rašytojo minties etapą. Sekantis etapas „Maro“ sukūrimas. Pagrindinė tema ta pati — maištas, susipynęs su solidarumo idėja. Maro — „absurdo sienų“ — atžvilgiu maištas reiškia žmogaus priešinimąsi nenugalimam blogiui. Bet dabar jau reikia konstatuoti naują maišto aspektą — šis maištas sejasi su nelaimę patyrusį solidarumu. Susidūrusi akis į akį su žiauriomis ap linkingbėmis, žmonių bendruomenėmu turi pasirinkti: gyventi iš inercijos kaip anksčiau ir atsinaujinti. Maišto, kaip pozityvaus momento, kaip vidinės pergalės prieš absurdą, atsinaujinimui nebeužtenka. Visuomenė linksta atsinaujinti, iekiama kiekvieno individuo sielos gilumoje slypinčio slapto brolybės jausmo. Netgi abeijingieji, sudarantys Orano gyventojų daugumą, galų gale pradėjo suprasti, kad nelaimė liečia visus. Užuojauta nelaimingiesiems, suvokimas, jog tai visų bendras reikalas, gimdo solidarumą, brolybę žmonių, prieš savo valių sietų likimo. Kvietimas solidarizuotis pavojaus akivaizdoje, svarbiausių personažų nuosekli ir atkakli kova prieš blogį — šie pozityvūs teiginiai ir sudaro knygos idėjinę vertę, peržengė abstraktaus maišto mintis „Sizifo mite“.

„Maras“ — alegoriškas ir simboliškas, žodžiu, perkeltinę prasmę turinės kūrinyš. Dėl tam tikro jo simbolinės prasmės lygus niekas neabejoja. Kai kurių simboli prasmę nesunku išaiškinti, pavyzdžiui, paties maro prasmę. Tuo metu, kaip knyga pasirodė, ką tik išsivadavo iš karo košmarų protai visiškai natūraliai linko mare apτažinti vokiečių okupaciją, o kelių žmonių kovoje prieš epidemiją — pasipriešinimo kovoτojų veiksmus, nes
paties, autoriaus biųjų poziciją leido daryti tokias išvadas. Bet suprasti, kūrinį kaip aplinkybių padiktuotą alegoriją reikštų simiaurintis jo prasmę, užmširį rašytojo kūrybinės minties raidą. Matyt, marą reikyt suprasti ne tik kaip fašistinę okupaciją, bet ir kaip visokio viuomenis negando simėjo. Be to, realybės išraiška ne visada pasiekia simbolio lygį. Daiktai ir išreiškiniai, galintys tapti simboliais, dažnai pasidaro tarsi permatomi, leiždžia išryškėti minčia. Kūrinio simboliškosios pusės verčiau reikštų iškėti personažų paveik sluose. Kiekvienas herojus gali būti suprastas kaip tam tikros tiesos nešėjas. Personažai daugiausia statiški, abstraktūs: kaip kuri literatūros kritikai juos vadina marionetinis, nes jų savarankiškumas minimalis, kiekvienas jų išryškina rašytojo mintis, idėją, kurią jis nori, pasinaudodamas vienu ar kitu personažu, išreikštį. Kiekvienan iš jų būdinga tik vidai kuri savybė, tik bendri iš tikros žmonių grupės moralizė indvidualybę. Užuot išsklaideš, maras juos svieniją, triuškinanti nelaimė nesugeba pasiekti uždaro, absurdu neprieinamo rato — žmonių solidarumo, kuri gema ir išauga ne tik proto, bet ir jausmo maitinamas, tai ir širdžių solidarumas. Granas, jausdamas pirmuosius ligos požymius, leidosi klajoti gatvėmis. Rije įj surado su ašaromis akyse stovintį ties žaislų vitrina, kur kadaise buvo nusprestos jo vestuvės su Zana. Priešmirtinė širdgėla, atgimės širdų senas liūdesys dėl mylimosios įstumia įj į neviltį. Rije netaria ne žodžio, je tylėjimas iškalbingas, nes Grano sielvartas buvo ir jo sielvartas, o vienintelis jausmas, draskęs jo širdį, buvo didžiulis pyktis ant to skausmo, kuriuo viems žmonėms reikia dalytis.

Solidarumo išdejas „Mare“ negalima būtų išryškinti, bent trumpait neperžvelgus svarbiausi personažų, nepažiūrėjus, iš kur juose atsirado solidarumo jausmas. Matyt, pagrindiniais reikštų laikyti du herojus. Rije ir Taru, nes per juos rašytojas reiškia savo svarbiausias mintis: „Gydytojo ir Taru dialogue galia įžvelgti dviejų Kamiu dialogą. Intelektualas Taru jaučia neaiškų norą viikti kaip „netikintis šventasis“ (saint sans fois). Rije, žmogus iš liaudies, jaučia nesąmoningą brolybę vargšy, kurie padeda kits kitam darbais, o ne žodžiais“<fnref n="9" />.

Daktaras Rije — nelaimės kronikininkas stengiasi įgyvendinti „tikrojo gydytojo“ ideąą. Jo pareiga tapo kova su timimi, kuri savo metazifisčiuš turiniu yra reiškinys, sukeliantis absurdo jausmą. Bet Rije lanko ne tik maru sergančius, jų lanko ir Graną, kurio kančios moralinės, ir Kotarą, piudomą žmogų. Jis rūpinasi tik esama žmogaus padėtini, daugiausia materialiąja: jo sveikata, gyvenimo sąlygomis. Daktaro Rije solidarumas yra padiktuotas sąžiningumo.

Taru — vyriausiojo prokuroro pavadotojo sūnus; išgirdės, kaip tėvas pasmerkia mirti žmogų, septyniolikos metų palieka namus ir visą tolimesnį

<footnote n="9">⁹ A. Maurois, De Proust à Camus, Paris, 1963, p. 335.</footnote>
savo gyvenimą nutariai kovoti prieš mirties nuosprendžius. Susidomi politika, įsitraukia į ją; kadangi visuomenė, kuriai jis priklauso, smerkia savo narius mirčiai, Taru nusprendžia kovoti prieš tą visuomenę ir prisideda prie vienos partijos, reikalaujančios ginti žmogaus vėrte. Bet pamato, kad jo veiklos priemonės prieštarauja tikslui: jam leidžiama žudyti tam, kad išnyktų žudymai! Taru pasitraukia iš politinės veiklos. Nusprendžia veiktia tik individualiai, atsideda vidiniam gyvenimui, kuris pirmiaus įj patį turėtų perauklėti. Maru užkrėstame mieste organizuoja sanišarinės pagalbos komandas, tampa sanitaru; šią jo konkrečią veiklą skatina vidinis gyvenimas. Greta maro, kuris apkrečia kūną, yra dar vidinis maras, kuris apnuodija sielą: neapykanta, melas, išdidumas. Medicinęinę kovą prieš marą atitinka vidinė kova prieš blogį. O paties Taru nuomone, „doras žmogus, kuris beveik nieko neužkrečia, yra tas, kas mažiausiai duodasi išblaškomas“<fnref n="10" />.

Pačiam būti tyram — štai, Taru nuomone, geriausias būdas skedėti žmomenės. Tik tas, kuris neapsikrėtęs pats, neapkrėstis kitų. Tokią tiesą įsisąmonino Taru. Jis įsisąmonino ir kitą tiesą, pagal kurią gyvendamas, solidarizuojasi su nelaimės ištiktaisiais: „Sakau tik, kad žemėm esama dievo rykščių ir esama akųy ir kad reikia, kiek įmanoja, nesidėti su dievo rykšte“<fnref n="11" />. Taru — įsisąmoninto solidarumo pavydzys.

Zoefas Granas — smulkus merijos tarnautojas, kai kuo panašus į Merso. Jis neklijuoją į sąsiuvinį reklamų, bet vis iš naujo pradeda pirmą sąkinį romano, kurio niekada neparąsų. Granas nežymus, kaip ir „svetimas“, jis — absurdiško gyvenimo simbolis. Bet ištisa praraja įj skiria nuo Merso — jis žmogiškas, tarp kitų žmonių ne svetimas. Jis turi tikrų draugų, su kuriais siekia bendro tikslo. Dėl to Grano gyvenimas, užuot buvęs aprašytas kaip nereikšminga egzistencija, pasiekia didelės savo likimo vertės, menininkas jam suteikia svorį. Apie marą Granas neturi susidaręs kiek ypatingesnės nuomonės, jis prisideda prie kovojančių prieš nelaimę iš sponстанiško solidarumo jausmo, būdingo tik vargšams, „iš savo geros širdies“ (p. 154).

Ramberas — žurnalistas. Maras jį užklupo Orane. Miestas uždaromas, jis nebegali išvykti į Paryžių pas mylimą moterį. Bando ištrūkti, bet veltui. Vieną dieną, kai tai jam būtų pavykę, Ramberas nusprendžia pasilikti. Dvi tiesos kovojo jame: asmeninė laimė ir artimojo egzistencija. Būtų klaidinga neigti laimę, kiekvienas žmogus turi teisę į ją, bet negalima užmiršti ir kitų ir elgtis taip, lyg kiti neegzistuotų. Ne gėda norėti laimės, gėda būti laimingam vienam! Tokią išvadą prieina žurnalistas, prisidėdamas prie kitų kovotojų prieš blogį.

<footnote n="10">¹⁰ A. Kamiu, Maras, p. 286.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Ten pat, p. 287.</footnote>
Tėva Panelu — talentingas pamokslininkas, maru apkrėstame mieste jis simbolizuoją būsimo gyvenimo viltį. Katedrode pasako nu pamokslus, kurie apibendrina pasaulėžiūros keitimąsi nuo nepajudinamo tikėjimo į beviltišką.

Panelu laiko marą dievo bausme ir proga pamokyti netikinčiuosius, kad atsiverstų. Pasirinkus tokį požiūrio tašką, maras tampa įteisintu, normali reiškiniu. Panelu įprasmina kančią, jinai nebešokiruoja ir nekelia pasipiktinimo. Todėl teisingiausias elgesys tokiu atveju — nuolankumas, ne maištavimas. Kančia tėvui Panelu — tik idėja, tik abstrakcija: „Panelu — mokslas vyras. Mirštančiųjų jis mažai matė, užtat ir postringauja kažkodos teisybės vardu. Tačiai bet koks kaimo kunigėlis, ganantis savo parapijiečius ir girdėjės mirštančiojo atodūsų, galvoja lygiai taip, kaip aš. Jis kuo galėdamas padės bėdoje, o ne įro dinės, ką gero ji duodanti žmogui<fnref n="12" />. Taip sako apie Panelu daktaras Rije.

Panelu teigia savo doktrinas kategoriškai. Jis negalvoja padėti Rije ir Taru kovoti prieš blogį. Bet, laikui bėgant, gyvenimas apkrėstame mieste parodo, jog Panelu klydo. Jam teko matyti vaiko agoniją. Abstraktūs, nepagrįsti realiu gyvenimu Panelu įsitikinimai sužlunga. Kodėl už kažkie-no nuodėmes turi kentėti tie, kurie jų nepadarė? Protu nebejmanoma suprasi nei dievo malonės, nei bausmės. Panelu kurį laiką svyruoja, paskaus puola į kitą priešingybę: susitaiko absoliučiu tikėjimo iracionalumu: prieš tai skelbės ramų tikėjimą visuotine tvarka, Panelu pradėda teigti, jog tikėjimas yra aklas pripažinimas tiktinančių dalykų, kurių protas ne-pripažįsta. Štai prie tokio rūstaus tikėjimo tenka artėti.

Pagaliaiu Panelu nusprendžia, jog reikia vienaip kitą ko蒸, jis įsijungia į sanitarinius dalinijus, nevengia vietė, kur galima apsikrėsti maru. Savo įstojimą į sanitarinius būrius jis aiškina pareiga (p. 248). Apsikrėčia ir miršta, atsisakęs nuo visokios medicinės pagalbos, kabindamasis iš paskutiniųjų į savo žiaurų tikėjimą, bet net ir prieš mirtį neatgavės sielos pusiausvyros ir aiškios sąmonės. Panelu — tipas žmogaus, iš dalies, bet ne galutinai nugalėjusio savy dogmą, trukdančią jam solidariuotis su nelaimingaisiais.

Kotaras — absurdo herojus. Aliuzijos „Mare“ į Merso istoriją (p. 66) leidžia manyti, kad ir Kotaro praeitis gali būti panaši į Merso; matyt, Kotaras yra padaręs kokį nors nusikaltimą ir stengiasi išvengti policijos domėjimosi juo.

Maras kaip bet sudaro tam sąlygas. Kotaro kraštutinis individualizmas ne tik peiktinas, tik ir pavojingas, nes tik dėl savų interesų Kotaras norėtų, kad nelaimė tėstųsi, tai jam naudinga. Pasak Taru, jis yra vienas iš tų žmonių, kurie nešioja savy maro bacilą, vidinio maro bacilą, pavojingą

<footnote n="12">¹² A. K. A. miu, Maras, p. 145—146.</footnote>
žmogui. Tai ir yra individualizmas, tarpais pereinantis į neapykantą visai žmonių giminei.

Po nepavykusios savižudybės Kotaras taikosi prie visuomenės nuomenės apie jį: „Nuo galo pradėjęs, Granas, beje, turį suminėti daktarui Rije ir kitos Kotaro būdo pasikeitimą. Kotaras visada buvės labai liberalių pažiūrų (...). Bet dabar jau kuris laikas jis perkąs tik provyriausybinių Orano laikraštį, ir Granas tiesiog negalįs atsiginti minties, kad Kotaras tyčia, norėdamas pasirodyti, jį skaitąs viešose vietose“ <fnref n="13" />.

„Svetimame“ kritikavęs visuomenės nuomonę, kuri dažnai remiasi labai abejotina etika, Kamiu ir čia parodo Kotaro pastangų, siekiant susedaryti apie apie save gerą nuomonę, beprasmiškumą.

O kai maras atsitraukia ir visa kita nebeatitinka individualistiškų Kotaro interesų, jis prieina iki beprotybės, tampa pavojingas žmonėms, kotovotojų pergalės laikotarpis sutampa su Kotaro žlugimui. Su jo žlugimu pasmerkiama individualistinė pozicija, priešiška žmonių solidarumui.

* * *

Nustatę, kad Kamiu mintis evoliucionuonimo, pirmiausia turime pastebėti, kad nuo absurdiniškų samprotavimui apie žmogį, jį supantį pasaulį ir iš jo kylantį absurdo pajautimą bei maištą („Sizifo mitas“) rašytojas „Mare", nors ir perkeltine prasme, vis dėlto kalba apie konkretą blogį. Tuo būdu prieiname prie išvados — kai kurie kritikai ignoruoja arba kategoriskai neigia tokią nuomonę — kad Kamiu kūryba jo metu buvo politiška ir aktuali, tačiau, būdama įvilkta į simbolinį rūbą, ji aktualumo nepararod ir vėliau. Nors atskirų gyvenimo faktų rašytojas beveik nekomentuoja, bet visada, vienaip ar kitai pa meniškai apibendrindamas, paliečia bendriausias, visuomenę dominančias problemas. Iškėlęs mintį, kad nieko nėra absoliutaus, vis dėlto rašytojas nesustoja negatyvioje stadijoje, stengiasi surasti vis aukštesnių moralinių principų; nuo absurdo prie maisto, nuo maisto vis solidarumo. Savo kūriniose protestuoja prieš žmogaus egzistencijos nuvertinimą; jis stengiasi įvertinti žmogaus pastangas pasidaryti nepriklauhomam nuo likimo jam diktuojamų sąlygų. Kadangi Kamiu būdinga netikėjimas absoliučiomis tiesomis, bet kokiu absoliutumu, todėl ir pergalę prieš marą — socialinį ir moralinį blogį — jis traktuoja kaip laikiną. Tačiau kūrinio herojai pasiekia svarbią, nors ir laikiną pergalę — net ir abejingieji pradėjo suprasti, kad reikalas lietė visus. Taigi romano pagrindiniai teiginiai — pozityvūs: kvietimas solidarizuotis bei ugdyti brolybę žmonių, likimo sujungtų ir veikiančių ranka rankon visuomenės labui.

Vilnius, 1973, rugėsėjis

<footnote n="13">¹³ A. Kamiu, Maras, p. 66</footnote>
СУЩЕСТВОВАНИЕ ЧЕЛОВЕКА В СРЕДЕ АБСУРДА И
СОЛИДАРНОСТЬ ЛЮДЕЙ В РОМАНЕ А. КАМЮ «ЧУМА»

Казис МАЧЕНАС

Резюме

В литературной критике превалируется тенденция односторонних оценки творчества А. Камю. В советском литературении это проявлялось в основном в негативной трактовике творчества А. Камю как единого наречениямого целого, во французском — в определении какой-либо одной главной темы, свойственной для всего творчества писателя. Дилактическая творческая мысль А. Камю каждый раз оставалась за границами анализа.

В настоящей работе подчеркивается, что одна из основных тем творчества А. Камю является тема бунта человека против абсурдности бытия, которая в каждом новом произведении меняет свою направленность и характер. Герой Камю постоянно находится в рамках абсурда; он должен укладываться в них или ломать эти рамки.

Иншевременной возможности самоутверждения человека, жившего в абсурдном мире является бунт. На протяжении всего творчества А. Камю характер бунта постепенно меняется. В романе «Чума» он изображен как солидарная борьба людей против чумной эпидемии, выступающей как символ вского зла.

Для измерения усилий человека в условиях абсурдности мира необходимо учесть два плана: соотношение человека с враждебным ему миром вещей и соотношение нидвида и общества.

Рассматривая книгу в аллегорическом плане, само значение чумы можно трактовать по-разному. В данной статье делается упор на то, что отдельные персонажи романа снабливаются врядом определенные моменты, связанные с философской проблемой бунта. У положительных героев по-разному проявляются те черы характера, которые конструieren发展性 чувства солидарности. Отказ от своих индивидуальных устремлений во имя единой цели — борьбы против зла, является их главной, хотя и временной победы. В статье дается определение гуманизма А. Камю, который проявляется в изображении людей, бунтующих и одновременно ищущих солидарности в действии. К такому изображению человека А. Камю пришел после определенных литературных и философских исканий.

L'EXISTENCE DE L'HOMME DANS LES CONDITIONS D'ABSURDE ET
LA SOLIDARITE DES HOMMES DANS LE ROMAN D'ALBERT
CAMUS „LA PESTE“

Kazys MACĖNAS

Résumé

Le but de cet article est de mettre en relief la dialectique de la pensée camusienne et de l'analyser à l'étape de „La Peste“. Si nous considérons le thème de la révolte comme le thème principal de tout l'oeuvre d'Albert Camus, il faut noter alors que la notion de la révolte crie l'aspect de la solidarité des sinistrés, luttant contre le fléau; ainsi la solidarité peut être traitée comme le thème principal de „La Peste“.