Privilegien, führt zwangsläufig zu einem Interessenkonflikt, der im modernen Sprachgebrauch als „Spionagetätigkeit“ zugunsten der Wahlheimat bezeichnet werden kann<fnref n="16" />. So übernahmen z.B. angesehene Bürger aus Mitgliedsstaaten des Delischen Bundes vor Ort die Rolle der Informationsquelle für die Athener<fnref n="17" /> als Ausgleich für die öffentliche Anerkennung in Athen. Die Verwendung von *proxenoi* zu diesem Zweck scheint irgendwann so üblich geworden zu sein, dass selbst der von Athen zur Überwachung der neuen Verfassung in Aristophanes' Stadt der Vögel entsandte Inspektor (*episkopos*) bei seiner Ankunft zunächst fragt: „Wo sind die *proxenoi*?“<fnref n="18" />.

Die erste nachweisbare Erwähnung der Proxenie datiert aus dem letzten Viertel des 7. Jahrhunderts<fnref n="19" />, aber erst um die Mitte des 5. Jahrhunderts wird die Existenz dieser Institution durch eine wachsende Zahl von Inschriften belegt<fnref n="20" />. Von einfachen Steuerbefreiungen im Handel (*ateleiai*)<fnref n="21" /> bis zu hochkomplexen Ehrenurkunden<fnref n="22" /> verfolgen wir die Entstehung einer Institution, die durch immer engere und vielfältigere Beziehungen zwischen den Bürgern verschiedener Stadtstaaten sowie zwischen Griechen und Nichtgriechen geprägt war<fnref n="23" />. Nach Xenophon hatten sogar die unzivilisierten Mossynoikoi von Kolchis einen Proxenos in der griechischen Stadt Trapezunt<fnref n="24" />.

Das eher vage und in der Regel erbliche Mandat eines *proxenos*, das von Rat und Volksversammlung einer Polis (eventuell auch nur von den Ekklesia) oder in Ausnahmefällen von einem Dynasten<fnref n="25" /> in Nachahmung der Praktiken eines Stadtstaates verliehen wurde, setzte eine Vereinbarung über die spezifischen Rechte und Pflichten

<footnote n="16">¹⁶ Dieser Aspekt der Tätigkeit eines *proxenos* wurde von GEROLYMATOS, 1986 untersucht; *contra* MACK, 2015, S. 72, Anm. 166.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Als sich z.B. Kos gegen die Zweite Athenische Konföderation auflehnte, ging dem Aufstand die Ermordung des athenischen *proxenos* voraus – *IG*, II³ 111.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ AR., *Au.* 1021: ποῦ πρόξενοι;</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ *IG*, IX 1, 867 (Ionische Inseln/Kerkyra, 625–600 v. Chr.): hvíοι Τλασίφωο Μενεκράτεος τόδε σάμα | Οίανθέος γενεάν. τόδε δ' αὐτοὶ δάμος ἐποίει | ἐξ γὰρ πρόξενος δάμου φίλος ἀλλ' ἐνὶ πόντοι | ⁴ ὄλετο, δαμόσιον δὲ καρὸν [ν πένθησαν ራαπάντες] | ἐ Πραξιμένης δ' αὐτοὶ γ[αίας] ἀπὸ πατρίδος ἐνθῶν | / σὺν δάμῃ τόδε σάμα κασιγνέτοιο πονέθε („Dies ist das Grab des Menekrates, Sohn des Tlasias, aus Oiantheia. Dieses [Denkmal] haben ihm die Bürger [von Korkyra] errichtet. Denn er war *proxenos* und Freund der Bürger [von Korkyra], ging aber im Meer verloren, und alle trauerten um den Freund des Volkes. Aus diesem Grund kam Praximenes aus seiner Heimat, um mit den Bürgern [von Korkyra] dieses Denkmal für seinen Bruder zu errichten“).</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Für Athen, siehe WALBANK, 1978, S. 4.</footnote>

<footnote n="21">²¹ *Syll.* ³, 4 = *I.Olbia*, 1.</footnote>

<footnote n="22">²² Wie z.B. *I.Byzantion*, 3 oder *SEG*, 45, 985 = *AE*, 1996, 1359.</footnote>

<footnote n="23">²³ Für die Entwicklung der Proxenie im gesamten griechischen Raum mit all ihren vielfältigen Aspekten im Zusammenhang mit der Erforschung dieser Institution gelten nach wie vor die Standardwerke MONCEAUX, 1886; GSCHNITZER, 1973 und MAREK, 1984. Neu hinzugekommen ist MACK, 2015 (vgl. COJOCARU, 2016b).</footnote>

<footnote n="24">²⁴ X., *An.* 5, 4, 2 (Clarendon Press): ἐπεὶ δὲ ἦσαν ἐπὶ τοῖς Μοσσυνοίκων ὁρίοις, πέμπουσιν εἰς αὐτοὺς Τμημπίθεον τὸν Τραπεζούντιον πρόξενον ὄντα τῶν Μοσσυνοίκων, ἐρωτῶντες πότερον ὡς διὰ φιλίας ἦ διὰ πολεμίας πορεύσονται τῆς χώρας („An den Grenzen der Mossynoikoi schickten sie Timesitheos von Trapezunt zu diesem Volk, dessen *proxenos* er war, mit der Frage, ob sie als Freunde oder Feinde durch das Gebiet [der Mossynoikoi] ziehen sollten“).</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Mausolos, Satrap von Karien; Könige von Bosporus; Korylas und Korris von Paphlagonien; Hohepriester von Labraunda. Zur Frage der Dynasten als Verleiher der *proxenia*, vgl. jetzt auch MACK, 2015, S. 229–230.</footnote>
voraus, die zwischen einem Staat und einem einflussreichen Fremden festgelegt wurden. Als Belohnung für geleistete oder erwartete Dienste konnte ein *proxenos* außergewöhnliche Ehren und Privilegien genießen. Diese waren meist pragmatischer Natur und umfassten die Zollfreiheit bei der Ein- und Ausfuhr von Waren (*ateleia*)<fnref n="26" />, die Unverletzlichkeit in Friedens- und Kriegszeiten (*asylia*)<fnref n="27" />, die Steuergleichheit/ „Gleichheit der Pflichten“, d.h. der Bürgerpflichten (*isoteleia*)<fnref n="28" />, das Recht auf Erwerb von Grundbesitz (*enktesis*)<fnref n="29" />, sowie das Vorrecht, bei städtischen Spielen und Festen in der ersten Reihe zu sitzen (*proedria*)<fnref n="30" /> und der uneingeschränkte Zugang zu Amtsträgern, Rat und Volksversammlung von der Residenzstadt aus (*prosodos*)<fnref n="31" />.

Die prestigeträchtigsten Ehrungen waren die Verleihung von goldenen Kronen<fnref n="32" /> und auf höherer Ebene die Errichtung von Ehrenstatuen<fnref n="33" />. Manchmal erhielt ein *proxenos* auch eine Einladung zu einem Mahl im Prytaneion oder im Tempel der Gottheit, die die Polis beschützte<fnref n="34" />. Gleichzeitig war die „Ausstellung“ der Proxenie-Dekrete an den sichtbarsten Orten vorgesehen – in der Regel an Orten von öffentlicher Bedeutung, wie der Agora (als wichtigster Versammlungsort für die verschiedenen Aktivitäten der Stadt), in Tempeln oder Heiligtümern (als Orte für religiöse Zeremonien und Opfer) sowie im Gymnasium (als Bildungseinrichtung und Ort kultureller und sozialer Anerkennung)<fnref n="35" />.

Im Laufe der Zeit, mit der Zunahme der weniger bedeutenden Ehrungen, die mit dem Titel des *proxenos* verbunden waren, konnte ihm auch der Titel des *euergetes*<fnref n="36" />

<footnote n="26">²⁶ GIOVANNINI, 2007, S. 311–315; RUBINSTEIN, 2009; MIGEOTTE, 2013.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ SCHLESINGER, 1933; BRAVO, 1980; RIGSBY, 1996; GIOVANNINI, 2007, S. 304–306; SCOTT, 2013.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ WHITEHEAD, 1977; BASLEZ, 1984, *passim*; ADAK, 2003; RHODES, 2005; MANSOURI, 2011.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ PEČIRKA, 1966, HENRY, 1983; HENNIG, 1994, 1995; SCAFURO, 2013.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ PÖHLMANN, 1981. Für den Schwarzmeerraum wird es explizit nur in den westpontischen Städten erwähnt, z.B. in Odessos – *IGBulg*, I² 42. Vgl. *IG*, XI 4, 667, Z. 5–8: [... γῆς] καὶ οἰκίας [ἐγκτησιν καὶ προεδρίη|αν ἐν τοῖς ἀγῶσιν καὶ πρόσοδον[v]] | [πρός τὴν βουλὴν καὶ τὸν δῆμον πρώ|⁸τοις μετὰ τὰ ἰερά] – für einen Bürger von Apollonia Pontica in Delos, Mitte des 3. Jhs.</footnote>

<footnote n="31">³¹ HENRY, 1983.</footnote>

<footnote n="32">³² E.g. *Syll*.³, 707 (cf. *I.Histria*, 65; COJOCARU, 2012b), Z. 28–30: [...] *στεφ[α|νῶσαι αὐτὸν χρυσῶι στεφάνοι το[ῖς | Θαρ]γηλίοις ἐν τῶι θεάτρωι („[...] ihn während der Thargelia im Theater mit einer goldenen Krone zu ehren").</footnote>

<footnote n="33">³³ Zu den Ehrenporträts und -statuen in der hellenistischen Stadt, siehe in jüngerer Zeit MA, 2013. Zu den hellenistischen und kaiserzeitlichen Zeugnissen aus dem Schwarzmeerraum, vgl. COJOCARU, 2014a & 2022.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ E.g. *I.Callatis*, 3 (cf. *SEG*, 24, 1023), Z. 10–11: [...] *καλέσαι δὲ αὐτὸν καὶ εἰς πρυτανεῖο [ν | τὸν βασιλέα] („[...] dass er auch vom *basileus* ins Prytaneion eingeladen wird“). Ausführlichere Bemerkungen dazu habe ich an anderer Stelle formuliert – siehe COJOCARU, 2014b.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Auf diese Weise konnte die Gemeinschaft ihre Dankbarkeit gegenüber dem *proxenos* zum Ausdruck bringen und gleichzeitig die ihm übertragenen Pflichten und Privilegien öffentlich anerkennen. Die Präsentation der Proxenie-Dekrete war Teil eines umfassenderen Systems der gegenseitigen Anerkennung und Diplomatie zwischen verschiedenen antiken griechischen Städten und ihren Ehrenbürgern. Es diente der Pflege guter Beziehungen und der Förderung der Zusammenarbeit zwischen den Städten.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ In Athen z.B. ist die Verbindung von *proxenos* und *euergetes* seit dem 5. Jh. häufig belegt, wie zahlreiche Inschriften in dem von WALBANK, 1978 zusammengestellten Corpus belegen. Für eine ausführliche Diskussion, siehe GAUTHIER, 1985. Wenn von Perikles bis Augustus kein athenisches Dekret irgendeinem Bürger den Titel *euergetes* verlieh – eine Beobachtung, die für die überwiegende Mehrheit der griechischen Städte zutrifft –, so steht fest, dass in den epigraphischen Dokumenten von Histria nur Bürger erwähnt werden, denen dieser Titel verliehen wurde. Für Quellenangaben und Sekundärliteratur, siehe zuletzt COJOCARU, 2021b, S. 62–63.</footnote>
sowie das potentielle Bürgerrecht<fnref n="37" /> zuerkannt werden<fnref n="38" />. Damit ein solches Recht wirksam werden konnte, musste die betreffende Person in eine der Untereinheiten der bürgerlichen Gemeinschaft aufgenommen werden<fnref n="39" /> und alle Pflichten eines Bürgers übernehmen, einschließlich der Zahlung von Steuern in der Wahlheimat<fnref n="40" />.

Die Existenz von Verträgen zwischen zwei Städten (*symbola*)<fnref n="41" /> ab dem 5. Jahrhundert konnte die wirtschaftliche, religiöse und politische Bedeutung der Institution der Proxenie nicht schmälern. Zum einen, weil die *symbola* keine weite Verbreitung fanden, zum anderen, weil die beiden Institutionen nicht die gleichen Funktionen erfüllten. Die Verleihung von *ateleia* und später von *proxenia* war die gebräuchlichste Form, in der die Bürgerschaft ihre Verbindungen zur Außenwelt kollektiv zum Ausdruck brachte. Diese Bräuche sollten im größeren Kontext des typisch griechischen Wunsches nach Vernetzung und dem Aufbau von Beziehungen zu anderen Poleis gesehen werden<fnref n="42" />.

Bis zur „Ankunft Roms“ und darüber hinaus blieben die *proxenoi* äußerst aktiv, sowohl bei der Aufnahme der Bürger ihrer Schutzstädte als auch bei der

<footnote n="37">³⁷ Dabei könnte es sich einfach um einen Ehrentitel gehandelt haben, wie in der bei Delphi belegten Formel *politeia* *proxenias* e times *heneken* („Staatsbürgerschaft aufgrund von Proxenie und Ehre“ – vgl. MAREK, 1984, S. 154; SEG, 2, 294). Praktische Auswirkungen könnte es aber gehabt haben, wenn der Geehrte sich im verleihenden Staat niederlassen wollte. Siehe auch die Bemerkungen in der nachfolgenden Anmerkung.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ *Proxenia und politeia* können in Dokumenten aus dem Schwarzmeerraum bereits im 4. Jahrhundert gefunden werden (e.g. IOSPE, I² 20), was diejenigen widerlegen könnte, die dazu neigen, eine solche Verbindung als einen Abstieg in die Obsoleszenz der Institution der Proxenie zu betrachten. Siehe zuvor COJOCARU, 2009, S. 365; COJOCARU – LITU, 2009, S. 201–202. Für eine ausführliche Diskussion über die Gewährung der *politeia* siehe BORDES, 1982 (vgl. die kritischen Bemerkungen von GAUTHIER, 1984) und GAUTHIER, 1985. Für Athen, das aufgrund der Art und Weise, wie die literarische Überlieferung die epigraphischen Daten ergänzt, den Vergleichsmaßstab schlechthin darstellt, bleiben die Forschungen von OSBORNE, 1981–1983 (vgl. die kritischen Bemerkungen von GAUTHIER, 1986, S. 131–133) die Referenz. Zur Verleihung der Staatsbürgerschaft, siehe auch SAVALLI, 1985; SAVALLI-LESTRADE, 2012. Ansonsten ist die Bemerkung von J. und L. Robert (BÉ, 1976, 95) nach wie vor angebracht: *la concession de droit de cité était virtuelle et ne prenait effet qu'avec la résidence*.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ E.g. *Syll.*³, 645 = I.Byzantion, 1, Z. 59–61: (... ) καὶ εἴμεν αὖ ἀότον πολίταν κὰτ τὸν νόμον· ἔξειμεν δ' αὐτῶι καὶ ποτ[ι]γράψασθαι ποτὶ τὰν ἑκατοστὺν ἄγι κε θέλη· (... ).</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Cf. *Syll.*³, 286 (Erlass über den Status der Milesier in Olbia und der Olbianer in Milet). An dieser Stelle sei auch an die Definition von Demosthenes erinnert, wonach einem Fremden das Bürgerrecht zu verleihen bedeutet, ihm das Recht einzuräumen, an den religiösen und öffentlichen Angelegenheiten, an den Gesetzen und an allem, was den Bürgern gemeinsam ist, teilzunehmen – DEM., 23, 65 (Butcher & Rennie): ἡμεῖς, ὦ ἄνδρες Ἀθηναῖοι, Χαρίδημον ἐποιησάμεθα πολίτην, καὶ διὰ τῆς δωρειᾶς ταύτης μετεδώκαμεν αὐτῷ καὶ ιερὸν καὶ ὀσίων καὶ νομίμων καὶ πάντων ὁδωνπερ αὐτοῖς μέτεστι ἡμῖν („Wir, die Männer von Athen, haben Charidemos zum Bürger gemacht und ihm dadurch Anteil an unseren bürgerlichen und religiösen Gebräuchen, an unseren gesetzlichen Rechten und an allem, woran wir selbst Anteil haben, gegeben“). Auch Aristoteles befasste sich in seiner politischen Philosophie mit der Staatsbürgerschaft und der Verleihung des Bürgerrechts, wobei er betonte, dass dieses Recht nur denjenigen zuerkannt werden sollte, die aktiv am politischen Leben teilnehmen – siehe z.B. ARIST., *Pol.* 3.1275a (Ross): πολίτης δ' ἀπλῶς οὐδενὶ τὸν ἄλλων ὁρίζεται μᾶλλον ἤ τῷ μετέχειν κρίσεως καὶ ὁρχῆς („Ein Bürger wird im Wesentlichen durch seine Teilnahme an der Rechtsprechung und der Herrschaft definiert, nicht mehr als durch irgendetwas anderes“).</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Siehe oben, Anm. 12.</footnote>

<footnote n="42">⁴² Vgl. MACK, 2015, S. 20.</footnote>
Vertretung dieser Staaten im Ausland (z.B. am Hof der hellenistischen Monarchen oder vor dem römischen Senat). Mit der Ausdehnung der römischen Herrschaft im östlichen Mittelmeerraum wurde die *proxenia* im Laufe der Zeit durch ein Netzwerk von Roms auswärtigen Freunden ergänzt<fnref n="43" />, um dann mit der Integration der griechischen Städte in das Verwaltungssystem des Imperiums obsolet zu werden. Da sich die „Außenpolitik“ einer Polis auf die Entsendung von Gesandtschaften an den Senat, den Statthalter oder den Kaiser beschränkte (wenn man von der Fortführung der Tradition der Orakelbefragung und der Teilnahme an panhellenischen Wettkämpfen und Festen absieht), konzentrierten sich die Institutionen immer mehr auf die „Innenpolitik“ der Stadt – die mehr oder weniger vorbildliche Ausübung der Verwaltungsaufgaben, die Ehrung verdienter Männer, die Teilnahme an den Versammlungen des Rates und der Volksversammlung, die Organisation verschiedener Feierlichkeiten usw.<fnref n="44" />.

Gleichzeitig ist die römische Herrschaft allein keine ausreichende Erklärung für den Niedergang der *proxenia*<fnref n="45" />. Wie Chr. Marek treffend bemerkt, setzten die Poleis und ihre Institutionen ihre Funktion unter dem Römischen Reich fort, aber es entstand ein System, in dem die multilaterale Interaktion zwischen gleichberechtigten Poleis nicht mehr konstitutiv war<fnref n="46" />. Entweder die Institution oder zumindest ihr Titel überlebte, teilweise als Ausdruck einer gewissen äußeren Autonomie, bis ins 2. Jh. n. Chr., wenn auch nur in der nordpontischen Peripherie der Oikoumene. Noch im Jahre 174 verliehen der Boule und der Demos von Chersonesos Taurike T. Aurelius Calpurnianus Apollonides, dem Prokurator von Niedermösien, und seiner Frau das Bürgerrecht aufgrund der Proxenie (*proxenias politeia*) mit weiteren Privilegien, darunter dem Schutz in Friedens- und Kriegszeiten<fnref n="47" />.

### 3. Proxenie-Dekrete als Forschungsaufgabe

Im Hinblick auf die gesamte griechische Epigraphik wurden die Proxenie-Dekrete – sofern eine Differenzierung notwendig war – im Kontext der Ehreninschriften diskutiert und als Unterkategorie der von einer öffentlichen Autorität erlassenen Dekrete betrachtet<fnref n="48" />. In dem wohl bekanntesten Fachbuch auf diesem Gebiet behandelt

<footnote n="43">⁴³ Die Diskussion in der modernen Geschichtsschreibung über die „Roms auswärtige Freunde“ hat mit BADIAN, 1958, eine immer größere Bedeutung erlangt. In jüngerer Zeit, mit Verweis auf die frühere Literatur, siehe COŞKUN *et al.*, 2005.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Siehe KUNNERT, 2012; vgl. COJOCARU, 2013b, S. 530–531.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Vgl. MACK, 2015, S. 233–281.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ MAREK, 2016, S. 235.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ SEG, 45, 985 = AE, 1996, 1359, Z. 22–25; HAENSCH, 2005; PIR², 1471 (ILS, 8850 = IGR, I 1107; IGR, III 41); PFLAUM, 1961, S. 715–717, Nr. 268.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ Siehe LARFELD, 1914, S. 359: „Das Formelwesen der Proxenie- und Euergesiedekrete ist spezifisch nicht verschieden von demjenigen der sonstigen Ehrendekrete (...) und bei fragmentarischer Überlieferung der Texte läßt sich nicht immer entscheiden, ob die betreffende Urkunde dieser oder jener Gattung von Ehrendekreten zuzuweisen ist“. Vgl. MCLEAN, 2005, S. 183: *Forming a subclass of honorific decrees are proxyx decrees by which a city would express its gratitude to a citizen of a foreign state who was going to offer hospitality to one of its own citizens (...)*.</footnote>
M. Guarducci die *proxenia* als ehrenvolle Auszeichnung für Ausländer – *comunissimo nei decreti greci* – ohne ein eigenes Unterkapitel im Kapitel mit dem Titel „Dekrete“ zu widmen<fnref n="49" />. Ebenso sind P.J. Rhodes und D.M. Lewis in ihrem klassischen Werk über die Dekrete der griechischen Staaten<fnref n="50" /> weniger an den Typen der *psephismata* interessiert als vielmehr an den Verkündigungsweisen und der Entwicklung des Formulars im Laufe der Zeit und in Abhängigkeit von den verschiedenen Regionen der Oikoumene<fnref n="51" />.

Es liegt auf der Hand, dass bei ganzheitlichen Ansätzen wie den oben genannten eine gesonderte Erörterung der Proxenie-Dekrete als Dokumentationsquelle schon deshalb nicht überzeugend wäre, weil sie die Praxis der behördlichen Emittenten zu sehr vereinfachen würde. Schließlich beinhalten die Entscheidungen des Rates und/oder der Bürgerversammlung einer Polis eine Vielzahl von Aspekten, die heute bestenfalls noch erahnt werden können und sich der modernen Logik mancher Abhandlungen zur griechischen Epigraphik grundsätzlich entziehen. Eine ganzheitliche Sichtweise kann daher das Bild des bürgerlichen Lebens angemessener rekonstruieren, insbesondere wenn die geringe Anzahl oder der prekäre Erhaltungszustand der überlieferten Dokumente eine Korrelation von Quellen weit über den Bereich der Epigraphik hinaus erzwingt.

Andererseits gibt es genügend Beiträge von Vorgängern, die deutlich machen, dass die vorrangige oder gar ausschließliche Ausrichtung der Forschung auf Proxenie-Dekrete als besondere Inschriftenkategorie keineswegs ohne Interesse und Bedeutung ist<fnref n="52" />. Dennoch könnte die erste Frage, die selbst ein ehrlicher Experte in Bezug auf den vorgeschlagenen Forschungsansatz stellen könnte, so knapp wie möglich formuliert werden – *cui prodest?* Bereits in der Einleitung habe ich die Proxenie-Dekrete aus der Interessensphäre als eine Quelle ersten Ranges für die Erforschung der Außenbeziehungen der wichtigsten Städte des Schwarzmeerraumes bezeichnet. Dies gilt auch für die Kaiserzeit, wenn wir z.B. an Chersonesos Taurike denken. Diese Kategorie von Inschriften wurde bisher noch nicht in einem Katalog zusammengefasst. Ein solcher Katalog würde nicht nur die Zugänglichkeit aller Dokumente (die oft in mehreren Varianten vorliegen, insbesondere wenn man an die Inschriften von Olbia denkt) erleichtern, sondern auch eine angemessene Kommentierung entsprechend der aktuellen internationalen Diskussion ermöglichen. Wir dürfen nicht vergessen, dass seit dem Erscheinen der letzten umfassenden Monographie, die einen Gesamtüberblick über die Urkunden des Schwarzmeerraumes gibt – ich beziehe mich

> Venant un siècle après l'ouvrage pionnier de H. Swoboda sur le même sujet, qui ne pouvait s'appuyer encore que sur un petit nombre de documents, ce précieux répertoire – où les proxénies et autres décrets honorifiques occupent naturellement une place de choix – fournit pour toutes les cités et régions (...) un aperçu très commode de la documentation, même si, bien entendu, il y aura des choses à reprendre – et surtout à préciser et à ajouter – en fonction des publications régionales comme la nôtre.

<footnote n="49">⁴⁹ GUARDUCCI, 1969, S. 5–57 (mit der Diskussion über *proxenia* auf den Seiten 29–30).</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ RHODES – LEWIS, 1997.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ Vgl. KNOEPFLER, 2001, S. 21:</footnote>

<footnote n="52">⁵² Neben den bereits in Anm. 23 oben erwähnten Werken seien hier nur WILHELM, 1942; HABICHT, 1957 und KNOEPFLER, 2001 genannt.</footnote>
auf die Promotionsarbeit von Chr. Marek<fnref n="53" /> – fast vier Jahrzehnte vergangen sind. Es ist wichtig zu bedenken, dass der Autor vor der Herausforderung stand, ein Jahrhundert nach der Veröffentlichung des Buches von P. Monceaux ein glaubwürdiges Bild von einem weitaus komplexeren Szenario zu zeichnen. Dabei musste er zwangsläufig auf Nuancen verzichten, insbesondere in Randgebieten wie dem Schwarzmeerraum.

Um die Frage, inwieweit die Proxenie-Dekrete als ausreichende Quelle für eine gesonderte Untersuchung dienen können, überzeugender beantworten zu können, muss darüber hinaus auch die geographische Region berücksichtigt werden, auf die sich die Forschung konzentriert. Abgesehen vom Zufall der Funde, der Lückenhaftigkeit der meisten Dokumente, der relativen Monotonie der besser erhaltenen Inschriften<fnref n="54" /> oder den Datierungsproblemen bieten die überlieferten Dokumente für die griechischen Städte am Pontus Euxinus genügend Informationen, um zumindest eine Seite der Geschichte zu schreiben, insbesondere im Fall von Poleis wie Olbia oder Chersonesos, aus denen fast die Hälfte der katalogisierten Belege stammt<fnref n="55" />. Natürlich müssen wir

> Bref, c'est dans la conviction qu'en dépit de leur relative monotonie et de leur état de conservation souvent médiocre ces inscriptions apportent toujours quelques éléments à l'histoire non seulement institutionnelle et politique, mais également sociale, voire économique, que nous avons publié ou réexaminé les décrets érétriens de proxénie et de citoyenneté.

Zur Sprache der Proxenie-Dekrete siehe die Bemerkungen von MACK, 2015, S. 25: *The generic descriptions in proxyne decrees reveal, however, that proxenoi in general took their character from recipients who did conform to the proxenos-paradigm, performing specific sorts of intermediary services in the context of their own communities.*

Vgl. S. 28:

> In fact, they (der Autor bezieht sich auf vage und scheinbar bedeutungslose Ausdrücke in der Begründung – Klarstellung V. Cojocaru) point to the existence of a ‘proxenos-paradigm’, a set of general and specific expectations of this role in the context of which a given honorand’s actions were analysed. It was important to inscribe these phrases because they reflected, or rather condensed, the language used to discuss and think about this institution in public contexts. These were the terms, as their occurrence in motivation formulae makes clear, in which the proposer of a proxenos was expected to discuss his nominee, albeit with greater elaboration and delineation of examples, and it was against the proxenos-paradigm, which these terms evoked, that a candidate was judged.

Wenn wir bei der Besprechung der Ehrendekrete für ihr Verständnis Hauptaugenmerk auf die Ehrungen richten mußten, so sei um so stärker betont, daß Interesse dieser Inschriften für uns nicht so sehr gerade auf diesen Ehrungen beruht, die doch im Allgemeinen immer wieder dieselben sind, als vielmehr auf die Motiven, also auf dem, was uns über die Veranlassung der Ehren berichtet wird. (...) Gerade den Ehrendekreten verdanken wir auf diese Weise so manche historische Erkenntnis wichtigster Art, und um nur ein Beispiel zu bringen: über die Geschichte der Stadt Olbia im 3. Jahrhundert v. Chr. ist unsere einzige Quelle ein langes Ehrendekret, dass diese Stadt für einen Mitbürger abgefaßt hat (Syll.³, 495). Der Wert solcher Angaben auch für die chronologische Bestimmung dieser Inschriften erhellt von selbst.

<footnote n="53">⁵³ MAREK 1984. Die von MACK, 2015 vorgeschlagene neuere Forschung bringt einige wichtige Aspekte für die Institution der Proxenie im Allgemeinen wieder in die Diskussion ein, bietet aber keinen Überblick über die Dokumente aus dem Schwarzmeerraum in dem Umfang, wie er von Chr. Marek erreicht wurde.</footnote>

<footnote n="54">⁵⁴ Die scheinbare Eintönigkeit, die durch die Stereotypie des Formulars bedingt ist (das allerdings je nach Polis gewisse Nuancen aufweist), schmälert meines Erachtens nicht die Bedeutung eines Proxenie-Dekrets als historisches Dokument. Vgl. KNOEPFLER, 2001, S. 24:</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Vgl. KLAFFENBACH, 1966, S. 85 (zu Ehrendekreten allgemein):</footnote>
bei der Rekonstruktion des historischen Bildes ständig berücksichtigen, inwieweit die Verknüpfung von Proxenie-Dekreten mit anderen Kategorien des Dokumentenmaterials hilfreich ist.

### 4. Schlussbemerkungen

In der Antike, insbesondere in der klassischen Zeit, spielte die Institution der Proxenie in den griechischen Stadtstaaten eine entscheidende Rolle. Sie ermöglichte es den Städten, Handelsbeziehungen in entfernte Gebiete zu knüpfen und gleichzeitig den Schutz ihrer Bürger in anderen Städten zu gewährleisten. Die Praxis der Proxenie variierte von Stadt zu Stadt und von Epoche zu Epoche, blieb jedoch ein grundlegendes Element der griechischen Außenpolitik und Diplomatie.

Als Freunde der Stadtstaaten erleichterten die *proxenoi* die Beziehungen zwischen den Städten und trugen besonders zur Förderung des Handels und der Wirtschaftsbeziehungen bei. Die Ernennung eines *proxenos* war eine Art Schutzmechanismus für die Bürger einer Stadt, die in der fremden Stadt Handel trieben, reisten oder sich dort niederließen. Der *proxenos* verpflichtete sich, sich um ihre Angelegenheiten zu kümmern und ihnen bei Problemen zu helfen.

Ursprünglich entwickelte sich die Proxenie aus privaten Gastfreundschaftsbeziehungen und erlangte später eine öffentliche Funktion im Dienst der Stadtstaaten. Aus persönlichen Gastfreundschaften entwickelten sich Beziehungen zwischen einer Person und einem Staat. Ein *proxenos* handelte in diplomatischen Angelegenheiten und bot Dienste an, die über das hinausgingen, was von einem traditionellen *xenos* erwartet wurde. Obwohl es seit dem 5. Jahrhundert auch zwischenstaatliche Verträge (sogenannte *σύμβολα*) gab, konnten diese die wirtschaftliche, religiöse und politische Bedeutung der Proxenie nicht schmälern. Die *symbola* entwickelten sich nicht in großem Umfang und erfüllten andere Funktionen.

Die *proxenoi* blieben auch nach der Etablierung der römischen Herrschaft aktiv, indem sie bestimmte Fremde beherbergten und die Interessen einzelner Stadtstaaten im Ausland vertraten. Mit dem Aufstieg der römischen Macht im östlichen Mittelmeerraum wurde die Proxenie allmählich durch ein Netz von auswärtigen Freunden Roms (*amici populi Romani*) ergänzt und überlagert. Dennoch überlebte die Proxenie oder zumindest ihr Titel – oft als Ausdruck einer gewissen äußeren Autonomie – bis zum Ende des 2. Jahrhunderts n. Chr., vor allem in den nördlichen Randgebieten der Schwarzmeerregion.

Die Proxenie war eine bemerkenswerte Institution der zwischenstaatlichen Beziehungen in der Schwarzmeerregion, die fast sieben Jahrhunderte Bestand hatte. Ihre Ursprünge mögen in der moralischen Verpflichtung der archaischen griechischen Welt liegen, Reisende und Wanderer zu schützen, aber die griechischen Kolonisten im Schwarzmeerraum könnten viel früher und in größeren Umfang zur Verbreitung und Ausgestaltung der Proxenie beigetragen haben, als dies inschriftlich belegt ist.
# BIBLIOGRAPHIE

## 1. Abkürzungen<fnref n="56" />

* Aristeas – Aristeas. *Philologia classica et historia antiqua*, Moskau.

* ASNP – Annali della Scuola Normale Superiore di Pisa, Classe di Lettere e Filosofia.

* C&C – *Classica et Christiana*, Iaşi.

* EAH – R. BAGNALL et al. (Hgg.), *Wiley-Blackwell's Encyclopedia of Ancient History*, Oxford, Wiley-Blackwell, 2013.

* JAHA – *Journal of Ancient History and Archaeology*, Cluj-Napoca.

* Studia UBB – *Studia Universitatis „Babeş-Bolyai“*, Cluj-Napoca.

## 2. Weitere zitierte Literatur

* ADAK, Mustafa, *Metöken als Wohltäter Athens*, München, Tuduv, 2003.

* BADIAN, Ernst, *Foreign Clientelae (264–70 BC)*, Oxford, Clarendon Press, 1958.

* BASLEZ, Marie-Françoise, *L'Étranger dans la Grèce antique*, Paris, Les Belles Lettres, 1984.

* BELOUSOV, Alexey V. – Ljubov’ G. ELISEEVA, „The Greek and Latin inscriptions of Ancient North Black Sea Region. 2016 year“, in: *Aristeas*, 18, 2018, S. 93–137 [auf Russisch].

* BLEICKEN, Jochen, *Die athenische Demokratie*, 4., völlig überarbeitete und wesentlich erweiterte Auflage, Paderborn *et al.*, Ferdinand Schöningh, 1995.

* Bordes, Jacqueline, *Politeia dans la pensée grecque jusqu'à Aristote*, Paris, Les Belles Lettres, 1982.

* BRAVO, Benedetto, „Sulán. Représailles et justice privée contre des étrangers dans les cités grecques. Études du vocabulaire et des institutions“, in: *ASNP*, 10, 1980, S. 675–987.

* BUZOIANU, Livia, „Rezension zu Cojocaru 2016a“, in: *C&C*, 12, 2017, S. 311–315.

* COJOCARU, Victor, „Zur Proxenie in den griechischen Städten des pontischen Raums“, in: *Pontica*, 42, 2009, S. 349–374.

* COJOCARU, Victor, „De la relaţiile externe ale oraşelor pontice la relaţiile externe ale apoikiilor nord-ponice“ [„Von den Außenbeziehungen pontischer Städte zu denen nordpontischer Apoikien“], in: *Pontica*, 45, 2012a, S. 65–76.

* COJOCARU, Victor, „Noch einmal zur Herkunft des Ehrenbeschlusses für Epikrates, Sohn des Nikobulos (Syll.³, 707 = ISM, I 65)“, in: *I. LAZARENKO (Hg.), Miscellanea in Honour of Alexander Minchev* (= *IzvVarna* 8.2), Varna, 2012b, S. 267–291.

* COJOCARU, Victor, „Proxenia“, in: *EAH*, 2013a, S. 5606–5608 [vgl. die Online-Ausgabe von 2021a – https://doi.org/10.1002/9781444338386.wbeah09204.pub2].

* COJOCARU, Victor, „Rezension zu KUNNERT, 2012“, in: *Pontica*, 46, 2013b, S. 529–533.

* COJOCARU, Victor, „Statui sau portrete ca măsură de cinstire în inscripţiile onorifice din arealul pontic. Observaţii preliminare“ [„Die Ausführung von Standbildern oder Porträts von Honoranden in Ehreninschriften aus dem pontischen Raum. Vorläufige Bemerkungen“], in: *Pontica*, 46, 2014a, S. 323–341.

* COJOCARU, Victor, „Ladung zu Opfer und Bankett als Auszeichnung der Fremde im pontischen Raum und der Pontikoi in der Fremde“, in: *Ligia RUSCU (Hg.), Banquets*

<footnote n="56">⁵⁶ Mit Ausnahme der Verweise auf Zeitschriften und Lexika, die den Konventionen des DAI folgen (https://www.dainst.org/documents/10180/70593/02>Liste-Abk%C3%BCrzungen_quer.pdf/2c74093bc8b6-4c6a-8af1.)17a155109505 – letzter Zugriff 25.10.2023).</footnote>
of Gods, Banquets of Men. Conviviality in the Ancient World. Proceedings of the International Colloquium, Cluj, 23–24 November 2012 (= Studia UBB, Historia 59.1), Cluj-Napoca, 2014b, S. 334–344.

COJOCARU, Victor, *Instituția proxeniei în spațiuł pontic / Die Proxenie im Schwarzmeerraum*, Cluj-Napoca, Editura Mega, 2016a.

COJOCARU, Victor, „Rezension zu MACK, 2015“, in: AMold, 39, 2016b, S. 386–390.

COJOCARU, 2021a → COJOCARU, 2013a.

COJOCARU, Victor, „Development of Identities in the Black Sea Poleis: Some Remarks on Evidence Provided by Honorary Decrees“, in: Victor COJOCARU – Annamária-Izabella PÁZSINT (Hgg.), *Migration and Identity in Eurasia: From Ancient Times to the Middle Ages*, Cluj-Napoca, Mega, 2021b, S. 55–73.

COJOCARU, Victor, „Les statues honorifiques dans la documentation épigraphique et iconographique de la mer Noire à l’époque impériale“, in: Vasilica LUNGU – Alexandru AVRAM (Hgg.), *L’espace pontique: vers de nouvelles perceptions du monde ancien. Hommages à Livia Buzoianu à l’occasion de son 70ᵉ anniversaire* (= Pontica, LV, Suppl. VIII), Constanța, 2022, S. 193–207.

COJOCARU, Victor – Alexandra LIȚU, „Prokseničeskie dekrety kak instrument vzaimootnošenij s čužezemcami v pontijskich grečeskich obščestvach i na ostrove Kos: predvaritel’nye itogi sravnitel’nogo issledovanija“ [„Die Proxenie als Fremdenpolitik in den griechischen Gemeinden des pontischen Raums und auf Kos: Eine vergleichende Untersuchung“], in: Sergey BOCHAROV – Victor COJOCARU (Hgg.), *North and West Black Sea Area during Antiquity and the Middle Ages*, Simferopol, 2009, S. 186–216.

COŞKUN, Altay – RAPHAEL Lutz (Hgg.), *Fremd und Rechtlos? Zugehörigkeitsrechte Fremder von der Antike bis zur Gegenwart. Ein Handbuch*, Köln, Böhlau, 2014.

COŞKUN Altay et al., (Hgg.), *Roms auswärtige Freunde in der späten Republik und im frühen Prinzipat*, hrsg. in Zusammenarbeit mit H. Heinen und M. Tröster, Göttingen, Edition Ruprecht, 2005.

DEMANDT, Alexander et al. (Hgg.), *Mit Fremden leben: eine Kulturgeschichte von der Antike bis zur Gegenwart*, München, C.H. Beck, 1995.

GAUTHIER, Philippe, Symbola. *Les étrangers et la justice dans les cités grecques*, Nancy, Presses Universitaires Nancy, 1972.

GAUTHIER, Philippe, „À propos de Politeia“, in: REG, 97, 1984, S. 523–530.

GAUTHIER, Philippe, *Les cités grecques et leurs bienfaiteurs (IVᵉ–Ier siècle avant J.-C.): contribution à l’histoire des institutions*, Athènes/Paris, École française d’Athènes, 1985.

GAUTHIER, Philippe, „L’octroi du droit de cité à Athènes“, in: REG, 99, 1986, S. 119–133.

GEROLYMATOS, André, *Espionage and Treason: a Study of the proxenia in Political and Military Intelligence Gathering in Classical Greece*, Amsterdam, Gieben, 1986.

GIOVANNINI, Adalberto, *Les relations entre États dans la Grèce antique du temps d’Homère à l’intervention romaine (ca. 700-200 av. J.-C.)*, Stuttgart, Franz Steiner, 2007.

GSCHNITZER, Fritz, s.v. Proxenos, in: RE, Suppl. XIII, München, 1973, Sp. 629–730.

HABICHT, Christian, „Samische Volksbeschlüsse der hellenistischen Zeit“, in: AM, 72, 1957, S. 152–228, Taf. 72–80.

HAENSCH, Rudolf, „Rom und Chersonesus Taurica. Die Beziehungen beider Staaten im Lichte der Ehrung des T. Aurelius Calpurnianus Apollonides“, in: Victor COJOCARU (ed.), *Ethnic Contacts and Cultural Exchanges North and West of the Black Sea from the Greek Colonization to the Ottoman Conquest*, Iași, Trinitas, 2005, S. 255–268.

HENNIG, Dieter, „Immobilienerwerb durch Nichtbürger in der klassischen und hellenistischen Polis“, in: *Chiron*, 24, 1994, S. 305–344.
HENNIG, Dieter, „Staatliche Ansprüche an privaten Immobilienbesitz in der klassischen und hellenistischen Polis“, in: *Chiron*, 25, 1995, S. 235–282.

HENRY, Alan S., *Honours and Privileges in Athenian Decrees: the Principal Formulae of Athenian Honorary Decrees*, Hildesheim, G. Olms, 1983.

ISAAC, Benjamin, „Foreigners, Greece and Rome“, in: *EAH*, 2013, S. 2708–2710.

JALENKO, Valery P., „Novyj cennyj trud o proksenijach Pričernomor’ja“ [„Ein wertvolles neues Werk über die proxenia im Schwarzmeerraum“], in: *V.N. ZIN’KO – E.A. ZIN’KO (Hgg.)*, XVIII Bosporskie čtenija. Bospor Kimmerijskij i varvarskij mir v period antičnosti i srednevekov’ja. Torgovlja: puti – tovary – otnošenija. Materialy meždunarodnoj archeologičeskoj konferencii [XVIII. Bosporanische Lesungen. Bosporus, Kimmerier und die Welt der Barbaren in Antike und Mittelalter. Handel: Wege – Waren – Beziehungen. Materialien der internationalen wissenschaftlichen Tagung], Simferopol – Kertsch, 2017, S. 642–649.

KLAFFENBACH, Günther, *Griechische Epigraphik, Göttingen, Vandenhoeck & Ruprecht*, 1966.

KNOEPFLER, Denis, *Décrets érétriens de proxénie et de citoyenneté*, Lausanne, Payot, 2001.

KUNNERT, Ursula, *Bürger unter sich: Phylen in den Städten des kaiserzeitlichen Ostens*, Basel, Schwabe, 2012.

LONIS, Raoul (Hg.), *L’Étranger dans le monde grec, Actes du colloque organisé par l’Institut d’Études anciennes, Nancy, mai 1987*, Nancy, Presses Universitaires Nancy, 1988.

LONIS, Raoul (Hg.), *L'Étranger dans le monde grec: actes du deuxième Colloque sur l'étranger, Nancy, 19-21 septembre 1991*, Nancy, Presses Universitaires Nancy, 1992.

LÜTH, Christoph et al. (Hgg.), *Der Umgang mit dem Fremden in der Vormoderne: Studien zur Akkulturation in bildungshistorischer Sicht*, Köln/Wien, Böhlau, 1997.

MA, John, *Statues and Cities. Honorific Portraits and Civic Identity in the Hellenistic World*, Oxford, Oxford University Press, 2013.

MACK, William, *Proxeny and Polis. Institutional Networks in the Ancient Greek World*, Oxford, Oxford University Press, 2015.

MANSOURI, Saber, *Athènes vue par ses métèques (Vᵉ-IVᵉ siècle av. J.-C.)*, Paris, Tallandier, 2011.

MAREK, Christian, *Die Proxenie*, Frankfurt am Main *et al.*, Peter Lang, 1984.

MAREK, Christian, „Review of Mack 2015“, in: *JHS*, 136, 2016, S. 234–235.

MIGEOTTE, Léopold, *Ateleia*, in: *EAH*, 2013, S. 895–896.

MITCHELL, Lynette G., *Greeks Bearing Gifts: the Public Use of Private Relationships in the Greek World. 435-323 BC*, Cambridge, Cambridge University Press.

MONCEAUX, Paul, *Les proxénies grecques*, Paris, E. Thorin, 1885/6.

OSBORNE, Michael J., *Naturalization in Athens, I–IV, Bruxelles, Paleis der Academiën (Verhandelingen van de Koninklijke Academie voor Wetenschappen, Letteren en Schone Kunsten van België, Klasse der Letteren, Jaarg. 43 [1981] no. 98; ib., 44 [1982] no. 101; ib., 45 [1983] no. 109).*

PEČIRKA, Jan, *The Formula for the Grant of Enktesis in Attic Inscriptions*, Prag, Universita Karlova, 1966.

PFLAUM, Hans-Georg, *Les carrières procuratoriennes équestres sous le Haut-Empire romain, II, Paris, Geuthner.*

PÖHLMANN, Egert, „Die Proedrie des Dionysos Theaters im 5. Jahrhundert und das Bühnenspiel der Klassik“, in: *MusHelv*, 38/3, 1981, S. 129–146.

RHODES, Peter J., „Isoteleia“, in: *DNP*, Bd. 6, 2005, Sp. 984–985.

RIGSBY, Kent J., Asylia: *Territorial Inviolability in the Hellenistic World*, Berkeley *et al.*, University of California Press, 1996.
RUBINSTEIN, Lene, „Ateleia grants and their enforcement in the classical and early Hellenistic periods“, in: Lynette MITCHELL – Lene RUBINSTEIN (Hgg.), *Greek History and Epigraphy. Essays in Honour of P.J. Rhodes*, Oxford, Oxford University Press, 2009, S. 115–143.

RUSCU, Ligia, „Review to Cojocaru, 2016a”, in: *JAHA*, 4.1, 2017, S. 77–78.

SANTIAGO ÁLVAREZ, Rosa-Araceli, „La polaridad ‘huésped’/‘extranjero’ en los Poemas Homéricos“, in: Rosa-Araceli SANTIAGO ÁLVAREZ – Marta OLLER GUZMÁN, 2013, S. 29–45.

SANTIAGO ÁLVAREZ, Rosa-Araceli – OLLER GUZMÁN, Marta (Hgg.), *Contacto de poblaciones y extranjería en el mundo griego antiguo. Estudio de fuentes*, Barcelona, Universitat Autònoma, 2013.

SAVALLI, Ivana, „I neocittadini nelle città ellenistiche. Note sulla concessione e l’acquisizione della politeia“, in: *Historia*, 34, 1985, S. 387–431.

SAVALLI-LESTRADE, Ivana, „Collections de citoyennetés et internationalisation des élites civiques dans l’Asie Mineure hellénistique“, in: Anna HELLER – Anne-Valérie PONT (Hgg.), *Patrie d’origine et patrie électives: les citoyennetés multiples dans le monde grec d’époque romaine. Actes du colloque international de Tours*, 6–7 novembre 2009, Bordeaux, Ausonius, 2012, S. 39–59 & 347–371.

SCAFURO, Adele C., „Enktesis“, in: *EAH*, 2013, S. 2412–2413.

SCHLESINGER, Eilhard, *Die griechische Asylie*, Giessen, Töpelmann, 1933.

SCOTT, Michael C., „Asylia“, in: *EAH*, 2013, S. 892–893.

WALBANK, Michael B., *Athenian proxenies of the fifth century BC*, Toronto, Samuel Stevens, 1978.

WHITEHEAD, David, *The Ideology of the Athenian Metic*, Cambridge, Cambridge Philological Society, 1977.

WILHELM, Adolf, „Attische Urkunden. V. Teil. XLII. Proxenie und Euergesie“, in: *SBWien. Philosophisch-historische Klasse, 220 Bd.*, 5. Abhandlung, 1942, S. 11–86 [= A. Wilhelm, *Kleine Schriften*, Abt. I, Teil 1, Leipzig, 1974, S. 627–702].

WILKER, Julia, „Guest-friendship (hospitium)“, in: *EAH*, 2013, S. 3001–3003 [vgl. die Online-Ausgabe von 2023 – https://doi.org/10.1002/9781444338386.wbeah22137.pub2].

WILKER, 2023 → WILKER, 2013.

ZELNICK-ABRAMOVITZ, Rachel, „Xenoi“, in: *EAH*, 2013, S. 7145–7146 [vgl. die Online-Ausgabe von 2018 – https://doi.org/10.1002/9781444338386.wbeah04328.pub2].

ZELNICK-ABRAMOVITZ, 2018 → ZELNICK-ABRAMOVITZ, 2013.
A SCARAB FROM ISTROS

Anca DAN

National Centre for Scientific Research (AOROC),
École Normale Supérieure,
University of Paris, Sciences & Letters
anca-cristina.dan@ens.psl.eu

Dan DEAC

Babeş-Bolyai University, Cluj-Napoca
dandeac12@gmail.com

Radu PETCU

Museum of National History and Archaeology Constanța
radupetcuarheo@gmail.com

**Résumé** : Un petit scarabée en pâte égyptienne turquoise foncée a été découvert en 2001, dans les fouilles des fondations de la ‘Basilique épiscopale’ d’Histria (Constanța, en Roumanie). Par sa forme simplifiée et par l’inscription gravée avant cuisson sur sa base – Jmn-R´, trigramme d’Amon complété par le signe solaire de Rê –, ce scarabée s’inscrit dans la série de ceux découverts à Naukratis ainsi qu’au bord de la mer Noire, à Berezan-Olbia, Panticapée, Orgamè et Mésambria. Le contexte tardif de bon nombre de ces découvertes par rapport à la ‘fabrique de scarabées’ fouillée par W.M.F. Petrie dans le sanctuaire de Naukratis et datée du début du VIᵉ siècle av. J.-C. invite à un réexamen critique des fouilles, des voies de circulation et des significations de ces amulettes. Même s’ils ont pu être portés par plusieurs générations, on ne peut exclure que ces petits scarabées, égyptianisants plutôt qu’égyptiens, aient été fabriqués dans plusieurs ateliers d’Égypte et de l’Est de la Mer Intérieure, par des artisans qui reproduisaient machinalement un modèle remontant à la XVIIIᵉ dynastie, mais qui ne connaissaient sans doute que de manière assez générale leur signification prophylactique.

**Abstract:** In 2001, a small scarab made of dark greenish-blue ‘Egyptian’ paste was discovered during the excavation of the ‘Episcopal Basilica’ foundations in Istros (Constanța, Romania). Its elementary shape and the inscription engraved on its base before firing – *Jmn-R*´, one of the many *trigrammata* of *Amun*, near the solar symbol of *Re* – show that this scarab belongs to a series of scarabs found at Naukratis but also on the Black Sea coast at Berezan-Olbia, Panticapaion, Orgame and Mesambria. Many of these finds are later than the ‘scarab factory’ excavated by W.M.F. Petrie in the sanctuary of Naukratis and dated by him up to the early 6th century BC. This calls for a critical re-examination of the excavations in which these amulets were found, their circulation paths,
and their possible meanings. The ‘Egyptian’ scarabs could be worn by several generations. However, we cannot rule out the possibility that these small scarabs were made in several workshops in Egypt and on the Eastern shores of the Inner Sea, by craftsmen who mechanically reproduced a model dating back to the 18th dynasty but who probably had a general knowledge of its prophylactic meaning.

**Mots-clés** : égyptomanie grecque, amulette égyptisante, cryptographie, Amon-Rê, Naukratis, Istros, Danube, mer Noire

**Keywords:** Greek Egyptomania, Egyptianising amulet, cryptogramy, Amun-Re, Naukratis, Istros, Danube, Black Sea

The Ancient Greeks used Egyptian and Egyptian-inspired objects long before the widespread use of the so-called 'Egyptian' cults during the Hellenistic and Roman periods<fnref n="1" />. The Pan-Hellenic *emporion* established at Naukratis in the late 7th century BCE played a pivotal role in producing and disseminating portable items all around the Internal Seas. The Black Sea region was no exception: before the Ptolemaic claims over the Western Pontus and the intensification of diplomatic and commercial ties with the Bosporan Kingdom, the *Aegyptiaca* reached the Black Sea via the Aegean (mostly Ionian and Carian) intermediaries as well as through the Assyrian and Achaemenid passes across the Caucasus. Among the most common items were amulets, particularly 'faience' scarabs, worn as jewelry with magic or prophylactic properties.

Dozens of small scarabs, which have close parallels among the scarabs and molds excavated in the so-called scarab factory of the early 6th-century BCE Naukratis, have been uncovered along the Western and Northern Black Sea coasts. The archaeological contexts range from Archaic tombs and houses (in Berezan, Olbia, and Bejkush in today Ukraine, as well as on the Taman peninsula, in Russia<fnref n="2" />)

<footnote n="1">¹ See lately A.M. Корчак, “Египетські культи в Північному Причорномор’їта Українському степу за даними пам’яток епіграфіки та археології (VI ст. до н. е. – IV ст. н. е.)”, in *Науковий центр “Історія релігії в Україні”*, 33.1, 2023, pp. 3–31; Vessela ATANASSOVA, *Egyptian Gods Around the Black Sea*, Athens, École française d’Athènes, 2024, and more generally the papers in eds Vessela ATANASSOVA, *Laurent BRICAULT, Egyptian Cults on the Black Sea Coast*, Athens/Sofia, École française d’Athènes, Bulgarian Academy of Sciences, 2024.</footnote>

<footnote n="2">² For Berezan and Olbia, after E.M. АЛЕКСЕЕВА, *Античные бусы Северного Причерноморья*, Москва, Наука, 1975, *passim*, see especially A.O. Большаков, Ю.И. Ильина, “Египетские скарабей с острова Березань”, in *VDI*, 186, 1988, pp. 51–67; A.C. ОСТРОВЕРХОВ, В.В. НАЗАРОВ, “Скарабей из раскопок Борисфена 1991 г.”, in *Древнее Причерноморье*, 10, 2013, pp. 479–487; С.Б. Буйских, А.С. ОСТРОВЕРХОВ, “Навкратийский скарабей с античного святилища на Бейкушском мысу”, in *Чобручский археологический комплекс и вопросы взаимовлияния античной и варварской культур (IV в. до н.э. IV в. н.э.)*, ed. Е.В. Яровой, Тирасполь, 1997, pp. 69–71. For a 6th–early 5th century BCE domestic context in Berezan, see Д.Е. Чистов, Ю. И. Ильина, “Исследования экспедиции Государственного Эрмитажа на острове Березань в 2015 году”, in *Археологический сборник*, 41. Материалы и исследования по археологии Евразии, Санкт-Петербург, Издательство Государственного Эрмитажа, 2017, pp. 177–216 (pp. 188–189, fig. 10.4). For the finds on the Taman peninsula and in the steppe, see lately Iryna SHRAMKO, Mykola TARASENKO, “Egyptian Imports of 6th Century BC in the Materials of Forest-Steppe Scythia”, in *Shodoznavstvo*, 89, 2022, pp. 139–180, doi: https://doi.org/10.15407/skhodoznavstvo2022.89.139, with bibliography.</footnote>
and deposits in sacred areas (in Istros<fnref n="3" />) to 4th century BCE houses (in Orgame<fnref n="4" />) and even 2nd century BCE tombs (in Mesembria, in today Bulgaria<fnref n="5" />). The late date of several Black Sea contexts (including the one from Istros, discussed in this paper) raises questions about the lower chronology of the Naucratis workshop – dated by William Matthew Flinders Petrie at the beginning of the 6th century (and up to 570 BCE according to the latest research by Alexandra Villing, Virginia Webb and their collaborators in the publications of the British Museum)<fnref n="6" />. One could also suppose the existence of additional workshops in Naukratis and in other Egyptian cities (like Memphis), which continued to produce faience even under the Roman Empire<fnref n="7" />. Furthermore, from Archaic up to Roman times, numerous small scarabs were disseminated and probably imitated in stylized forms in several ‘faience’ workshops from various spots of the Eastern Mediterranean (Near East, Aegean Greece) and maybe even on the Northern Black Sea shore<fnref n="8" />. Since no molds were found, the

<footnote n="3">³ Marcelle LAMBRINO, *Les vases archaïques d’Histria*, Bucarest, Fundația Regală Carol I, 1938, p. 35; Catrinel DOMĂNEANȚU, “Archaic Greek Faience Imports in the Black Sea Area”, in *Dacia, NS XXXII, 1–2*, pp. 21–25; cf. Christopher S. PARMENTER, “Egypt on the Steppe: a Gazetteer of Sixth Century Aegyptiaca from the North Black Sea”, in *Bibliotheca Orientalis*, 76.1–2, 2019, pp. 13–24.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Anca DAN, “Deux scarabées d’Orgamè/Argamum”, in *DHA*, 37.1, 2011, pp. 9–40.</footnote>

<footnote n="5">⁵ See the faience scarab with a representation of Harpocrates in the large string of beads from a second half of the 2nd century BCE tomb in Mesambria, in Mila CHACHEVA, “Aegyptiaca Pontica: Old and New Evidence from the West Pontic Coast”, in *Peoples in the Black Sea Region from the Archaic to the Roman Period. Proceedings of the 3rd International Workshop on the Black Sea in Antiquity Held in Thessaloniki, 21–23 September 2018*, ed. Manolis Manoledakis, Oxford, Archaeopress, 2021, pp. 95–103 (pp. 99–100, fig. 6–7).</footnote>

<footnote n="6">⁶ For the date accepted now (600–570 BCE), see Aurélia MASSON, “Scarabs, Scaraboids and Amulets”, in *Naukratis: Greeks in Egypt. British Museum Online Research Catalogue*, eds Alexandra Villing, Marianne Bergeron, Giorgos Bourogiannis, Alan Johnston, François Leclère, Aurélia Masson and Ross Thomas, 2019, http://www.britishmuseum.org/naukratis; Virginia WEBB, “Faience Finds from Naukratis and Their Implications for the Chronology of the Site”, in *British Museum Studies in Ancient Egypt and Sudan*, 24, 2019, pp. 41–70.</footnote>

<footnote n="7">⁷ See A. MASSON, *art. cit.* (n. 6), pp. 32–33, with bibliography. For the later periods, Marie-Dominique NENNA, Merwatte SEIF EL-DIN, “Die ägyptischen Fayencewerkstätten in hellenistisch-römischer Zeit”, in *Türkis und Azur. Quarzkeramik im Orient und Okzident*, eds R. Busz, P. Gercke, Staatliche Museen Kassel, 1999, pp. 76–83; Marie-Dominique NENNA, Paul T. NICHOLSON, “Faience Technology”, in *Working in Memphis: the Production of Faience at Roman Period Kom Helul*, ed. Paul T. Nicholson, London, Egypt Exploration Society, 2013, pp. 133–146.</footnote>

<footnote n="8">⁸ For the Rhodian production, see Virginia WEBB, *Archaic Greek Faience: Miniature Scent Bottles and Related Objects from East Greece, 650–500 B.C.*, Warminster, Aris & Phillips, 1978; other potential production centers of faience in the Aegean are Ephesus or Miletus: see Virginia WEBB, “Faience Found in the Recent Excavations to the East of the Great Altar in the Samos Heraion”, in *AA*, 1, 2021, pp. 1–62, https://doi.org/10.34780/x4ej-yebf. For the supposed production of faience in the Black Sea area, in Roman times, see e.g. A.К. КОРОВИНА, “Фаянсовые подвески из некрополей Тирамбы и Фанагории”, in *VDI*, 119.1, 1972, pp. 104–112; A.C. ОСТРОВЕРХОВ, “Фаянсовые и стеклянные бусы в Скифии и Сарматии”, in *VDI*, 3, 1985, pp. 92–108; O.H. МоШЕЕВА, “Египетский фаянс в сарматских погребениях Нижнего Поволжья”, in *Нижневолжский археологический вестник*, 11, Волгоград, 2010, pp. 147–169; М.Ю. ТРЕЙСТЕР, “Фигурные пронизи и подвески из так называемого египетского фаянса в Евразии в I в. до н. э.–III в. н. э.”, in *Крым в сарматскую эпоху* (II в. до н. э.–IV в. н. э.), IV, ed. И.Н. Храпунов, Симферополь, 2018, pp. 9–49; M.O. TARASENKO, Z.V. KHANUTINA, “Scarab Amulet-Beads from 1st–2nd Century Children’s Burials at a Necropolis on the Iluraton Plateau, Eastern Crimea”, in *Archaeology, Ethnology & Anthropology of Eurasia*, 49/3, 2021, p. 51–59, doi:10.17746/1563-0110.2021.49.3.051-059.</footnote>
Aegean and Pontic fabrication places remain hypothetic. It is however certain that these objects were widely spread from the Pontic and Levantine coasts, often following the river valleys, until far away in Central Asia<fnref n="9" />.

The production of ‘Egyptian’ objects outside Egypt is not an innovation of the later periods. The so-called ‘Egyptian paste’ and the ‘Egyptian faience’, as well as the ‘Egyptian’ shape of the scarab have been borrowed, re-produced, re-interpreted, and widely spread by the Greeks from cosmopolitan communities such as Rhodes, since the early Iron Age, before the foundation of Naukratis<fnref n="10" />. Interpreted by modern researchers as evidence of Greek ‘Egyptomania’ and fascination with ‘Egyptian’ magic, the extensive array of Greco-Egyptian good luck charms discovered all around the Mediterranean and far into the Eurasian steppe is further proof of the Hellenic ability to adopt and adapt foreign items, transforming them into popular products and spreading them across their known world, for more than a millennium. We do not know to what extent the Greek and the Hellenised people who wore and

<footnote n="9">⁹ The first attempt to list these finds was done by Б.Б. Пиотровский, “Древнеегипетские предметы, найденные на территории Советского Союза”, in *Советская археология*, 1, 1958, pp. 20–27. The discoveries multiplied in the last years, as follows: for the Northern Black Sea, see О.Н. Мошеева, *art. cit.* (n. 8); О.Н. Мошеева, “Египетский фаянс на поселенческих памятниках северной периферии античного мира”, in *Нижневолжский археологический вестник*, 12, Волгоград, 2011, pp. 95–104; С.Б. Бурков, С.М. Гадальраб, “Описание амулетов из ‘Египетского’ фаянса с территории Ростовской области в печатных изданиях конца ХІХ–начала ХХІ в.”, in *Вестник Российского университета дружбы народов. Серия: Всеобщая история*, 9.3, 2017, pp. 272–288. doi: 10.22363/2312-8127-2017-9-3-272-288; И.Н. Анфимов, “Амулеты из египетского фаянса первых веков н.э. из Прикубанья”, in *Материалы по изучению историко-культурного наследия европейского Кавказа, 8. Крупновские чтения 1971–2006 гг.*, Москва/Ставрополь, Наследие, 2008, pp. 313–314. For the Caucasus region, see С.Б. Бурков, “Находки фигурных форм из ‘египетского фаянса’ и стекла эпохи раннего железно-го века с территории Чечни”, in *Археология и этнология Северного Кавказа, 3*, 2014, pp. 45–60; С.Б. Бурков, “Амулеты и талисманы из ‘египетского фаянса’ с территории Дагестана”, in *Stratum plus*, 3, 2015, pp. 321–334; С.Б. Бурков, “Из истории изучения амулетов и талисманов из т.н. ‘египетского фаянса’ с территории Северного Кавказа и сопредельных областей по изданиям конца ХІХ–начала ХХІ вв.”, in *Из истории культуры народов Северного Кавказ*, Ставрополь, 2016, pp. 53–62; С.Б. Бурков, “Амулеты и талисманы из ‘египетского’ фаянса с территории Краснодарского края. Источники и историография”, in *Вестник Пермского университета. История*, 1.52, 2021, pp. 49–60. For the Altai, E.С. Богданов, И.Ю. Слюсаренко, “Амулеты из египетского фаянса с территории Горного Алтая”, in *Археология, этнология и антропология Евразии*, 4.32, 2007, pp. 77–80; for the whole steppe, A.С. ОСТРОВЕРХОВ, “‘Египетські фаянс’ в Скіфії і їх місце в системі подібних старожитностей Східної Європи (досвід комплексного аналізу)”, in *Археология*, 1, 2014, pp. 41–60; М. Ю. Трейстер, “Фигурные пронизи и подвески из так называемого египетского фаянса в Евразии в I в. до н. э.–III в. н. э.”, in *Крым в сарматскую эпоху (II в. до н. э.–IV в. н. э.)*, IV, ed. И.Н. Храпунов, Симферополь, 2018, pp. 9–49. For Central Asia through a possible Achaemenid connection, see the 5th-century BCE female tomb in the Kyryk-Oba-II burial ground in Western Kazakhstan: К. ЭДЕР, “Скарабей Позднего периода из могильника Кырык-Оба-II”, in *Влияния ахеменидской культуры в Южном Приуралье (V–III вв. до н.э.)*, eds М.Ю. Трейстер, Л.Т. Яблонский, Москва, 2012, vol. I, pp. 189–191.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ The ‘Egyptian paste’ or the ‘Egyptian blue’ is made of the pigment calcium copper tetrasilicate, CuO-CaO-4SiO₂, combined with crushed quartz, calcite and water. In order to make the scarab, the paste was put in a moistened mold and then retouched and incised with a sharp tool. The ‘Egyptian faience’ is a composition of silica, lime and natron, glazed by efflorescence, cementation or application. The difference is therefore the presence of a separate glaze layer in a section of the scarab: see A. MASSON, *art. cit.* (n. 6). The new scarab does not present this superficial glaze.</footnote>
later maybe produced such amulets were aware of the original symbolism of the scarabs and the precise meaning of the Egyptian hieroglyphic inscriptions, and other apotropaic symbols inscribed on them<fnref n="11" />. A corpus of the Black Sea scarabs remains a *desideratum*, difficult to achieve due to the huge number of finds disseminated through museums and excavation deposits in different countries. Yet, only such a corpus, including precise morphological descriptions and chemical analyses, could clarify the Greek diffusion of an Egyptian symbol far into the Scythian lands, a world ignored by the Egyptians themselves before the Persian and Macedonian domination<fnref n="12" />.

This brief note introduces an unpublished small scarab from Istros to the growing inventory of such finds<fnref n="13" />. First, we describe the discovery and its archaeological context at Istros, one of the oldest and most important Greek *poleis* on the Romanian coast of the Black Sea, south of the Danube delta (fig. 1–2). Second, we explain the significance of this scarab (fig. 3–4) in comparison with other finds from Naukratis and the Northern Black Sea shores (fig. 5–6). Our goal is not only to draw the attention of the scholarly community to these peculiar ‘Egyptian’ discoveries in Hellenic contexts but also to highlight the hybrid nature of the Greek connective culture, which enabled socio-economic and cultural exchanges between the Nile and the Danube river mouths.

<footnote n="11">¹¹ For the criticism of the term ‘Egyptomania’, in particular in the Roman context, see, e.g., Molly SWETNAM-BURLAND, “Egyptian Objects, Roman Contexts: a Taste for Aegyptiaca in Italy”, in *Nile into Tiber: Egypt in the Roman World* (Religions in the Graeco-Roman World 159), eds Miguel J. Versluys, Paul G.P. Meyboom, Laurent Bricault, Leiden, Brill, 2007, pp. 113–136; Miguel J. VERSLUYS, “Exploring Aegyptiaca and Their Material Agency Throughout Global History”, in *The Routledge Handbook of Archaeology and Globalization*, ed. Tamar Hodos, London, Routledge, 2017, pp. 74–89; Ann C. GÜNTER, “Aegyptiaca. Investigating Style and Agency in the Iron Age Eastern Mediterranean”, in *Beyond Egyptomania: Objects, Style and Agency*, ed. Miguel J. Versluys, Berlin/Boston, De Gruyter, 2020, pp. 71–86. Cf. the unpublished PhD of Eva M. MOL, *Egypt in Material and Mind: the Use and Perception of Aegyptiaca in Roman Domestic Contexts of Pompeii*, Leiden University, 2015.</footnote>

<footnote n="12">¹² For the diffusion of scarabs in the ‘Scythian’ hinterland, see I. SHRAMKO, M. TARASENKO, *art. cit.* (n. 2); for the Hellenistic and Roman times, see O.H. МОШЕЕВА, *art.cit*. (n. 8); lately, Е.С. ДЗНЕЛАДЗЕ, “Египетский фаянс у поздних скифов Нижнего Днепра”, in *Археология і давня історія України*, 2.19, 2016, pp. 68–73.</footnote>

<footnote n="13">¹³ There is no complete up-to-date corpus of the ‘Egyptian’ scarabs in the Mediterranean, after John D.S. PENDLEBURY, *Aegyptiaca: A Catalogue of Egyptian Objects in the Aegean Area*, Cambridge University Press, 1930; Nancy Joan SKON-JEDELE, *Aegyptiaka: A Catalogue of Egyptian and Egyptianizing Objects Excavated from Greek Archaeological Sites, c. 1110–535 B.C.* with *Historical Commentary*, PhD diss., University of Pennsylvania, 1994. See especially the bibliographic inventories of Günther Hölbl, for example in Günther HÖLBL, “Die Problematik der spätzeitlichen Aegyptiaca im östlichen Mittelmeerraum”, in *Ägypten und der östliche Mittelmeerraum im 1. Jahrtausend v. Chr. Akten des Interdisziplinären Symposions am Institut für Ägyptologie der Universität München 25.–27.10.1996*, eds Manfred Görg, Günther Hölbl, Wiesbaden, Harrassowitz, 2000, pp. 119–161. For the Black Sea, see Oleg Dmitrievich BERLEV, Svetlana Izmailovna HODJASH, *Catalogue of the Monuments of Ancient Egypt: From the Museums of the Russian Federation, Ukraine, Bielorussia, Caucasus, Middle Asia and the Baltic States*, Fribourg/Göttingen, University Press/Vandenhoeck Ruprecht, 1998, pp. 237–275, and the references in A. DAN, *art. cit*. (n. 4). Most of the 6th-century BCE faience finds were reassembled by Ch.S. PARMENTER, *art. cit*. (n. 3), building on E.M. АЛЕКСЕЕВА, *op. cit.* (n. 2), and C. DOMÄNEANȚU, *op. cit.* (n. 3). Cf. also the regional inventory of the Western Black Sea coast by M. CHACHEVA, *art. cit*. (n. 5).</footnote>
This modest note is dedicated to the memory of Prof. Alexandru Avram, whose epigraphic and archaeological contributions to the study of Greek magic and Black Sea connectivity have left a lasting legacy in the field of Classics<fnref n="14" />. Deeply attached to Istros/Histria, the archaeological site he directed and where he passed away on August 4, 2021, Prof. Avram was also a member of the scientific committee of *Studii Clasice*, a journal in which he published numerous articles on the relationship between the Black Sea Greeks and the Others.

## The scarab and its Histrian context

The newly discovered scarab, currently in the National History and Archaeology Museum of Constanța (MINAC, inv. n° 42.728) is made of dark greenish-blue ‘Egyptian paste’ (fig. 3). It has an ovoid shape, with a length of only 9.5 mm, a width of 8 mm, and a maximum height of 5 mm. Its upper part was molded into the shape of a scarab with folded wings. The outline is simple: a single line divides the two elytra, distinguished from the prothorax by a V-shaped mark<fnref n="15" />. The head is delimitated from the clypeus by a pointed borderline. The feet are barely marked on the margins, by three small almost horizontal lines.

On the scarab’s flat basis, there is a hieroglyphic inscription, incised before fire (fig. 3–4). The inscription is composed of four signs: to the right, a simplified M17 (reed leaf, *j*); to the left, from the bottom upwards: N35 (water ripple, *n*) reduced to a line; Y5 (*mn*, Senet board game), and N5 (the sun, *r*')<fnref n="16" />. Although each letter could be considered as having its own meaning, the whole text must be read as ☞, *Jmn-R*', “Amun-Re”. It belongs to the series of *trigrammata* – inscriptions of three hieroglyphs in which Étienne Drioton recognize the hidden name of the god Amun (whose name meant “the hidden one”), together with the solar disk of Re<fnref n="17" />.

The clumsy form of the hieroglyphs indicates that the text was quickly written by someone who used to imitate a written model, without paying attention to the detail of each sign. Thus, the reed (M17, reading *j*) is reduced to a vertical bar, with extremities marked by folded lines, the superior one shorter and more horizontal in comparison to the inferior one. This could also come from a simplified Uraeus

<footnote n="14">¹⁴ Relevant for the topic of the Black Sea relationships with Egypt are his *Prosopographia Ponti Euxini externa*, Leuven/Paris, Peeters, 2013, and his historical study “L’Égypte lagide et la mer Noire: approche prosopographique”, in *La Méditerranée d’une rive à l’autre : culture classique et cultures périphériques. Actes du 17ème colloque de la Villa Kérylos à Beaulieu-sur-Mer les 20 & 21 octobre 2006*, Paris, Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, 2007, pp. 127–153.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ The design is similar to that of scarab-moulds from Naukratis: see the scarab-mould in Oxford, Ashmolean Museum AN1888.216.13, in A. MASSON, *art. cit.* (n. 6), fig. 3.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ M17, N35, Y5, N5, N18, V30 correspond to Alan Gardiner’s “List of hieroglyphic signs”, in Sir Alan GARDINER, *Egyptian Grammar, being an Introduction to the Study of Hieroglyphs*, Oxford, Ashmolean Museum, 1957³ (reprinted 2007), pp. 438–548.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ See Étienne DRIOTON, “Trigrammes d’Amon”, in *Wiener Zeitschrift für die Kunde des Morgenlandes*, 54, 1957, pp. 11–33; more recently, François GAUDARD, “10. Ptolemaic Hieroglyphs”, in *Visible Language. Inventions of writing in the ancient Middle East and beyond*, eds Christopher Woods, Geoff Emberling, Emily Teeter, The Oriental Institute, Chicago, 2010, pp. 173–188 (p. 174); A. MASSON, *art. cit.* (n. 6), pp. 26–29.</footnote>
(erected cobra, I12) or an awkward drawing of a Maat (mí't) feather (H6), but the reading of the name of Amun implies that the first character must have been originally M17. This replacement appears on similar 'Naukratite' scarabs from Berezan and Olbia (fig. 6)<fnref n="18" />. The water ripple (N35) is a simple horizontal line, which could be confused either with N18 (i, sandy track or island) or with V30 (the basket, nb, meaning "Lord"). The board game (Y5, reading mn) has a cursive irregular shape and the solar disk (N5, r'), made by a single pointing with a sharp stylus, is placed above it.

Despite the sketchy form of the writing, one cannot be sure if the writer was or was not familiar with the correct shape of the hieroglyphs. Producers, merchants, and bearers of these scarabs, copied in great quantities for the Greek and Phoenician/Punic cities and their hinterlands, were probably aware of the general prophylactic function of the inscription, even if they could not read it sign by sign. Some of them could have just considered that its replication was a condition for obtaining a functional amulet. The scarab's longitudinal perforation, 1 mm thick, is typical for all these small faience beads even if the way of wearing them varies from ring stones in Egypt and some Mediterranean sites (where they could still be used as seals), to bracelets and necklaces mostly worn by women and children in the Greek, Phoenician, Persian and Scythian worlds.

The simplified shape and the "Amun-Re" inscription recall some small scarabs discovered, together with analogous molds by W.F. Petrie in Naukratis<fnref n="19" />. The Histrian scarab fits into the type XXVIIIB of Andrée F. Gorton, a type of late Egyptian scarab, attested in Naukratis as well as in the Punic and Greek world<fnref n="20" />. In the Black Sea, the best parallels for both the shape of the scarab and the 'Amun' hieroglyphic inscription were discovered in Olbia and Berezan (Alexeeva type 50.a, from the second half of the 6th and first half of the 5th century BCE)<fnref n="21" />, as well as in Orgame (fig. 6). This type

<footnote n="18">¹⁸ See E.M. АЛЕКСЕЕВА, *op. cit.* (n. 2), p. 42, tab. 9:11β, γ; А.О. БОЛЬШАКОВ, Ю.И. ИЛЬНА, *art. cit.*, p. 53, fig. 1.2–3; А.С. ОСТРОВЕРХОВ, В.В. НАЗАРОВ, *art. cit.* (n. 2), p. 479, fig. 1.2–3; p. 480 fig. 2.β, γ. The confusion seems frequent in the supposed Naukratite production for the Amun-Re inscription. See the examples of scarabs where H6 was written instead of M17: discovered in Taranto, they were published by Günther HÖLBL, *Beziehungen der ägyptischen Kultur zu Altitalien*, Leiden, Brill, 1979, II, n°s 1124–1126 (Tab. 125/4, 126/7). For a Perachora example with a similar error, see Matthew L. SKUSE, "*Aegyptiaca* in Action: Assessing the Significance of Scarabs and Other Egyptian and Egyptianizing 'Amulets' at Perachora and Beyond", in *Journal of Ancient Egyptian Interconnections*, 32, 2021, pp. 39–81 (p. 46, fig. 6).</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ William M.F. PETRIE, *Naukratis I. 1884–5* (The Egypt Exploration Fund 3), London, Trübner & Co., 1886, pp. 36–37, pl. XXXVII/93 (drawing); Ernest A. GARDNER, *Naukratis II* (The Egypt Exploration Fund 6), London, Trübner & Co., 1888, pp. 71–72, pl. XVIII. For Petrie’s interpretation of the Amun scarabs, see William M.F. PETRIE, *Buttons and Design Scarabs*, British School of Archaeology in Egypt, 1925, p. 21. Cf. now V. WEBB, *art. cit.* (n. 6).</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Andrée F. GORTON, *Egyptian and Egyptianizing Scarabs: a Typology of Steatite, Faience, and Paste Scarabs from Punic and Other Mediterranean Sites*, Oxford University Press, 1996, pp. 101–105. The inscription appears in Naukratis, on stone scarabs: W.M.F. PETRIE, *op. cit.* (n. 19), pl. XXXVIII.182; on faïence scarabs: E.A. GARDNER, *op. cit.* (n. 19), pl. XVIII.25 et 39 (fig. 6); cf. the slightly different inscriptions in W.M.F. PETRIE, *op. cit.* (n. 19), pl. XXVII.90–93. For the region of Carthage, see the scarabs of the 7th–6th century BCE with the name of Amun-Re, sometimes accompagnied by a basket neb, in Jean VERCOUTTER, *Les objets égyptiens et égyptisants du mobilier funéraire carthagoinois*, Paris, Librairie orientaliste Paul Geuthner, 1945, n°s 174–188, pp. 137–140, and pl. V–VI.</footnote>

<footnote n="21">²¹ E.M. АЛЕКСЕЕВА, *op. cit.* (n. 2), tab. 9.11, especially A and Γ, with variants of the Amun-trigrammata. Cf. А.С. ОСТРОВЕРХОВ, В.В. НАЗАРОВ, *art. cit.* (n. 2), pp. 479–480 (fig. 1–2).</footnote>
of scarab, spread from Mesambria to Phanagoria (on the Taman peninsula), was imitated
in the 1st century BCE-1st century CE, maybe in the Northern Black Sea area.
The features of the beads recall the ‘Naukratite’ and other ‘Egyptian’ examples of
the 7th-6th century BCE, but the hieroglyphic inscription is reduced to some
incomprehensible comas and lines, possibly recalling the Uraeus (I12) with a scepter
(S42) or a Djed-pillar (R11), a feather (H6), some bird (the Horus-falcon, G5 or the
owl G17), the scorpion-Serket (L7) or the lion (E22). Examples were discovered in
Olbia and Pantikapaion, and throughout the steppe<fnref n="22" />.

The scarab published here comes from a systematic excavation organized in
the sector of the so-called ‘Episcopal basilica’ of Istros, the most important Milesian
foundation at the mouths of the Danube. Alexandru Suceveanu planned several
excavations in order to determine the various phases of the church and the previous
buildings, including a late 4th-early 6th-century CE basilica, called ‘Basilica C’<fnref n="23" />.
In 2001, Octavian Mitroi and Constantin Băjenaru dug a trench named δ,
7.80 m × 1.70 m, in the northern aisle of the northern transept of the basilica (fig. 2)<fnref n="24" />.
The scarab was found at a depth of 1.80 m below the surface. Unfortunately, this layer
mixing Classical and Hellenistic materials could not be properly dated and remained
unpublished<fnref n="25" />. By comparison with the analogous trench α, the depth of ca. 2 m
under the ‘Episcopal Basilica’ could correspond to Istros’ Roman levels (IB-IC),
dated between the 2nd and the early 3rd century CE<fnref n="26" />. However, this scarab with
parallels in the 6th-century Naukratis as well as in Olbia and Berezan can hardly be
later than the Hellenistic times. Even if one supposes a long period of use, as it could
have been the case in Orgame, there is no proof until now that this type of
‘Naukratite’ scarab was used until Roman times. The best hypothesis for the Histrian
context is that the scarab could come either from a domestic layer that preceded the
Early Roman restructuration of Istros urban structure or from the destruction of the
so-called Sacred Zone of the city, by the middle of the 1st century BCE. In fact, in
the precinct of the sanctuary of Aphrodite, archaeologists discovered another scarab
“of the Sait period”, mentioned by Marcelle Lambrino and Catrinel Domăneanțu<fnref n="27" />.
Unfortunately, this other scarab was lost before being published. But the fragment
of an *aryballos* and the terracotta statuette of Bes discovered in the same context and

<footnote n="22">²² See E.M. АЛЕКСЕЕВА, *op. cit.*, pp. 41–42, table 9:5–10, 13–16.</footnote>

<footnote n="23">²³ See Constantin BĂJENARU, “Histria. Bazilica C. Rezultate preliminare”, in *SCIVA*, 54–56, 2003–2005, pp. 149–165. For the chrono-stratigraphy of the sector, see Gabriel TALMAȚCHI, Dan VASILESCU, “Noi date privind descoperirile monetare de perioadă preromană la Histria (Basilica ‘C’, sector Basilica episcopală)”, in *Pontica*, 47, Supplementum III, 2014, pp. 329–341 (pp. 333–337).</footnote>

<footnote n="24">²⁴ For the description and the location of the test trench see Alexandru SUCEVEANU, *Histria XIII. La basilique épiscopale: les résultats des fouilles*, Bucarest, Editura Academiei Române, 2007, pp. 26–27, 50–51, Pl. XII–XIII.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ We express our gratitude to Constantin Băjenaru (National History and Archaeology Museum of Constanța), Mircea Angelescu (director of the excavations in Histria) and Adela Bâltâc (National History Museum of Romania, Bucharest) for the information provided on the context. For the chronology of the analogous ‘sondaj α’, see their paper, Mircea V. ANGELESCU, Adela BÂLTÂC, “Sondajul ‘α’ din basilica episcopală de la Histria”, in *Pontica*, 35–36, 2002–2003, pp. 85–122.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Mircea Angelescu, personal letter to Anca Dan, 22.12.2024.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ See *supra*, n. 3.</footnote>
still preserved today point to a date in the second quarter of the 6th century BCE. These Archaic finds prove that the scarab could have been imported to Istros since Archaic times, as a votive gift in one of the sanctuaries or as a trickle worn by one of the inhabitants.

## The signification of the scarab in the Black Sea and Mediterranean contexts

The small ‘Naukratite’ scarabs with Amun-Re inscriptions show the spread of religious – or rather esoteric – beliefs and superstitions invented at the crossings of the Greek, Phoenician/Punic, and Egyptian worlds, as well as the extension of the commercial and cultural Ionian networks through which these small objects could reach the Black Sea<fnref n="28" />. Egyptian scarabs were discovered already on Mycenaean sites. After a gap between the 11th and the early 10th century BCE, they were imported from Egypt and made in Aegean workshops during the 8th and the 7th century BCE. These are the Perachora-Rhodos (or Lindos) scarabs, some of them with inscriptions containing the name of Amun-Re, belonging to Gorton’s type XXIIA<fnref n="29" />. This Archaic ‘Aegean’ production is now well attested on the Turkish shores from Tarsus to Miletus<fnref n="30" />. In the 6th–5th century BCE, it was replaced by the so-called ‘Naukratite’ scarabs: these scarabs are similar to the scarabs and the molds discovered by W.M.F. Petrie in the early 6th-century factory in Naukratis and spread throughout

<footnote n="28">²⁸ See Anca DAN, “La Mer Noire et le Levant ancien: quelques domaines d’enquête”, in *Rivista di Studi Fenici*, 39.2, 2011, pp. 211–258, building on the work of Maria ALEXANDRESCU-VIANU, “Présences nord-syriennes et chypriotes en mer Noire à l’époque archaïque”, in *Ancient West & East*, 3.1, 2004, pp. 78–86; cf. Jan BOUZEK, “Phoenicians in the Black sea (II)”, in *Il Mar Nero. Annali di archeologia e storia*, 8.1, 2012, pp. 125–132.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ A.F. GORTON, *op. cit.* (n. 20), pp. 64–68. For the Rhodos production, see now Virginia WEBB, “Kamiros Faience: Imported or Local? Can We Have Both?”, in *Journal of Ancient Egyptian Interconnections*, 32, 2021, pp. 82–117. Cf. Günther HÖLBL, “Zur kulturellen Stellung der Aegyptiaca in der mykenischen und frühgriechischen Welt”, in *Forschungen zur Ägäischen Vorgeschichte. Das Ende der mykenischen Welt. Akten des internationalen Kolloquiums 7.–8. Juli 1984 in Köln*, ed. Eberhard Thomas, Köln, E. Thomaschera, 1987, pp. 123–142; Günther HÖLBL, “Aegyptiaca aus vorhellenistischen Fundzusammenhängen in Bereich der türkischen Mittelmeerküste”, in *Lebendige Altertumswissenschaft. Festgabe zur Vollendung des 70. Lebensjahres von Herrmann Vetters, Wien*, A. Holzhausens, 1985, pp. 38–42; Günther HÖLBL, “Ägyptisches Kulturgut im archaischen Artemision”, in *Die Archäologie der ephesischen Artemis. Gestalt und Ritual eines Heiligtums*, ed. Ulrike Muss, Wien, Phoibos, 2008, pp. 209–221 (pp. 213–214).</footnote>

<footnote n="30">³⁰ For Tarsus, see Günther HÖLBL, *Aegyptiaca aus Al Mina und Tarsos im Verbande des Nordsyrisch-südostanatolischen Raumes*, Wien, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 2017, n°s 133–134; the question of these late dates in the Eastern Mediterranean remains open, decades after the fundamental articles of Günther Hölbl: see, for example, Günther HÖLBL, “Die Problematik der spätzeitlichen Aegyptiaca im östlichen Mittelmeerraum”, in *Ägypten und der östliche Mittelmeerraum im 1. Jahrtausend v. Chr. Akten des Interdisziplinären Symposions am Institut für Ägyptologie der Universität München 25.–27.10.1996, Ägypten und Altes Testament 44*, eds Manfred Görg, Günther Hölbl, Wiesbaden, Harrassowitz, 2000, pp. 119–161; Günther HÖLBL, “Ägyptisches Kulturgut in der griechischen Welt im frühen ersten Jahrtausend vor Christos (10.–6. Jahrhundert v. Chr.)”, in *Ägypten, Griechenland, Rom. Abwehr und Berührung. Städelsches Kuninst Institut und Städtische Galerie, 26. November 2005–26. Februar 2006*, eds Herbert Beck, Peter C. Bol, Frankfurt, E. Wasmuth, 2006, pp. 114–132.</footnote>
the Greek and the Phoenico-Punic worlds, from the European mainland (Italy<fnref n="31" />), the major Mediterranean islands (Sicily<fnref n="32" />, Sardinia<fnref n="33" />), Asia Minor (e.g. Miletus<fnref n="34" />, Ephesus<fnref n="35" />) with the islands close to its shores (Delos<fnref n="36" />, Samos<fnref n="37" />, Rhodos<fnref n="38" />), Northern Africa<fnref n="39" />, and the Black sea region.

However, despite the close parallels uncovered by W.M.F. Petrie, one cannot be sure that Naukratis was the only place where these scarabs were made. Small scarabs inscribed with Amun's name are common finds in Egypt, especially from the XVIIIth dynasty onwards<fnref n="40" />. Even if only a few faience workshops were discovered in the Hellenistic and Roman layers of the Egyptian sites and even if none of them seems to have produced scarabs, this data can change in the future<fnref n="41" />. The large chronology of these finds in the Black Sea area and their discovery in Ptolemaic and

<footnote n="31">³¹ See for example the scarabs discovered in Taranto: G. HÖLBL, *op. cit.* (n. 18), I, pp. 139–142 and Tab. 120–138.</footnote>

<footnote n="32">³² Günther HÖLBL, “Ägyptisches Kulturgut im griechischen Sizilien in archaischer Zeit. Arbeitsbericht”, in *Mare Internum*, 8, 2016, pp. 39–50, with bibliography.</footnote>

<footnote n="33">³³ Günther HÖLBL, *Ägyptisches Kulturgut im phönikischen und punischen Sardinien*, Leiden, Brill, 1986: “Die Naukratisgruppe und ihre nächsten Verwandten”, pp. 208–217, Tab. 120–124.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Günther HÖLBL, “Funde aus Milet. VIII. Die Aegyptiaca vom Aphroditetempel auf dem Zeytintepe”, in AA, 1999, pp. 345–371 (p. 354, fig. 10); cf. Günther HÖLBL, “Ägyptisches Kulturgut in Ionien im 7. Jh. v. Chr.: Der Beitrag Milets zu einem religionshistorischen Phänomen”, in *Der Beitrag Kleinasiens zur Kultur- und Geistesgeschichte der Griechisch-Römischen Antiken: Akten des Internationalen Kolloquiums Wien, 3.–5. November 2010*, ed. Josef Fischer, Wien, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 2014, pp. 181–209 (p. 192, n. 137).</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Günther HÖLBL, “Archaische Aegyptiaca aus Ephesos. Vorläufige Beobachtungen zu Neufunden aus dem Artemision”, in *Die epigraphische und altertumskundliche Erforschung Kleinasiens: Hundert Jahre Kleinasiatische Kommission. Akten des Symposions vom 23. bis 25. Okt. 1990*, eds Gerhard Dobesch, Georg Rehrenböck, Wien, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 1993, pp. 227–253 (including the archaic ‘Aegean’ ‘non-Egyptian’ production which could be compared to the Histrian scarab, pp. 239–240, with Tab. XX, 3); G. HÖLBL, *art. cit.* 2008 (n. 29), pp. 209–221. More generally, Günther HÖLBL, “Ionien und Ägypten in archaischer Zeit”, in *Frühes Ionien: eine Bestandsaufnahme: Panionion-Symposion Güzelçamlı, 26. September–1. Oktober 1999 / Deutsches Archäologisches Institut* (MilForsch 5), eds Justus Cobet, Volkmar von Graeve, Wolf-Dietrich Niemeier, Konrad Zimmermann, Mainz, 2007, pp. 447–461.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Waldemar DEONNA, *Le mobilier délien. Exploration archéologique de Délos 18*, Paris, De Boccard, 1938, pp. 257–258.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Virginia WEBB, *Faience Material from the Excavations at the Samos Heraion* (Samos 13), Wiesbaden, Reichert Verlag, 2019, pp. 185–193.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ V. WEBB, *op. cit.* (n. 8). For the relationship between ‘Egyptian/Egyptianising’ scarabs and the ‘Phoenician’ or ‘Asiatic’ scarabs, see Günther HÖLBL, “Typology of Form and Material in Classifying Small Aegyptiaca in the Mediterranean during Archaic Times: with Special Reference to Faience Found on Rhodian Sites”, in *Early Vitreous Materials*, British Museum Occasional Papers 56, eds Mavis Bimson, Ian C. Freestone, London, 1987, pp. 115–126.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ J. VERCOUTTER, *Les objets égyptiens et égyptisants du mobilier funéraire carthaginois*, Paris, Librairie orientaliste Paul Geuthner, 1945, *passim*.</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ See Percy E. NEWBERRY, *Catalogue général des antiquités égyptiennes du Musée du Caire. N°s 36001–37521. Scarab-shaped seals*, London, Archibald Constable and co., 1907, pl. VIII, n° 36684, small faïence scarab (1.5 cm L × 1.1 cm W × 0.8 cm H) with the horizontal inscription of the name of Amun, dated to the late XVIIIth dynasty; from the early and mid-XVIIIth dynasty, see the steatite glazed scarabs n°s 36502, 36678 inscribed with the name of Amun-Re and a basket (*neb*, meaning “Lord”); cf. also, n° 36687, a glazed pottery scarab dated to the late XVIIIth dynasty, with “two semi-circles below” the name of Amun.</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ See *supra*, n. 7.</footnote>
Late Roman republican contexts (on the Adriatic shores<fnref n="42" />) raise questions about the possible imitation of the Naukratite products in other Egyptian or maybe other Greek workshops. In the Black Sea region, old and new scarabs could be mixed to produce the simplified small scarabs of the Late Hellenistic/Late Roman republican and Early Roman imperial times. The nomads spread them further, up to the actual territory of China, until the 4th century CE.

Therefore, the publication of this Histrian scarab is an invitation to a more extensive publication of these ‘minor’ finds in Greek cities and to a more careful dating of the contexts. It confirms the similarity between Istros and other Ionian sanctuaries in the Aegean, part of the same ‘Naukratite’ network of faience exportations that reached the Black Sea. This ‘Naukratite’ network can be easily distinguished from other Egypt-Greek or Egypt-Phoenician diffusion networks active in the rest of the Mediterranean<fnref n="43" />. Through the Milesian cities of the Black Sea, the ‘Egyptian’ faience reached the ‘Barbarian’ hinterland since Archaic times, becoming one of the characteristic goods exported on long distances, since the late 7th century BCE<fnref n="44" />. Therefore, this type of discovery recalls that what we call ‘Greek’ culture, is a culture full of ‘foreign’ influences: we do not know to what extent those who made such faience scarabs were Egyptians or related to Egypt, to the Levantine coast where the Sait dynasty was active in Archaic times or to some hypothetic Egyptian communities in the Eastern Mediterranean. We ignore if those who brought the scarab to Istros – just like those who made such ‘Egyptianising’ gifts in other Ionian sanctuaries – felt somehow related to Egypt<fnref n="45" />. The god Amun was probably known at Istros at least in Hellenistic times, considering his possible representation on a Greek relief (fig. 7)<fnref n="46" />. The Syrian goddess represented on Syro-Phoenician statuettes discovered in Istros seems to hold a scarab in her hands<fnref n="47" />.

<footnote n="42">⁴² Mladen TOMORAD, Joachim SLIWA, “Three Ancient Egyptian Scarabs from the Archaeological Collection of the Franciscan Monastery on Košljun, Croatia”, in *Prilozi Instituta za arheologiju u Zagrebu*, 32, 2015, pp. 243–249; Mladen TOMORAD, “Catalogue of the Selected Artefacts Related to the Early Penetration and Diffusion of Ancient Egyptian Cults in Istria, Dalmatia, and Pannonia (1st Millennium BCE–4th Century CE)”, in *Egypt in Croatia. Croatian fascination with ancient Egypt from Antiquity to Modern Times*, ed. Mladen Tomorad, Oxford, Archaeopress, pp. 43–70 (pp. 56–57).</footnote>

<footnote n="43">⁴³ The ‘Naukratite’ network was first observed for the distribution of the Archaic ceramics: see Petre ALEXANDRESCU, *Histria IV. La céramique d’époque archaïque et classique, VIIᵉ–IVᵉ siècle*, Bucarest/Paris, Editura Academiei R.S. Romania/De Boccard, 1978, pp. 20–21.</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ For the Archaic exportations in the steppe, see A.C. OCTPOBEPXOB, *art. cit.* (n. 9); I. SHRAMKO, M. TARASENKO, *art. cit.* (n. 2).</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Helga BUMKE, “Fremde Votiven oder Fremde Dedikanten? Ägyptische Weihgaben in Ionischen Heiligtümern und ihr Zeugniswert für Kulturtransfer”, in *Tryphe und Kultritual im Archaischen Kleinasien – ex oriente luxuria?*, ed. Linda-Marie Günther, Wiesbaden, Harrassowitz, 2012, pp. 11–31.</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ See Maria ALEXANDRESCU-VIANU, *Histria IX. Les statues et les reliefs en pierre*, Bucarest/Paris, Editura Enciclopedică/De Boccard, 2000, pp. 112–113, n° 131, p. 58b: cf. Simona FARCAŞ, “Culte orientale la Histria şi în teritoriu”, in *Carpica*, 33, 2004, pp. 110–116 (pp. 113–114).</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ See Maria ALEXANDRESCU-VIANU, “Présences nord-syriennes et chypriotes en mer Noire à l’époque archaïque”, in *AWE*, 3.1, 2004, pp. 78–86, in complement of her fundamental article Maria ALEXANDRESCU-VIANU, “Aphrodites orientales dans le bassin du Pont-Euxin”, in *BCH*, 121.1, 1997, pp. 15–32.</footnote>
Since few Egyptian priests or believers traveled with the goods, we must imagine
other indirect ways of teaching women and children from Phoenician and Greek
cities about the scarabs' apotropaic and fertility functions<fnref n="48" />. Yet, we cannot say to
what extent the scarabs were perceived as 'Egyptian' in the Black Sea contexts,
even if the faience, the blue color, the shape of the *Scarabaeus Sacer* and the
hieroglyphic inscriptions were clear signs of otherness, both from an esthetic and
from a medical or magical point of view<fnref n="49" />. Yet, ideas about 'Egyptomania' (a term
which is probably inappropriate for the bearers of these scarabs) should be
advanced carefully<fnref n="50" />. Rather than 'Egyptianess', at the mouth of the Danube such
scarabs illustrate the wideness of the Greek maritime networks<fnref n="51" />. In the end, the
numerous and widely-spread 'Egyptian' and 'Egyptianising' scarabs cannot be
used as coins, for identifying the date and the commercial connections of a site;
yet, they prove the essential role of the cultural transfers in shaping the Hellenic
identities<fnref n="52" />. The Ionian communities, connected throughout the Internal Seas,
played an essential part in this process.

<footnote n="48">⁴⁸ For the connection of Amun with navigation, see A. MASSON, *art. cit.* (n. 6), pp. 30–31. More generally, for the connection between scarab, the navigation and a birth of a child, see Dominique BARCAT, “Les Amulettes de type égyptien en contexte funéraire en Grèce et en Egypte: étude comparative”, in *Archimède: archéologie et histoire ancienne*, 6, 2019, pp. 222–238. For the Italic reception, see Enrico GIOVANELLI, “Aegyptiaca in Central Tyrrhenian Italy: Sea Routes, Traders and Ideas”, in *Archaeology and Economy in the Ancient World. Proceedings of the 19th International Congress of Classical Archaeology*, eds Martin Bentz, Michael Heinzelmann, Vol. 54: Sessions 4–5, Heidelberg, Propylaeum, 2023, pp. 267–277, https://doi.org/10.11588/propylaeum.1005.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Nathan T. ARRINGTON, “Talismanic Practice at Lefkandi: Trinkets, Burials and Belief in the Early Iron Age”, in *The Cambridge Classical Journal*, 62, 2016, pp. 1–30. For the magical function of the small *Aegyptiaca*, see e.g. Günther HÖLBL, “Egyptian Fertility Magic within Phoenician and Punic Culture”, in *Archaeology and Fertility Cult in the Ancient Mediterranean: Papers Presented at the First International Conference on Archaeology of the Ancient Mediterranean*, University of Malta, 2–5 September 1985, ed. Anthony Bonanno, Amsterdam, B.R. Grüner Publ. Co., 1986, pp. 197–205.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ See *supra*, n. 11.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ These were discussed especially in relationship with the major Ionian sanctuaries (Aphrodite’s and Athena’s sanctuaries in Miletus, Artemis’ sanctuary in Ephesos and Erythrai, Hera’s sanctuary on Samos, Athena’s temple in Smyrna) to which the Histrian temple of Aphrodite, with its faïence deposit, can be compared. See for example Helmut KYRIELEIS, “Intercultural Commerce and Diplomacy. Near Eastern, Egyptian and Cypriot Artefacts from the Heraion of Samos”, in *Cyprus and the East Aegean. Intercultural Contacts from 3000 to 500 BC. An International Archaeological Symposium Held at Pythagoreion, Samos, October 17th–19th 2008*, eds Vassos Karageorghis, Ourania Kouka, Nicosia, A.G. Leventis Foundation, pp. 139–143; Ioannis MYLONOPOULOS, “‘Fremde’ Weihungen in Heiligtümern der Ostägäis im 7. und 6. Jh. v. Chr., in *Austausch von Gütern, Ideen und Technologien in der Ägäis und im östlichen Mittelmeer. Von der prähistorischen bis zur archaischen Zeit*, ed. Apostolos Kyriatsoulis, Weilheim-Obb., Verein zur Förderung der Aufarbeitung der Hellenischen Geschichte, 2008, pp. 363–383; Hannah L. RINGHEIM, “Hera and the Sea. Decoding Dedications at the Samian Heraion”, in *Studia Hercynia*, 23.1, 2020, pp. 11–25.</footnote>

<footnote n="52">⁵² See Michel ESPAGNE, “Transferts culturels, comparatisme et sciences de l’Antiquité”, in A. DAN *et al.*, “Les concepts en sciences de l’Antiquité: mode d’emploi. Chronique 2014 – Les transferts culturels”, *Dialogues d’histoire ancienne*, 40.1, 2014, pp. 239–305 (pp. 247–256). For scarabs, Vanessa BOSCHLOOS, “Traded, Copied, and Kept. The Ubiquitous Appeal of Scarabs”, in *Pharaoh’s Land and Beyond: Ancient Egypt and its Neighbors*, eds Pearce P. Creasman, Richard H. Wilkinson, New York/ Oxford, University Press, 2017, pp. 149–165; lately, see M.L. SKUSE, *art. cit.* (n. 18).</footnote>
## Illustrations

<figure><img src="image_23.png" /><figcaption>**Fig. 1.** Aerial photo of the Istros excavation area (© Marian Adochiței), with the situation of the ‘Episcopal Basilica’</figcaption></figure>

<figure><img src="image_24.png" /><figcaption>**Fig. 2.** Excavation plan of the ‘Episcopal basilica’ with the ‘sondaj δ’, after A. SUCEVEANU, *Histria XIII...*, pl. XII</figcaption></figure>
<figure><img src="image_25.png" /><figcaption>Fig. 3. Photo of the Histrian scarab</figcaption></figure>

<figure><img src="image_26.png" /><figcaption>Fig. 4. Drawing of the Histrian scarab</figcaption></figure>
<figure><img src="image_27.png" /><figcaption>**Fig. 5.** Parallels from Naukratis (after E.A. GARDNER, *Naukratis II...*, pl. XVIII.25, 38, and A.F. GORTON, *Egyptian and Egyptianizing Scarabs: a Typology of Steatite, Faience, and Paste Scarabs from Punic and Other Mediterranean Sites*, Oxford University Press, 1996, p. 163, n<sup>os</sup> 68 and 161)</figcaption></figure>

<figure><img src="image_28.png" /><figcaption>**Fig. 6.** Parallels from the Black Sea area (Olbia, Berezan and Orgame: Olbia – E.M. АЛЕКСЕЕВА, *Античные бусы Северного Причерноморья*, Москва, Наука, 1975, tab. 9:11β, γ; Berezan – А.О. БОЛЬШАКОВ, Ю.И. ИЛЬНА, “Египетские скарабеи с острова Березань”, in *VDI*, 186, 1988, pp. 51–67, fig. 1.1–3; Orgame, after A. DAN, “Deux scarabées d’Orgamè/Argamum”, in *DHA*, 37.1, 2011, pp. 9–40)</figcaption></figure>

<figure><img src="image_29.png" /><figcaption>**Fig. 7.** A possible representation of Amun, after M. ALEXANDRESCU-VIANU, *Histria IX...*, cat. 131</figcaption></figure>
# ÎNTRE „SALUTĂRI PRIETENEȘTI” ȘI „CELE DE CUVIINȚĂ”:
O COLABORARE IMPOSIBILĂ, OGLINDITĂ DE ZECE
SCRISORI ÎNTRE SCARLAT LAMBRINO
ȘI DIONISIE M. PIPPIDI (1931–1932)

Dan DANA

CNRS/HiSoMA, Lyon
ddana_ddan@yahoo.com

**Résumé** : Un petit lot de dix lettres (1930-1931) échangées entre deux philologues et historiens roumains formés à Paris, Scarlat Lambrino (1891-1964) et Dionisie M. Pippidi (1905-1993), concernent la collaboration à la *Bibliographie classique* projetée par Jules Marouzeau. Elles apportent des détails qui, corroborés par d'autres dossiers épistolaires connus ou en train d'être publiés, éclairent les directions différentes et quelques parcelles de la biographie des deux représentants de la philologie historique roumaine, l'un successeur de Vasile Pârvan à l'Université de Bucarest et sur le chantier d'Istros, l'autre en train de parfaire et prolonger ses études à Paris et Rome.

**Mots-clés** : *Bibliographie classique*, correspondance savante, Scarlat Lambrino, Paris, Dionisie M. Pippidi

**Cuvinte-cheie** : *Bibliographie classique*, corespondență savantă, Scarlat Lambrino, Paris, Dionisie M. Pippidi

Zece scrisori păstrate în arhiva familiei Pippidi, pentru consultarea cărora – ca de altfel și pentru alte materiale complementare – îi sunt recunoscător dlui Andrei Pippidi, se referă la începuturile unei colaborări între doi filologi și istorici formați la Paris, Scarlat Lambrino și mai tânărul Dionisie M. Pippidi<fnref n="1" />. Ele aduc detalii care, coroborate cu alte dosare epistolare cunoscute sau pe cale de a fi publicate ori cu date memorialistice, lămuresc direcțiile diferite și câteva crâmpeie din biografia celor doi antemergători de frunte ai filologiei clasice românești<fnref n="2" />.

<footnote n="1">¹ Abrevieri pentru fondurile documentare la care am avut acces:
Arh. Iorga = Arhiva N. Iorga (Sinaia)
Arh. Pippidi = Arhiva familiei Pippidi (București)
Casa Acad. = Casa Academiei (extrasele lui D.M. Pippidi)
Herescu/Craiova = Fondul N.I. Herescu (Muzeul Olteniei, Craiova)
Herescu/Paris = *Papiers et correspondance de N.I. Herescu*, Bibliothèque Nationale de France (Paris), Département des Manuscrits, Roumain 7.</footnote>

<footnote n="2">² Victor BUESCU, „Les études classiques en Roumanie”, in *Mélanges de philologie, de littérature et d’histoire anciennes offerts à J. Marouzeau par ses collègues et élèves étrangers*, Paris, Les Belles Lettres, 1948, pp. 71–84; Emil CONDURACHI, „Roumanie. La philologie gréco-latine”, in *La filologia classica greca e latina nel secolo XX. Atti del Congresso Internazionale. Roma, Consiglio Nazionale delle Ricerche, 17–21 settembre 1984, II*, Pisa, Giardini, 1989, pp. 1003–1017.</footnote>
O biografie a unuia dintre fondatorii revistei *Studii Clasice*, Dionisie M. Pippidi (1905-1993), a fost publicată în introducerea monografiei *Trente ans de correspondance entre Louis Robert et Dionisie M. Pippidi*, care cuprinde corespondența aproape completă dintre cei doi epigrafiști, în răstimp de exact trei decenii (172 de scrisori, 1955-1985)<fnref n="3" />. Doar câteva dosare epistolare referitoare la D.M. Pippidi au fost sau urmează să fie publicate: în jur de 30 de scrisori trimise scriitorului maghiar Antal Szerb, între 1929 et 1939⁴; 14 scrisori primite de la Arnaldo Momigliano, între 1932 și 1955⁵; peste 60 de scrisori între Carcopino și Pippidi, acoperind mai mult de trei decenii<fnref n="6" />; în jur de 15 scrisori trimise între 1933 și 1937 lui Emil Panaitescu, pe atunci director al Școlii Române de la Roma<fnref n="7" />; colaborarea epigrafică cu Günther Klaffenbach, director la *Inscriptiones Graecae*<fnref n="8" />; câteva misive schimbate cu epigrafistul bulgar Georgi Mihailov, limitate la organizarea congreselor de epigrafie<fnref n="9" />; un dosar considerabil, încă inedit, de „epistolii” trimise de Pippidi pe vremea studiilor sale la Paris și Roma, mai apoi de la Iași și București, filologului clasic Nicolae I. Herescu (1903-1961), între 1929 și 1936¹⁰, completat de alte două loturi de scrisori, până în 1944¹¹, respectiv 1947¹². În schimb, scrisorile lui Pippidi către maestrul său Jules Marouzeau, care ar fi fost grăitoare pentru subiectul de față, au fost cel mai probabil distruse<fnref n="13" />.

<footnote n="3">³ Dan DANA, „Les inscriptions pour l'histoire”. *Trente ans de correspondance entre Louis Robert et Dionisie M. Pippidi*, Paris, Peeters (*Mémoires de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres* 63), 2024. Este vorba de un proiect început cu regretatul Alexandru Avram, dispărut în 2021.</footnote>

<footnote n="4">⁴ „Szerb Antal levelei Dionis Pippidinek” („Scrisori de la Antal Szerb către Dionisie Pippidi”, traduse din franceză de Pál Réz), *Holmi*, 7 (7), 1995, pp. 920-940.</footnote>

<footnote n="5">⁵ [Dionisie M. PIPPIDI], „L’epistolario con D.M. Pippidi. A. Momigliano a D.M. Pippidi”, *Storia della Storiografia*, 16, 1989, pp. 15-33.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Dan DANA, „Instar deorum. La correspondance entre Dionisie M. Pippidi et Jérôme Carcopino (1933-1968)”, *Il Mar Nero*, 11, 2021-2022, pp. 367-449.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Pasaje din aceste scrisori sunt reproduse de Ioan OPRIŞ, „D.M. Pippidi şi legăturile sale cu Emil Panaitescu, directorul Școlii Române de la Roma”, *Analele Dobrogei*, NS 10-13, 2009-2012, pp. 189-196; am avut acces la integralitatea lor (Arhivele Naționale ale României, București, Fondul Emil Panaitescu, dosar 204).</footnote>

<footnote n="8">⁸ Dosar în curs de publicare de către Adrian ROBU, „La correspondance entre Dionisie M. Pippidi et Günther Klaffenbach (1955-1970)”, sub tipar.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Dan DANA, „La cuisine des congrès. La correspondance entre Dionisie M. Pippidi et Georgi Mihailov (1975-1981)”, *Pontica*, 53, 2020, pp. 447-471.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Cf. Irina VLAD, Valentina POPESCU, „Corespondența lui Nicolae I. Herescu (I)”, *Oltenia*, 25, 2018, p. 332; corespondența integrală dintre Pippidi și Herescu – în jur de 150 de scrisori, dintre care mai bine de două treimi păstrate la Muzeul Olteniei din Craiova – va fi publicată de semnatarul acestor rânduri împreună cu Irina Maria Popescu. Ea privește mai ales colaborarea la *Revista Clasică*, periodic condus de Herescu, model interbelic resuscitat de D.M. Pippidi sub numele de *Studii Clasice*.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ În jur de 30 de scrisori trimise între 1930 și 1944, aflate la Biblioteca Națională a României (București).</footnote>

<footnote n="12">¹² Aproximativ 15 scrisori trimise între 1945 și 1947 prietenului rămas în Occident (Herescu/ Paris). Anii de studiu în Occident mai sunt evocați în scrisorile trimise lui Grigore Ionescu de către Dionisie M. Pippidi și Mihai Berza (Arh. Pippidi).</footnote>

<footnote n="13">¹³ De vreme ce les papiers de Jules Marouzeau ont été détruits lorsque J. Ernst a refusé la proposition de sa veuve, qui voulait les lui donner. J. Ernst a de même refusé de prendre les papiers de Scarlat Lambrino, qui concernaient la bibliographie qu'il préparait pour la « Collection de Bibliographie Classique » et qu'il avait laissés à l'École Française de Rome, cum scrie Ilse HILBOLD, Écrire Juliette Ernst. Bibliographie et sciences de l'Antiquité au XXᵉ siècle, Basel, Schwabe (Antike nach der Antike 1), 2022, p. 17, n. 22.</footnote>
Născut la Craiova într-o familie de origine greacă, relativ modestă – tatăl băcan va deceda în timpul studiilor universitare ale fiului –, Pippidi își continuă studiile la București, unde va fi licențiat în drept (1927), respectiv, în litere și filozofie (1928). Elev al ultimei serii a lui Vasile Pârvan – dispărut prematur în 1927 –, se arată pasionat de cultura și istoria Romei antice, fiind încurajat pe această cale de unul dintre profesori, Dimitrie Evolceanu. Precum altor tineri ai vremii înzestrați din punct de vedere intelectual, lui Pippidi i se va da ocazia să se formeze la Paris și Roma. Sprijinit de Evolceanu, impresionat de lucrarea de licență despre Tiberiu la Tacit, tânărul obține o bursă la Paris (800 de franci lunar), care-i permite să studieze între 1 februarie 1929 și 1 octombrie 1931 la École Pratique des Hautes Études, secția a IV-a (istorie și filologie), și la Sorbona. Poate astfel urma cursurile de filologie latină ale lui Jules Marouzeau („un personagiu eminamente îndatoritor și simpatic”)<fnref n="14" /> și Alfred Ernout, în vederea unui doctorat<fnref n="15" /> despre cultul imperial. În realitate, pregătirea sa este dublă: pe lângă filologia latină, fiind un apropiat al cercului lui Marouzeau<fnref n="16" />, se adaugă istoria romană, sub înrâurirea lui Jérôme Carcopino<fnref n="17" />, alt maestru cu care va rămâne în contact epistolar până în anii '60, când epigrafistul care devenise de doar un deceniu va putea circula iarăși în Occident.

O nouă perioadă formatoare se deschide pentru Pippidi în Italia. Grație scrisorilor de recomandare trimise de Marouzeau<fnref n="18" /> și Carcopino lui Iorga<fnref n="19" />, la sugestia binevoitoare a lui Scarlat Lambrino (scrisoarea 5), Pippidi e trecut pe lista viitorilor membri ai uneia dintre cele două școli românești din Occident, cum aflăm din scrisorile editate

<footnote n="14">¹⁴ Scrisoare către Herescu din 16 aprilie 1929 (Herescu/Craiova).</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Jules MAROUZEAU, *Annuaire de l'EPHE 1929-1930*, pp. 44-45; Lucian NASTASĂ-KOVÁCS, *Studenți români la École Pratique des Hautes Études (Section des Sciences Historiques et Philologiques)*, 1868-1948, Cluj-București, Editura Școala Ardeleană/Eikon, 2016, p. 90 (și anexă, p. 274, nr. 35, cerere adresată de Pippidi decanului Facultății de Litere din București pentru a deveni membru al Școlii Române de la Roma, cu raportul său de activitate, iunie 1931).</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Cu ocazia aniversării a 20 de ani ai Société d'Études Latines, fondate în 1923 de către Marouzeau, Pippidi exprimă recunoștința [des] latinistes roumains [envers le] savant qui fut le maître de beaucoup d'entre eux et dont ils n'ont pas oublié l'accueil bienveillant et l'inépuisable patience (RHSEE, 23, 1946, p. 381). Un exemplar al cărții memorialistice a lui Marouzeau (Une enfance, Paris, 1937) poartă următoarea dedicație: à mon bon élève Pippidi, ce « document d'histoire », en témoignage d'estime et d'amitié (Arh. Pippidi). Fostul elev va publica „Aristote et Thucydide. En marge du chapitre IX de la Poétique”, in Mélanges de philologie, de littérature et d'histoire ancienne offerts à J. Marouzeau par ses collègues et élèves étrangers, Paris, Les Belles Lettres, 1948, pp. 483-490.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Pentru corespondența celor doi, vezi nota 6. Pippidi va publica „Les rois gêtes et les colonies grecques de Scythie Mineure”, in Jacques HEURGON, Gilbert-Charles PICARD, William SESTON (éd.), Mélanges d’archéologie, d’épiographie et d’histoire offerts à Jérôme Carcopino, Paris, Hachette, 1966, pp. 763-770, încheind astfel prezentarea acestor Mélanges: „Dintre elevii români ai profesorului Carcopino – cîți vor fi fost, începînd cu Scarlat Lambrino, astăzi dispărut –, unul singur figurează în volum: semnatarul acestor rînduri” (StCl, 10, 1968, p. 369).</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Cf. copia tradusă în română și legalizată la Legația României de la Paris a unui elogios certificat de studii redactat de Marouzeau, din 3 martie 1931 (Arh. Pippidi; originalul se află la BNR, ms. 37376); și răspunsul lui Iorga, din 17 decembrie 1930, la o scrisoare a filologului francez, care solicita prelungirea bursei lui Pippidi: *Si Monsieur Pippidi a dépassé le terme de deux ans accordé à nos boursiers, il me sera difficile de faire revenir le ministre des Finances sur une mesure de caractère général, justifiée par l'état extrêmement précaire de notre Trésor. Je chercherai cependant par d'autres moyens à aider un jeune érudit qui a pu gagner l'estime d'un maître comme vous* (Nicolae IORGA, *Corespondență*, II, ed. Ecaterina Vaum, București, Minerva, 1986, pp. 325-326).</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Istoricul se întâmpla să fie pe atunci și prim-ministru (aprilie 1931-mai 1932), în contextul agravat al crizei economice.</footnote>
în acest articol: Şcoala Română din Roma (Accademia di Romania), în sânul căreia direcţia istorică era mai pronunţată. Herescu îşi înştiinţează la rândul său prietenul Pippidi („june epigrafist fără căpătăiu”) despre modalităţile de a deveni membru al acelei şcoli, iar Pippidi va trimite scrisori şi extrase lui Nicolae Iorga şi Emil Panaitescu<fnref n="20" />. La Roma a avut parte de alţi doi ani fericiţi (1931-1933), unde-i apreciază pe Gaetano de Sanctis şi Augusto Rostagni, întâlnind alţi elevi ai şcolilor străine<fnref n="21" />. Este momentul în care Pippidi îşi susţine doctoratul în litere la Universitatea din Bucureşti (iunie 1932), cu teza intitulată *Tacite et Tibère. Une contribution à l'étude du portrait dans l'historiographie latine*, redactată într-o franceză aleasă<fnref n="22" />. Încercările de a-şi prelungi sejurul la Roma (precum se străduise mai înainte la Paris) sunt prezente în scrisorile către Emil Panaitescu.

Vremurile nu erau însă clemente. Orfan de tată din 1926, anii de studiu ai lui Pippidi în Occident sunt ani de greutăți materiale şi de lipsuri, cu atât mai mult cu cât sejururile sale coincid cu grava criză economică care începe în 1929. În 1931, banca craioveană Eskenasy, unde se aflau economiile familiei, dă faliment; bursier al statului român la Paris, Pippidi şi colegii lui află - cu două luni întârziere - că bursa le fusese suprimată! Oricum, la Paris ca şi la Roma, bursele ajung cu întârziere, cum reiese din corespondenţa purtată cu N.I. Herescu şi Gr. Ionescu<fnref n="23" />, Pippidi fiind veşnic strâmtorat cu banii, nu numai ca bursier român în Occident, dar şi ca asistent universitar la Iaşi<fnref n="24" />. În scrisorile către Herescu, Pippidi îşi zugrăveşte viaţa la Paris, unde petrece 9 ore pe zi la bibliotecă (mai ales la „Naţională”): „după budget, bursa e mică”; „familia mea e săracă. Autant veut dire că nu accept nici un sacrificiu din parte-i”<fnref n="25" />. Nu după multă vreme, situaţia se arată aidoma la Roma: „pe-aici sărăcia e mare, iar raporturile cu directorul încordate”<fnref n="26" />.

Scrisorile trimise de Pippidi lui Herescu indică relaţii puţin amicale, chiar devenite ostile, cu Scarlat Lambrino, succesorul lui Pârvan la Universitatea din Bucureşti: Pippidi află că Lambrino se retrăsese din comitetul *Revistei Clasice*<fnref n="27" />, nou periodic patronat de Herescu, de bună seamă deoarece nu agree o altă conducere decât a sa, cu atât mai mult cu cât urma să publice propria sa revistă, efemeră de altfel (*Istros. Revue roumaine d'archéologie et d'histoire*). Pippidi se îngrijorează de prezenţa succesorului lui Pârvan în comisia tezei, cum reiese şi într-o scrisoare către Gr. Ionescu: „Mai întâi, am isprăvit cu doctoratul. Cu oarecare zăbavă, din cauza bolii unui profesor – şi nu fără peripeții, din cauza dragostei lui Lambrino

<footnote n="20">²⁰ Herescu/Craiova.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Vezi în general Veronica TURCUŞ, „Procesul de selectare a bursierilor pentru Şcoala Română de la Roma în primii ani de funcţionare”, *Anuarul Institutului de Istorie „A.D. Xenopol”*, 55, 2018, pp. 213-228.</footnote>

<footnote n="22">²² Publicată ulterior drept „Tacite et Tibère. Une contribution à l'étude du portrait dans l'historiographie latine”, *Ephemeris Dacoromana*, 8, 1938, pp. 233-299.</footnote>

<footnote n="23">²³ Herescu/Craiova; Arh. Pippidi.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Statul român cultivă aceleaşi practici după 1989. Pe vremea primei generaţii Erasmus la UBB (Cluj), colegii subsemnatului, plecaţi la studiu în capitale occidentale, au primit bursele cu o întârziere de câteva luni.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Scrisoare către Herescu din 30 septembrie 1929 (Herescu/Craiova).</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Scrisoare către Herescu din 13 septembrie 1932 (Herescu/Craiova).</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Scrisori către Herescu din 22 septembrie 1929 („Bag de seamă că aţi scos pe Lambrino din comitet. Cum se poate să faceţi Istoriei asemenea afront?”) şi 30 septembrie 1929 („neserios”, Herescu/ Craiova).</footnote>
pentru mine”<fnref n="28" />; ironiile sunt legiune, de pildă: „În ultima vreme, amicul nostru L[ambrino] produce îngrijorător de mult: mă tem să nu se surmeneze...”<fnref n="29" />.

Raporturile dintre cei doi sunt iremediabil marcate de un incident major, ilustrat tocmai de dosarul epistolar publicat aici: pe timpul iernii 1930–1931, Marouzeau profită de prezența soților Scarlat și Marcelle Lambrino la Paris pentru a găsi un mijloc de prelungire a sejurului parizian al lui Pippidi<fnref n="30" /> – care nu mai primise de două luni, ca alți studenți de aceeași origine, bursa guvernului de la București –, iar soluția ivită a fost aceea de a fi plătit pentru redactarea fișelor pentru *Bibliographie classique*<fnref n="31" />. Această îndeletnicire erudită îi permitea să frecvente bibliotecile pariziene și să-și strângă documentația pentru teză, dar avea dezavantajul de a-i întârzia redactarea lucrării despre Tiberiu. Se știe că Marouzeau delegase o parte din conspectarea bibliografiei retrospective lui Lambrino, dar acesta, împiedicat de război și de alte vicisitudini, încununate cu exilul definitiv în Portugalia, nu va găsi răgazul de a publica prima (și singura) jumătate a lucrării proiectate decât în 1951, adică peste două decenii (vezi mai jos). Mai știm că în anii ’30 Lambrino se asigurase de colaborarea mai multor tineri bursieri români la Paris, printre care Pippidi, care, în doi ani, a strâns mai multe mii de fișe după indicațiile lui Marouzeau și Lambrino. Faptul că Pippidi are ocazia de a studia și a se documenta la Paris, unde redactează în paralel fișe „alimentare”, și urmărește prelungirea studiilor la Roma – o poveste legată de bani și de orgoliu, la care se adaugă nevoia imperativă de a-și duce la bun capăt teza de doctorat – antrenează sfârșitul unei colaborări devenite imposibile: în pofida greutăților financiare recurente, Pippidi preferă să-i înapoieze lui Lambrino banii primiți drept avans la Paris, consacrându-se, la Roma, terminări tezei, iar pe urmă completării ei – în paralel cu preocuparea pentru biblioteca Școlii Române de acolo: cărți pentru legat, semnalare de noutăți, inclusiv noua revistă *Istros* a lui Scarlat Lambrino, despre arheologie și istorie veche<fnref n="32" />.

Asistent al profesorului Cezar Papacostea la catedra de limbă și literatură greacă a Universității din Iași (octombrie 1931–1937), Pippidi începe să predea abia în toamna lui 1933, după ce părăsește *Vrbs*. În paralel cu studiile și cursurile, dosarul său de publicații crește: începând cu 1928, trimite articole la reviste din Craiova, București și Iași, dar și în Franța, fie în română, fie, cu predilecție, în franceză. Este, mai cu seamă, un prolific colaborator la *Revista Clasică*, cu articole și nenumărate recenzii. Cum, după decesul lui C. Papacostea (iulie 1936), pe acel post de la Iași va fi titularizat Constantin Balmuș – cu care neînțelegerile se vor adânci după război, când Balmuș devine un „tovărăș de drum” al stalinismului –, Pippidi va câștiga concursul pe postul de conferențiar de literaturi clasice la Universitatea din București (1937), ajutat în mod decisiv de prietenia lui Herescu (care tocmai eliberase acel post) și de

<footnote n="28">²⁸ 27 iunie 1932 (Arh. Pippidi). S. Lambrino va face totuși parte din comisia tezei.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Scrisoare către Herescu din 14 octombrie 1932 (Herescu/Craiova).</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Scrisoare către Herescu din 16 ianuarie 1931 (Herescu/Craiova). Marouzeau îi scrisese pe 13 decembrie 1930 lui Iorga, atunci rector al Universității bucureștene, pentru a prelungi sejurul parizian al elevului său (sprijinit și de Carcopino), descris ca un *travailleur consciencieux, méthodique et scientifiquement doué* (Arh. Iorga, text transmis de Andrei Pippidi).</footnote>

<footnote n="31">³¹ Într-o scrisoare din 20 februarie 1931 către Herescu, Pippidi amintește colaborarea la bibliografia lui Lambrino, „care e și a lui Marouzeau” (Herescu/Craiova).</footnote>

<footnote n="32">³² Mihai BĂRBULESCU, Veronica TURCUȘ, Iulian Mihai DAMIAN, *Accademia di Romania din Roma. 1922-2012*, Roma, Accademia di Romania, 2012, pp. 45-46; Veronica TURCUȘ, Școala română din Roma (1922-1947), Cluj, Editura Școala Ardeleană, 2016, pp. 105, 115.</footnote>
recomandarea lui Carcopino. În ajunul războiului, Vladimir Dumitrescu îl descria pe Pippidi, pe la 35 de ani, drept un „profund cunoscător nu numai al limbilor clasice, dar al întregii culturi greco-romane”<fnref n="33" />. Nu beneficiase, precum alții, nici de sprijinul rețelelor familiale, nici de înalte patronaje savante românești<fnref n="34" />, ci se ridicase prin merite personale: formarea la Paris și Roma, eforturi neîntrerupte, competențe apreciate, dar mai ales o mulțime de publicații erudite, despre istoria epocii imperiale, idei filozofice și religioase, literatură și teorie literară antice.

Destinul lui Pippidi se va mai întretăia, direct sau indirect, cu cel al lui Lambrino, succesor al lui Pârvan la catedra de la București, dar și pe șantierul de la Histria:

– o scurtă notă a lui Pippidi, în revista îngrijită de Herescu: această reacție la un articol al lui Lambrino despre soarta Histriei în secolul al III-lea al erei noastre ilustrează un prim interes pentru antichitățile locale, dar prin intermediul surselor literare, mai mult, pentru o cetate al cărei cunoscător desăvârșit urma să devină peste câteva decenii<fnref n="35" />;

– postul de profesor al lui Lambrino: în vâltoarea reformei universităților românești în toamna anului 1948, Catedra de cultură antică (literatură și cultură greacă), ocupată de Pippidi din 1945 la Facultatea de Litere, este suprimată; în paralel, Lambrino, în calitate de ultim director al Școlii Române de la Roma, de unde pleacă în Portugalia, este epurat, pierzându-și cetățenia română și toate bunurile. Dar Pippidi are șansa de a fi transferat la Catedra de istorie universală a lui Lambrino, în nou-înființată Facultate de Istorie, ocupând astfel postul urmașului lui Pârvan. Era confirmarea unei năzuințe involuntare: „Nici în vis nu mă văd profesor universitar, și încă mai puțin la catedra lui Pârvan...”, îi scria Pippidi lui Herescu pe 31 martie 1931³⁶;

– Pippidi ajunge, tot involuntar, să-i ia locul lui Lambrino pentru publicarea inscripțiilor histriene și din Sciția Mică: cum noul regim al RPR finanțează în primii ani cel mai masiv program de săpături arheologice pe care l-a cunoscut România, inclusiv în cetatea Histriei (sit al „epocii sclavagiste”), unde săpăturile încetaseră la începutul anilor ’40, odată cu plecarea la Roma a soților Lambrino și Al Doilea Război Mondial, arheologii aveau nevoie de un bun filolog clasic pentru lămurirea numeroaselor inscripții grecești și latine, rămase inedite de două decenii, sau care urmau să fie descoperite. Pippidi e cooptat pe șantierul histrian în 1949, convertindu-se rapid, și cu deplin succes, la epigrafie, care nu fusese prima sa pasiune, abandonând studiile sale despre *Tiberiana*. Această nouă direcție va fi surprinsă în corespondența sa cu Louis Robert, temutul epigrafist – printre altele, pentru criticile din *Bulletin Épigraphique* –, cu care Pippidi intră în legătură epistolară, prin intermediul lui G. Klaffenbach;

– în fine, în acest nou context, criticile metodologice – niciodată politice, precum cele avansate de Mihail Roller și Emil Condurachi (acesta din urmă într-o prefață anonimă) – nu-l cruță pe Lambrino: în scrisorile către Robert, Pippidi se arată

<footnote n="33">³³ Vladimir DUMITRESCU, *Mărturisirile unui „criminal” politic*, Bacău, Babel, 2013, p. 62.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Cu excepția prieteniei cu N.I. Herescu, dublată de o colaborare științifică, și a sprijinului celor doi maeștri parizieni.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ Scarlat LAMBRINO, „La destruction d’Histria et sa reconstruction au IIIe siècle ap. J.-C.”, REL, 11, 1933, pp. 457-463; Dionisie M. PIPPIDI, „Histria în veacul al III-lea p. Chr.”, *Revista Clasică*, 4-5, 1932-1933, pp. 299-300.</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Herescu/Craiova.</footnote>
acru și sever cu publicațiile celui rămas în exil, dar și cu cele ale colegului său Iorgu Stoian. Între mai 1957 și septembrie 1962, Pippidi îl hărțuiește pe Robert în legătură cu decretul inedit în cinstea lui Agathokles (ISM I 15)<fnref n="37" />, ignorând însă greutățile lui Lambrino în exil (materiale, de sănătate, adaptarea în Portugalia, unde ținea cursuri și se străduia să publice cât mai mult)<fnref n="38" />. Pe căi ocolite – căci un „fugar” și dușman al RPR nu putea fi contactat în mod direct –, producțiile predecesorului pe șantierul histrian parvin până la Pippidi, care recuperează un extras al articolului din culegerea *Ovidiana*, cu dedicația À Monsieur Konrad Schubring<fnref n="39" /> | en très amical hommage,| S. Lambrino<fnref n="40" />, un altul despre decretul mult așteptat, dedicat À Mademoiselle Juliette Ernst<fnref n="41" /> | en très cordial hommage,| S. Lambrino | Lisbonne, 25.II.61⁴², dar și o copie în negativ a altui articol dintr-o revistă a exilului românesc<fnref n="43" />. Articolul despre decretul în cinstea lui Agathokles va fi criticat de Pippidi, ca de altfel majoritatea scrierilor lui Lambrino<fnref n="44" />. În schimb, Lambrino îi mulțumea prietenului Herescu, într-o scrisoare din 16 noiembrie 1959: „Mi-ai făcut până acum cadou două cărți prețioase, cele ale lui Pippidi”<fnref n="45" />. Fie și indirect, atât Lambrino, cât și Pippidi se țin la curent cu publicațiile fiecăruia, așteptându-le cu același interes.

Deși ignorăm raporturile pe care Pippidi și Lambrino le-au mai putut avea în anii '30 în România, mai cu seamă la Universitatea bucureșteană, prietenia ratată, ilustrată de dosarul epistolar publicat aici, e una dintre mărturiile unei animozități ale cărei rădăcini erau variate: generații și temperamente diferite; origini sociale opuse – Pippidi fiind realmente un *homo novus* în contrast cu rețelele familiale aristocratice și protecțiile politice de care a putut beneficia Lambrino; viziuni ideologice diverse – Pippidi, neafiliat vreunui partid, avea convingeri democratice de stânga, pe când Lambrino, mai conservator și legitimist, este unul dintre intelectualii „georgiști” (dizidența liberală a lui Gh. I. Brătianu), pentru a adera mai apoi la Frontul Renașterii

<footnote n="37">³⁷ Descoperit în 1929 de Lambrino, menționat de mai multe ori în anii '30, dar rămas inedit; în aprilie 1944, decretul este grav vățămat în urma unui bombardament anglo-american, când biblioteca Seminarului de la Universitatea bucureșteană arde, iar biroul lui Lambrino, unde se aflau un număr important de antichități, este devastat.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Articol publicat în cele din urmă într-un periodic al exilului: „Décret d’Histria en l’honneur d’Agathoclès”, *Revue des Études Roumaines*, 5-6, 1960, pp. 180-217.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ Konrad Schubring (1911-1966), epigrafist german (colaborator la *CIL* și *PIR*).</footnote>

<footnote n="40">⁴⁰ Scarlat LAMBRINO, „Tomis, cité gréco-gète, chez Ovide”, in *Nicolae I. HERESCU* (éd.), *Ovidiana. Recherches sur Ovide publiées à l’occasion du bimillénaire de la naissance du poète*, Paris, Les Belles Lettres, 1958, pp. 379-390 (extras, Casa Acad.).</footnote>

<footnote n="41">⁴¹ Despre această neobosită filoloagă, care și-a închinat viața neprețuitului instrument de lucru *Année Philologique*, vezi nota 13.</footnote>

<footnote n="42">⁴² Extras, Arh. Pippidi.</footnote>

<footnote n="43">⁴³ Scarlat LAMBRINO, „Q. Fuficius Cornutus, gouverneur de Mésie Inférieure”, *Revue des Études Roumaines*, 2, 1954, pp. 96-101 (extras, Casa Acad.).</footnote>

<footnote n="44">⁴⁴ Dionisie M. PIPPIDI, „Histria și geții în sec. II î.e.n. Observații asupra decretului în cinstea lui Agathocles, fiul lui Antiphilos”, *StCI*, 5, 1963, pp. 137-163; reluat în *Contribuții la istoria veche a României*, București, Editura Științifică, 1967², pp. 186-221; și în *Scythica Minora. Recherches sur les colonies du littoral roumain de la mer Noire*, București/Amsterdam, A.M. Hakkert, 1975, pp. 31-55 („Istros et les Gêtes au IIe s. av. n. è. Observations sur le décret en l’honneur d’Agathoclès, fils d’Antiphilos”); *Idem*, „À propos du «basileus» Rhemaxos”, *Acta Antiqua Philippopolitana. Studia Historica et Philologica*, 1963 (Sofia), pp. 91-98.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Herescu/Paris.</footnote>
Naționale, partidul unic al dictaturii carliste; în fine, și mai ales, mai puțina productivitate a lui Lambrino (minat de un perfecționism cronic, vezi mai jos) – dublată și de o anume lipsă de rigoare.

Este momentul să ne oprim asupra destinului mai puțin cunoscut al lui Scarlat Lambrino (1891–1964), pomenit îndeobște ca o paranteză între momentul fondator al lui Pârvan și reluarea săpăturilor la Histria în 1949, ceea ce este injust pentru o viață din care nu au lipsit nici meritele, nici greutățile<fnref n="46" />. Aparținând generației anterioare, se va forma la Paris cu un deceniu înaintea lui Pippidi. Viața sa poate fi reconstituită cel mai bine tot prin scrisori, mai precis prin cele pe care le-a expediat: între 1923 și 1940, către bunul său prieten Basil Munteanu (1897–1972), coleg bursier la Fontenay-aux-Roses, rămas la Paris<fnref n="47" />; între 1948 și 1962, către un alt coleg la aceeași școală, Grigore Nandriș (1895–1968), după război profesor de filologie slavă comparată la Universitatea din Londra<fnref n="48" />; între 1929 și 1936, către Louis Robert, despre epigrafia Histriei<fnref n="49" />; între 1933 și 1936, către Jérôme Carcopino<fnref n="50" />; între 1947 și 1961, către profesorul italian Giuseppe Lugli (1890–1967), fost secretar și consilier științific al Școlii Române de la Roma<fnref n="51" />; pe vremea războiului și mai ales în anii exilului, o serie de scrisori către savanți italieni, portughezi și francezi (încă inedite), dar mai ales către Nicolae I. Herescu<fnref n="52" /> (și el exilat, plecat din Portugalia la Paris), care îi șurase găsirea unui post la Lisabona.

Specializat la Sorbona (1921), Lambrino are șansa de a fi membru al celei de-a doua generații de bursieri la Școala Română de la Fontenay-aux-Roses (noiembrie 1922–octombrie 1925), sau Școala Română din Franța, fondată de Nicolae Iorga, pandant al școlii întemeiate de Pârvan la Roma. Între 1921 și 1927 urmează cursuri la Sorbona, la Collège de France și mai ales la EPHE<fnref n="53" />, unde-i are ca profesori pe Gustave

<footnote n="46">⁴⁶ Rolul său a fost reevaluat într-o secțiune a monografiei despre corespondența dintre Pippidi și Robert (nota 3).</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Basil MUNTEANU, *Correspondențe*, Paris, Ethos, 1979 (ed. I. Cușa, E. Munteanu), pp. 471–529. Istoricul literar Vasile/Basil Munteanu a rămas cea mai mare parte a timpului la Paris, unde publică *Panorama de la littérature roumaine contemporaine* (1938); ales membru corespondent al Academiei Române (1939), devine profesor titular de literatură franceză la Facultatea de Litere a Universității din București abia în 1940. În 1946, este director adjunct al Școlii Române din Franța – puțin înaintea închiderii sale definitive – și consilier tehnic al delegației române la Conferința de Pace de la Paris; rămâne iarăși în capitala Franței, intrând în 1948 la CNRS. Vezi Florin MANOLESCU, *Enciclopedia exilului literar românesc. 1945–1989*. *Sciitori, reviste, instituții, organizații*, București, Compania, 2010², pp. 521–525.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ Ionel OPRISAN, *O radiografie a exilului românesc. Corespondență emisă și primită de Grigore Nandriș: 1946–1967*, București, Vestala, 2000, pp. 169–195.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Șase scrisori, care au fost publicate într-o anexă a corespondenței dintre Pippidi și Robert (vezi nota 3).</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Dan DANA, „Sept correspondants roumains de Jérôme Carcopino (V. Buescu, G. Cantacuzino, M. Eliade, N. Iorga, S. Lambrino, R. Vulpe) et Paul Perdrizet (V. Pârvan, R. Vulpe)”, *Classica et Christiana*, 16 (1), 2021, pp. 188–194.</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ Veronica TURCUȘ, „Din corespondența din exil a unui fost director al Școlii Române de la Roma: Scarlat Lambrino”, în *Suzana ANDEA, Ioan-Aurel POP* (ed.), *Pe urmele trecutului. Profesorului Nicolae Edroiu la 70 de ani*, Cluj, Centrul de Studii Transilvane, 2009, pp. 653–670.</footnote>

<footnote n="52">⁵² Herescu/Paris (peste o sută de scrisori).</footnote>

<footnote n="53">⁵³ L. NASTASĂ-KOVĂCS, *op. cit.* (nota 15), p. 78 (și anexă, p. 272, nr. 33, despre memoriul de activitate al lui Lambrino).</footnote>
Glotz, Jérôme Carcopino, Bernard Haussoullier și Maurice Holleaux, reușind să intre cu succes în mediul epigrafiștilor francezi. Printre numeroșii studenți români la Paris – 1300 în 1923, constituind cel mai însemnat contingent străin, astfel încât un ziarist putea scrie în 1930 că Sorbona era a cincea universitate românească<fnref n="54" /> –, Lambrino era unul dintre puțin numeroșii, dar cu atât mai înzestrații antichizanți, în adevărata colonie de latiniști și lingviști români, printre care Matei/Mathieu Gh. Nicolau, dispărut prematur<fnref n="55" />. Lambrino își întârzie revenirea la București, pentru a-și pregăti mai bine doctoratul, dar și pentru a-și consolida dosarul științific, survenind și căsătoria cu Marcelle Flot (1894–1974), căreia i se va promite un post în capitala României și care va săpa alături de el la Histria. Își va susține doctoratul în litere, redactat sub direcția lui Pârvan, abia în iunie 1927, la București: *Contribuții epigrafice privitoare la Asia Mică*. Lambrino nici nu bănuia probabil că-i va urma lui Pârvan la Catedra de Istorie antică (maestrul său decedase în aceeași lună), vreme de mai mult de 20 de ani, mai întâi ca asistent și conferențiar (epigrafie și antichități greco-romane) și înlocuitor al lui Pârvan, înainte de a obține – nu fără destule emoții<fnref n="56" /> – statutul de profesor la râvnita catedră în 1932, de la care va fi epurat peste 15 ani de regimul comunist. În tinerețe, Lambrino fusese conservator și asistent delegat la Muzeul Național de Antichități (1916–1919), post părăsit<fnref n="57" /> pentru cel de profesor de liceu la Târgoviște, deși se afla cea mai mare parte a timpului în Franța, pentru a-și perfecționa studiile. După moartea lui Pârvan, Lambrino va conduce șantierul de la Histria (1928–1940), pe atunci cel mai important din România, devenind membru al Comisiunii Monumentelor Istorice (1939–1946). Onorurile se înmulțesc, ajungând printre altele membru corespondent al Academiei Române (1934), director al Muzeului Național de Antichități (1 august 1938–20 iulie 1940), în cele din urmă director al Școlii Române de la Roma (11 iunie 1941–toamna lui 1947)<fnref n="58" />.

Autor de conferințe în țară, mai ales la București, Lambrino era prezent o dată sau chiar de două ori pe an la Paris, unde se obișnuise să țină comunicări, mai ales cu

<footnote n="54">⁵⁴ Cele patru universități românești fiind atunci la București, Iași, Cluj și Cernăuți. Vezi în general Irina NASTASĂ-MATEI, „Studenții români în perioada interbelică, între educația «națională» și universitățile occidentale”, in Lucian NASTASĂ, Dragoș SDROBIȘ (ed.), *Politici culturale și modele intelectuale în România*, Cluj, Mega, 2013, pp. 210–227.</footnote>

<footnote n="55">⁵⁵ Petre ȚURLEA, Școala Română din Franța, București, Semne, 1994, pp. 35–36.</footnote>

<footnote n="56">⁵⁶ Despre foiletonul numirii sale ca profesor, într-un sistem dominat de intervenții, rețele familiale și arbitrariu, principalul contracandidat fiind mediocrul Gheorghe Cantacuzino (cu rețele familiale mai puternice), vezi B. MUNTEANU, *op. cit.* (nota 47), scrisori din 13 aprilie 1930 (p. 484), 14 martie 1932 (pp. 489–490) și 31 martie 1932 (pp. 492–494); Lucian NASTASĂ, „*Suveranii*” universităților românești. *Mecanismes de selecție și promovare a elitei intelectuale. I. Profesorii Facultăților de Filosofie și Litere* (1864–1948), Cluj, Limes, 2007, pp. 331–333; D. DANA, *op. cit.* (nota 50), pp. 181–183.</footnote>

<footnote n="57">⁵⁷ O scrisoare a lui Pârvan către Iorga, din 16 aprilie 1921, denunță situația deplorabilă de la MNA: „În vremea când se găsesc fonduri pentru a se face nenumărați directori generali, subdirectorii generali, inspectorii generali, din simpli șefi de birou înaintați într-un an prin toate gradele, Muzeul, singurul pe care-l avem, trebuie să se închidă din lipsă de personal plătit omenește” (Andrei PIPPIDI, „Din corespondența dintre Vasile Pârvan și Nicolae Iorga”, *SCIVA*, 44 [1], 1993, p. 32).</footnote>

<footnote n="58">⁵⁸ Ioan UNGUREANU, „Școala română din Roma și unele probleme ale slujitorilor ei reieșite din corespondență” (Vasile Pârvan, Grigore Florescu, Paul Nicorescu, Nicolae Buta, Scarlat Lambrino”), *Carpica*, 26, 1997, pp. 282–299; M. BĂRBULESCU et alii, *op. cit.* (nota 32), pp. 134–148; V. TURCUȘ, *op. cit.* (nota 32), pp. 297–313.</footnote>
noutăți arheologice din România, nu numai la Société des Études Latines și la Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, dar și la Association des Études Grecques, la Société de Linguistique (al cărei membru era) și la Société Nationale des Antiquaires de France, unde e prezentat de Carcopino, fiind ales corespondent străin și mai târziu corespondent străin onorific (1957). Soții Lambrino își petrec o parte a iernii în Franța (la Paris), uneori chiar vara, evoluând astfel în două medii culturale diferite.

„[O]m energic, hotărât, desigur și ambițios”, cum îl descrie un arheolog de la MNA<fnref n="59" />, Lambrino apare însă mai puțin productiv în anii ’30, nu numai din cauza cumulului de responsabilități – în mod paradoxal, se va dovedi mult mai prolific în exilul portughez –, dar și ca urmare a unui perfecționism bolnăvicios, așa cum remarca același coleg Vladimir Dumitrescu; acesta din urmă îl deplângea pe Lambrino, „a cărui groază pentru «bunul de imprimat» e un fenomen cunoscut de toți arheologii români, deși pentru mine neexplicabil, având în vedere temeinica sa pregătire științifică”<fnref n="60" />. Același arheolog îl descrie drept „un om cu reale calități, dar și cu o ciudată atitudine de suspiciune pentru toate și față de toți”<fnref n="61" />, având „însă un fel de teamă ciudată de a da ceva la tipar, din dorința – teoretic justificată (dar niciodată realizată, în fapt) – de a fi perfect și de a nu omite nimic”<fnref n="62" />. Deja într-o scrisoare din 17 iunie 1935 către Herescu, Marouzeau se indigna: *Je n'ai toujours rien de Lambrino; il me met dans un cruel embarras*<fnref n="63" />. Doi ani mai devreme, Pippidi îi scria lui Herescu: „Așa cum ți-ai putut închipui, Lambr[ino] nu mi-a răspuns încă. Marouzeau, pe lângă care m-am informat dacă onorabilul lipsește cumva din București, mi-a spus că și el i-a scris de 4 ori, în legătură cu procesul-verbal al ședinței în care s-a vorbit despre Histria, – fără rezultat”<fnref n="64" />. Lambrino nu va mai apuca de altfel să trimită pentru *Mélanges Glotz* studiul promis de 12 pagini „L’inscription de Dragomirna et le décret d’Histria en l’honneur d’Aristagoras”<fnref n="65" />. În fine, efemera revistă pe care o lansează, *Istros*, cu nume prestigioase din afară pe lângă colegii de la MNA, va cunoaște doar două fascicule (ale aceluiași număr, din 1934), dar numărul următor (pe 1935–1936) nu va vedea niciodată lumina tiparului, cu excepția a două extrase tipărite și difuzate pentru J. Carcopino și L. Robert.

De-abia în Portugalia Lambrino reușește să ducă la capăt prima parte a acelei *Bibliographie classique* la care lucra (sau de care se îngrijise) de la începutul anilor ’30:

<footnote n="59">⁵⁹ Vladimir DUMITRESCU, *Oameni și cioburi. Contribuții la istoria contemporană a arheologiei românești*, Călărași, Muzeul Dunării de Jos (Cultură și Civilizație la Dunărea de Jos 9), 1993, p. 102.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ Idem, op. cit. (nota 33), p. 47.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ În 1929, Lambrino se retrage din comitetul noii *Reviste Clasice*, condusă de Herescu, invocând ca scuză faptul că era activ în comitetul *Revistei Istorice Române*; vezi *Scrisori către N.I. Herescu*, Iași, Alfa, 2005 (ed. Victor Durnea, Vasile Pop-Luca), pp. 159–162.</footnote>

<footnote n="62">⁶² V. DUMITRESCU, *op. cit.* (nota 59), pp. 91–93. Dumitrescu mai notează că Lambrino se certase cu aproape toți discipolii lui Pârvan din cauza temperamentului soției sale, care-i disprețuia pe români – dar aici putem suspecta și legionarismul ardent al memorialistului. Epurat în 1945, Dumitrescu va fi reintegrat în 1949, pentru a dirija săpăturile neolitice, de către cenzorul-șef Mihail Roller, care îi scria astfel în 1953 șefului Securității Statului, Alexandru Drăghici: „la arheologie suntem nevoiți să lucrăm cu mulți arheologi pătați, foști reacționari, unii poate și spioni (Ți-am trimis unele informații pentru a cerceta), dar care sunt buni specialiști” (cf. Ioan OPRIȘ, *Istoricii și Securitatea*, I, București, Editura Enciclopedică, 2004, p. 167).</footnote>

<footnote n="63">⁶³ *Scrisori către N.I. Herescu* (nota 61), p. 180.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Scrisoare din 23 februarie 1933 (Herescu/Craiova).</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ Studiu pe care-l anunța în *Memoriu de titluri și lucrări*, București, 1931, p. 10.</footnote>
Bibliographie de l'Antiquité classique: 1896-1914. Première partie, Auteurs et textes, Paris, 1951⁶⁶. Cu toate că fusese ajutat de mai mulți colaboratori și elevi - la București sau cu ocazia sejururilor lor de studii în Franța, Italia și Germania -, în prefață citează doar câteva nume: Emil Coliu și Vasile Christescu *disparus en pleine force au début de la tourmente*<fnref n="67" />, Dinu Adameșteanu, Dumitru Marin (profesor la Bari) și soția sa Meluța Marin, Nicolae I. Herescu<fnref n="68" />. Putem observa că doar cei morți sau rămași în exil sunt citați pe nume. Era vorba în realitate de un gest elegant din partea lui Lambrino, cum reiese dintr-o scrisoare trimisă pe 1 mai 1951 prietenului Herescu:

> [Marouzeau] mă întreabă de ce te-am pomenit pe Dta în prefață, iar pe Pippidi nu, când el a văzut mâna lui Pippidi în multe fișe, iar de la Dta nicio urmă. Vezi până unde merge? Îmi suspectează sentimentele și mă crede capabil de toate infamiile. I-am răspuns că urma Dtale nu a văzut-o fiindcă ea se află în nenumărate rezumate și informații care m-au ajutat să clarific chestiuni delicate de atribuire, pe care nu le puteam rezolva cu mijloacele de aici. Pe Pippidi nu l-am pomenit, cum nu am pomenit pe *niciun altul* care mi-au furnizat fișe chiar mai numeroase decât Pippidi, fiindcă nu vreau să atrag fulgerele comuniștilor din țară asupra lor, arătându-i ca fiind colaboratori ai unui vândut capitaliștilor americani. I-am pomenit „în bloc”, fără să-i numesc, pe cei din țară, și am pomenit cu nume pe cei care se află dincoace de cortină, fiindcă aceștia sunt la adăpost de represalii<fnref n="69" />.

Or, D.M. Pippidi a fost unul dintre mulții colaboratori nenumiți ai lui Lambrino, cum reiese și din considerațiile sale amare, peste o jumătate de veac<fnref n="70" />:

> Firește, în aceste condiții, Lambrino nu putea asigura decât superficial răspunderea sarcinii asumate, bizuindu-se, în ce privește munca de strângere a materialului, pe colaborarea câtorva tineri cercetători români aflați în acei ani la Paris pentru studii. Fie spus în treacăt, din numărul lor s-a întâmplat să fac parte și eu, care vreme de doi ani m-am ostenit să adun, potrivit cu indicațiile date de Marouzeau, circa 12.000 fișe, după reviste de tot felul și în toate limbile. Despre contribuția altor colaboratori ai lui Lambrino n-am știut niciodată mare lucru, dar e probabil că n-a totalizat un efort prea mare sau prea conștiincios, de vreme ce din cele două volume, câte trebuia să numere această bibliografie retrospectivă, n-a apărut până la urma decât unul etc.

<footnote n="66">⁶⁶ În *Collection de Bibliographie Classique*, Les Belles Lettres (XVI + 761 pp.). Lucrarea acoperea perioada dintre Rudolf KLUSSMANN (*Bibliotheca scriptorum classicorum et Graecorum et Latinorum: die Literatur von 1878 bis 1896 einschliesslich umfassend*, I-IV, Leipzig, O.R. Reisland, 1909-1913) și Jules MAROUZEAU (*Dix années de bibliographie classique. Bibliographie critique et analytique de l'Antiquité gréco-romaine pour la période 1914-1924*, Paris, Les Belles Lettres, 1927-1928).</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Primul murise de pe urma unei boli, la numai 29 de ani, în septembrie 1939; al doilea, comandant legionar, fusese împușcat de poliție, la 37 de ani, în ianuarie 1939, când se opusese cu arma arestării. Vasile Christescu și arheologul Dorin Popescu sunt citați printre colaboratorii bibliografiei de V. DUMITRESCU, *op. cit.* (nota 59), p. 103.</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ După mulțumirile adresate lui Jules Marouzeau și Juliette Ernst, este menționat sprijinul oferit la Lisabona de José Simões Neves și Manuel Heleno.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Herescu/Paris.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ Dionisie M. PIPPIDI, „L’Année Philologique la al L-lea volum”, *StCl*, 21, 1983, p. 115.</footnote>
Aceste amintiri sunt confirmate de scrisorile publicate în acest articol. În 1932, Lambrino îl trimite în capitala Franţei pe Stelian Tănăsescu, „elev al meu de la Universitate, care vine la Paris să-şi îngrijească sănătatea (...). De asemenea s-a angajat să lucreze la *Bibliographie* ca şi Pippidi (...). Dintr-o scrisoare a lui Pippidi aflu că a lăsat la dta anii 1900-1904 [de mâna lui Basil Munteanu: 1901-1904 – Vol. XVIII-XXI. – 1041 fiches] din această revistă [*Wochenschrift für Klassische Philologie*]”<sup>71</sup> (vezi scrisorile **8** şi **9**). În vara anului 1938, Lambrino urma să trimită primele pachete din *Bibliographie* către Marouzeau<sup>72</sup>. Dar vremurile nu mai îngăduiau cu aceeaşi uşurinţă asemenea întreprinderi migăloase. Fişele, reunite la Bucureşti, au fost păstrate la începutul războiului mai întâi în pivniţele Academiei Române, apoi, duse la Roma, la Biblioteca Vaticanului, de unde Lambrino le-a luat cu el în exilul portughez. O scrisoare către Herescu, din 12 septembrie 1948, descrie mutarea de la Roma la Lisabona, cu diferitele costuri, notate integral de Lambrino, terminând enumerarea cu expresia de odinioară „bez Vlaşca şi Teleormanul”: „Cărţile, fotografiile, diapositivele, mss, vreo 900 kg au sosit cu vaporul, în bună stare”<sup>73</sup>.

Din corespondența la care am avut acces, se pare că Lambrino lucra la a doua parte a bibliografiei clasice (*Matières et disciplines*, cu indici și *errata*), niciodată terminată<sup>74</sup>. Tensiuni puternice cu Marouzeau reies din corespondența inedită cu Herescu, nu numai în legătură cu apariția de atâtea ori întârziată a primului volum, cât mai ales pentru că urmarea nu va ajunge la tipar, provocând pierderea subvențiilor de la FIEC; într-o scrisoare din 13 mai 1955 de la Juliette Ernst către Herescu, filoloaga elvețiană evoca *la question Lambrino* și a sa œuvre évanescente<sup>75</sup>. Dezgustat, Marouzeau îi scria în mai multe rânduri lui Herescu despre acel *nouveau manquement* al fostului elev: (Lambrino) *manquant une fois de plus à tous ses engagements* (28 mai 1954); *J'ai moins à me féliciter du cas Lambrino (...) ruine de la situation scientifique – et personnelle – de Lambrino dans le milieu{x} français* (22 mai 1956); *Le sort en est jeté*. À lui de publier son tome II s'il le peut. *En tout cas il peut se vanter de s'être coulé auprès du public français et même international* (21 iunie 1956)<sup>76</sup>.

Căci Lambrino, pe lângă publicații despre antichitățile lusitane, răsplătind
ospitalitatea de care a avut parte în Portugalia, se consacră tot mai mult publicării
materialului referitor la Histria, prins de o serie întreagă de proiecte, până la decesul
său în 1964. După o primă colaborare în jur de 1930, legată de inscripțiile histriene, și

<footnote n="71">71 B. MUNTEANU, *op. cit.* (nota 47), adăugire din 18 martie 1932, pp. 491-492.</footnote>

<footnote n="72">⁷² *Ibidem*, scrisoare din 8 iulie 1938, p. 525.</footnote>

<footnote n="73">⁷³ Herescu/Paris.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ Cf. și Nicolae I. HERESCU, *Entretiens avec J. Marouzeau*, Torino-Paris, Bottega d’Erasmo/Les Belles Lettres (Umanisti Contemporanei) 1), 1962, p. 89.</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ Herescu/Paris.</footnote>

<footnote>Durant toute la décennie des années 1950, J. Marouzeau, secondé par J. Ernst, tente de convaincre S. Lambrino de remettre rapidement le premier volume, puis les suivants; la FIEC, qui a fait subventionner le premier volume, presse vivement S. Lambrino d'agir, causant des tensions au sein du Bureau et de la Fédération même (cf. en particulier « Séance officieuse du Bureau, le 23 juin 1954, à 10 h, à l'Unesco », p. 1-2 (Fonds Secrétariat FIEC), où J. Marouzeau quitte la salle de réunion en réaction à la décision du Bureau de retirer la subvention allouée au Lambrino pour l'attribuer au Thesaurus grec de B. Snell),</footnote>

<footnote>scrie I. HILBOLD, *op. cit.* (nota 13), p. 112, n. 132.</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ Herescu/Paris.</footnote>
după intercesiunea pentru publicarea decretului ISM I 15, tot Louis Robert a fost cel care și-a legat numele de moștenirea succesorului lui Pârvan: tocmai la epigrafistul francez au ajuns o parte din „caietele Lambrino”, privind săpăturile de la Histria din 1928 până înspre 1940; văduva Marcelle Flot-Lambrino s-a ocupat câțiva ani de prelucrarea lor în vederea publicării, până la decesul ei, la un deceniu după soț�<fnref n="77" />.

Colaborarea de circumstanță la *Bibliographie classique* ar fi putut da naștere la o colaborare științifică, dar ea este de la început dublată de un puternic sentiment de neîncredere pe care Pippidi îl va întreține la adresa lui Lambrino. Pippidi se afla atunci într-ună din răscucile vieții, după studiile la Paris, reușind să-și continue anii de formare la Roma<fnref n="78" />, cu soluția (temporară) a postului de asistent la Iași, spre a-și împlini vocația de filolog și istoric, iar în a doua parte a vieții, de epigrafist. Sunt ani de formare, de înmagazinare, de deschidere spre mai multe discipline, dar și de mizerie materială și de cumplită nesiguranță – de care au avut parte atâtia tineri intelectuali –, contrastul fiind izbitor cu stilul de viață al celor care aveau posturi asigurate, plătite corespunzător: din aceleași scrisori în care Pippidi i se plânge de lipsuri lui Herescu, aflăm că profesorul D. Evolceanu mergea la băi în Franța, că directorul E. Panaitescu absenta pentru vacanțe în Austria și Franța, în vreme ce soții Lambrino reveneau periodic la Paris...

Dosarul epistolar publicat aici cuprinde scrisorile primite și păstrate de Pippidi, precum și ciornele unor scrisori trimise lui Lambrino (4, 6, 8, 10). Pe lângă subiectul principal, anume realizarea fișelor pentru *Bibliographie classique*, putem surprinde nesiguranța unui tânăr bursier, încercând să-și prelungească studiile la Paris și mai pe urmă la Roma. Un pasaj ilustrează sentimentele amestecate ale tânărului studios:

> Mai greu e de răspuns întrebării referitoare la proectele mele de vacanță. Adevărul e că proecte n-am. Am numai regrete. Regretul de a fi început un subiect prea vast pentru cei doi ani petrecuți aci, regretul că trebuie să întrerup cercetările în momentul când începeau să-mi dea satisfacție, regretul că mă întorc la Craiova să pierd ce am adunat, și să uit ce am învățat (4).

Scrisorile abundă în nenumărate indicații, pe un ton profesoral (cum reiese și din felurile de adresare), de vreme ce Lambrino, mai în vârstă, suplinea catedra lui Pârvan, la care va fi titularizat, iar Pippidi își definitiva studiile. Remarcăm rolul de intermediar al lui Basil Munteanu (2, 3, 4, 9), coleg la Școala Română din Franța cu Lambrino, rămas la Paris. Eliberarea lui Pippidi, dornic de a nu mai depinde de o bunăvoință interesată, marchează încetarea unei colaborări inegale; pornea astfel într-o direcție diferită, dar care, paradoxal, îl va aduce treptat până la a-l înlocui pe deplin pe Lambrino, care fusese succesorul lui Pârvan și care era menit unei cariere ascendente. Adevăratele frământări și imbolduri ale unui destin care se croia în domeniul filologiei istorice vor reieși atunci când va fi publicată splendida corespondență dintre Pippidi și Herescu. Scrise într-o română bogată și aleasă, ușor arhaizantă, cu multe

<footnote n="77">⁷⁷ Copii ale acestor arhive (păstrate în Fondul Louis Robert, AIBL, Paris) au ajuns, prin grija lui Alexandru Avram, în posesia Institutului de Arheologie „Vasile Pârvan”. Pentru detalii despre aceste caiete, vezi Alexandru Avram, „Scarlat et Marcelle Lambrino: notes inédites sur les fouilles d’Histria (1928–1940) récemment retrouvées”, *Dacia*, *NS* 46–47, 2002–2003, pp. 185–188; Idem, „Scarlat et Marcelle Lambrino: notes inédites sur les fouilles d’Istros (1928–1940) récemment retrouvées”, *CRAI*, 148 (2), 2004, pp. 705–709.</footnote>

<footnote n="78">⁷⁸ Anii la Paris și la Roma sunt evocați în interviul prelucrat de Catinca MUSCAN, *Idei pentru eternitate*, București, Editura Politică, 1981, pp. 125–139.</footnote>
aluzii literare și (auto)ironii, aceste „epistolii” vor aduce date nebănuite despre atmosfera intelectuală a unor vremuri apuse.

## Notă asupra ediției

Toate scrisorile (Arh. Pippidi) sunt scrise de mână; scrisul lui Lambrino este foarte citet; cel al lui Pippidi, tot elegant, este mai mărunt. Am respectat întocmai grafiile vremii, schimbând doar apostroful în cratimă, și, de asemenea, punerea în pagină a epistolelor; ghilimele au fost normalizate. Adresele de pe plicuri sunt reproduse între paranteze, iar cuvintele subliniate în textul scrisorilor sau pe plicuri au fost transpuse în italice. Norme de transcriere:

f[ür] Dezvoltare a unor abrevieri

\`la Roma\` Cuvânt adăugat

|[2]| Nouă paginație a unei scrisori

## SCRISORI

### 1

S. Lambrino către D.M. Pippidi, 16 ianuarie 1931, Paris

(pe spatele foii îndoite, care pare un bilet: *Monsieur Pippidi* | **44, rue des Bernardins**)

Vineri (16.I.1931)

Dragă domnule Pippidi,

Ești bun să vii mâine de dimineață la orele 11 la Hautes Etudes<fnref n="79" /> ca să stăm de vorbă asupra colaborării dtale la Bibliografie.

Am așternut în scris câteva prescriptii generale. Avem totuși nevoe să stăm de vorbă asupra unor detalii pe care nu le cunosc, de pildă dacă cunoști limba engleză...

Dacă nu poți la orele 11, atunci ne-am putea vedeà la orele 2½ tot acolo. În acest din urmă caz, lasă-mi te rog un bilet la *concierge 24 rue des Écoles*.

Cu prietenie,

S. Lambrino

### 2

S. Lambrino către D.M. Pippidi, 14 martie 1931

(Monsieur | D. Pippidi | 44, rue des Bernardins | Paris, Ve)<fnref n="80" />

București, 14 Martie 1931.

Dragă Domnule Pippidi,

Am primit în perfectă stare cele două pachete cu fișe pe care mi le-ai trimis. Examinându-le am văzut că sunt foarte bine redactate și nu-mi rămâne decât să mă felicit că

<footnote n="79">⁷⁹ École Pratique des Hautes Études (EPHE).</footnote>

<footnote n="80">⁸⁰ În același plic se mai află o fișă cu abrevieri; pe dosul ei, calcule bănești, cu mai multe însemnări ale lui Pippidi: *Radu Paraïanu, un fameux | malin, Antoine Szerb, professeur à l'Université de Szeged* (vezi nota 4). O altă foaie, dublă, poartă indicațiile extrem de detaliate ale lui Lambrino pentru întocmirea fișelor (poate din ianuarie).</footnote>
te-am găsit la Paris pentru această lucrare migăloasă<fnref n="81" />. La cele 1056 + 1025 fişe trimise, se mai adaogă încă 80 pe care mi le-ai încredințat încă pe vremea când mă găseam acolo. Astfel, am de la dta un număr total de 2019 + 80 = 2170 fişe, ceeace reprezintă, după înțelegerea noastră, suma de lei 6510. Înainte de primirea celui de al doilea pachet, am expediat pe adresa dtale, în ziua de 5 Martie 9000 lei prin Banca Comercială Română. Mi s-a spus că ți se vor transmite prin Banque Belge pour l'Etranger. Dacă nu au sosit încă interesează-te te rog la Bancă despre sosirea lor.

Fiindcă lucrul înaintează în chipul acesta atât de mulțumitor, datorită probabil faptului că ai oarecare timp disponibil, îți voi trimite Luni prin aceeași Bancă alte 9000 lei. Te rog să ții ca și mine o socoteală exactă de numărul fișelor, de cheltuielile făcute cu hârtia și expediția, fiindcă nu am putea regulă compturile noastre de fiecare dată. Ci vom face o socoteală definitivă la sfârșitul anului, fie la sosirea mea la Paris care va avea loc pe la sfârșitul lui Iunie, fie că dta ai veni în țară înaintea mea, ceeace nu-ți doresc.

Am văzut cât de amabil a fost d¹ Marouzeau<fnref n="82" /> înaintând-ți suma de 1000 de fr[anci]. Deaceea voi adăoga această sumă la cei 9000 lei pe cari îi voi trimite Luni, rugându-te să i-i înapoiezi. Astfel voi aveà la dta aproximativ suma de 24000 lei, cari ar reprezenta 8000 de fişe. |²² Până acum mi-ai făcut vreo 2200; depinde de dta să te achiți cât mai curând de aceasta. Eu nu-ți mai pun limita de 1000 fişe lunar, fiindcă pe vară poate că nu vrei să stai la Paris. Deci lucrează cât de multe vrei și în cât timp poți.

Revistele pe care ți le-am indicat la plecare se apropie de sfârșit. Deaceea îți dau acum lista următoare, pe care voi lungi-o îndată ce mă vei vesti:

Rev[ue] des ét[udes] anciennes (nu se vor scoate însă „Notes gallo-romaines”), împreună cu Annales de la Fac ulté des Lettres de Bordeaux; Monuments et Mémoires publiés par l’Académie des Inscr[ictions] (cu abreviațiile REA, AFLB, MMAI); Annual of the British Sch[ool] at Athens (ABSA); Archiv f[ür] Papyrusforsch ung (APF); Revue Numismatique (RN); Numismatic Chronicle (NC); Papers of the British Sch[ool] at Rome (PBSR); Wiener Studien (WS); Wochenschrift für Kl[assische] Philol[ogie] (WKPh).

Din toate aceste reviste ca și din cele de până acum nu se scot decât anii 1897-1913. Nu se însemnează deasemenea decât acele studii care privesc antichitatea clasică, fără să se elimine lucrurile preistorice, orientale sau bizantine, dar numa [sic] în măsura în care ele ating întrucâtva lumea mediteraneană. La articole, în caz când titlul este puțin lămuritor, indicații sumare ca să pot înțelege mai bine la ce ordine de idei se raportă.

Fișele pe care le vei face, nu mi le mai trimite mie, ca să evităm cheltuiala și eventuale accidente. Te rog să le încredințezi în pachete legate cu o sforicică și cu o fișă pe față purtând numele revistei, anul, n° fișelor și data, d¹ lui B. Munteanu<fnref n="83" />, 9 rue Ste-Beuve, care le va păstra până la venirea mea la Paris. El mă va vesti de primirea lor pe măsură ce dta i le vei încredința.

De la d¹ Profesor Iorga nu cred să fie vreo nădejde. Eu am încercat pe lângă el, dar soluția pe care i-o propune și d¹ lui Marouzeau nu este din cele care ți-ar putea conveni. M-am adresat Ministerului de Finanțe și mi s-a spus că suma care ți se datoră ți-a fost expediată la Paris. Așa e? Te rog vestește-mă, ca să știu dacă mi-au spus adevărul.

Cu mulțumiri și cele mai prietenești sentimente,

S. Lambrino

<footnote n="81">⁸¹ Pasajul e citat de Pippidi într-o scrisoare către Herescu, din 19 martie 1931: „Examinând fișele, D⁸¹ constată că sunt foarte bine redactate, și că «nu-i rămâne decât să se felicite că m-a găsit la Paris pentru această lucrare migăloasă». Anunță trimiterea unor noui sume până la concurența a 24000 lei, ridică limita de o mie fișe lunar la... cât îmi va fi cu putință să fac, și mă îmbie călduros în acest sens” (Herescu/Craiova).</footnote>

<footnote n="82">⁸² Latinistul Jules Marouzeau (1878-1964).</footnote>

<footnote n="83">⁸³ Vezi nota 47.</footnote>
3

S. Lambrino către D.M. Pippidi, 9 aprilie 1931

(Envoi de: S. Lambrino | Faculté des Lettres, Bucarest | Monsieur |
Monsieur D. Pippidi | 32, rue des Saints Pères | Paris, VIIe)

Bucureşti, 9 Aprilie 1931.

Dragă Domnule Pippidi,

Îmi pare bine că ai primit suma trimisă şi că lucrul merge în condiţii bune. Suntem de acord în ce priveşte articolele de „Mélanges”. Cât ai putinţa te rog să mi le scoţi cu fişe separate pentru fiecare articol. Mai mult decât atât, scoate-le te rog de tot din şirul unei revistei, le pui într-un pliu cu indicaţia completă a „Mélange”-urilor şi cu indicaţia generală a Revistei de unde ai scos dările de seamă. Fişele făcute încredinţează-le te rog d[lui] Munteanu, care mi le va remite când voi sosi la Paris. Dar pe cât se poate grupele de fişe să nu fie mai mici de 500 fişe şi pe cât posibil toate fişele dintr-o revistă într-unul sau două grupuri. Bineînţeles nu trebuie să pui în acelaş grup fişe din reviste deosebite.

Dta caută de lucrează cât poţi de mult pentru acoperirea celor vreo 5000 de fişe câte mai rămân de făcut, dar desigur fără să-ți neglijezi studiile care trebuie să rămână pe primul plan.

Scrie-mi te rog ce intenţii ai pentru lunile de vacanţă, fiindcă eu trebuie să-mi organizez lucrul în ţară şi la Paris în măsura posibilităţilor. Dacă rămâi acolo şi pe vară, eu aş fi bucuros, fiindcă nu aş fi nevoit să caut un nou colaborator pentru revistele numeroase care-mi lipsesc aici şi care ar rămâneà de făcut tot în Bibliotecile de acolo.

Urându-ți spor la lucrul dtale personal și la al nostru, te rog să primești salutările mele prietenești,

S. Lambrino

[scrisoare pierdută a lui D.M. Pippidi (Paris) către S. Lambrino, aprilie/mai 1931]

4

D. M. Pippidi către S. Lambrino, 1 mai 1931

(ciorna din 26 aprilie a unei scrisori, cu multe încercări tăiate)

26.IV.1931. 1 Maiu

Stimate D[ie] Profesor,

vă cer iertare pentru zăbava cu care răspund scrisorii din urmă. Ţineam însă să vă pot informa
de mersul lucrului în luna Aprilie şi, pe de altă parte, aşteptam să mă dumiresc eu însumi
asupra posibilităţii de a rămâne aci în lunile de vară. În ce priveşte fişele, rezultatul e mai
puţin mulţumitor decât socoteam. N-am putut ajunge la 1500, aşa cum îmi era în gând,
ci numai până la 1200 de unităţi. De vină a fost vacanţa Bibliotecii, între 12-27 April[ie]).
Dintre acestea, 452 fişe reprezintă anii 1909-1913 din REA; 498, anii 1897-1913 din WS;
74 - trei volume de Mélanges (Havet, Holleaux, Saussure); restul - vol. I-III din APF.
Pachetul, pe care îl voi depune la D[1] Munteanu mâine, Sâmbătă, va conţine numai 1024 fişe,
pentru a nu fi obligat să împart APF în două grupuri.
Mai greu e de răspuns întrebării referitoare la proectele mele de vacanță. Adevărul e că proecte n-am. Am numai regrete. Regretul de a fi început un subiect prea vast pentru cei doi ani petrecuți aci, regretul că trebuie să întrerup cercetările în momentul când începeau sămi dea satisfacție, regretul că mă întorc la Craiova să pierd ce am adunat, și să uit ce am învățat. În asemenea condiții, vă mărturisesc, nu prea știu cum să mă chibzuiesc, nici ce hotărâre să iau. Mi se pare probabil că voi încerca [12] să-mi prelungesc șederea până la toamnă; cu totul sigur e doar faptul că mă veți găsi aci la venirea Dvstră, în Iunie.

În această ordine de idei, (și pentru că eventualitatea îmi apare ca o deslegare nesperată a unei situații altminteri „sans issue”) v-aș ruga să aveți bunătatea a-mi da câteva deslușiri asupra Școlii române din Roma. În măsura în care aspirația mi-ar fi îngăduită (se întâmplă că nu am, asupra condițiilor de admitere, nici cea mai mică știre) m-aș încumeta să înfrunt riscul unei candidaturi. Năzuința e, poate, temerară. Ispita e însă mare, și îndeletnicirile mele în ultimul timp mă fac să privesc primejdiile unui examen (acum, la bătrânețe!) fără prea multă spaimă. La adăpost de toanele domnilor de la Finanțe<fnref n="84" />, mi-ar permite, cred, să duc la bun sfârșit pe bravul Tiberiu<fnref n="85" />; iar „Bibliografia” retrospectivă n-ar disprețui, sper, serviciile unui colaborator roman.

Cu nădejdea/credința că nu veți lăsa fără răspuns „glasul celui care strigă în pustie”, vă rog, Dle Profesor, să primiți, odată mai mult, salutările mele respectuoase.

DMP

5

S. Lambrino către D.M. Pippidi, 17 mai 1931 [o mare parte din scrisoare e transcrisă de Pippidi către Herescu (Herescu/Craiova)]

(Envoi de: S. Lambrino | Faculté des Lettres, Bucarest | Monsieur | Monsieur D. M. Pippidi | 32, rue des Saints-Pères | Paris, VIIe)

București, 17 Mai 1931

Dragă Domnule Pippidi,

Am văzut din scrisoarea dtale gândurile care te frământă, fiindcă te afli sub amenințarea întoacerrii acasă înainte de a fi terminat lucrarea începută. Ți-am înțeles de minune situația și am căutat să fac ceva în această direcție, dar până acum nu am putut realiza nimic. Singurul care poate într-adevăr face ceva în această privință este d¹ Nicolae Iorga. Am căutat deci să-l văd, dar din nenorocire campania electorală care s-a deslănțuit în țară<fnref n="86" /> îl face inaccesibil. Voi căuta să-l văd îndată ce se vor liniști lucrurile, dar până atunci adresează-te domnilor J. Marouzeau și J. Carcopino<fnref n="87" /> să trimeată două rânduri către d¹ Iorga în favoarea dtale, cerând să fii înscris printre membrii de la una din Școlile

<footnote n="84">⁸⁴ Bursele suprimate și neanunțate bursierilor.</footnote>

<footnote n="85">⁸⁵ Din care va rezulta doar culegerea de studii *Autour de Tibère*, București, Institutul de Istorie Universală „N. Iorga”, 1944, reeditată la Bologna în 1965 (*Studia Historica* 9); monografia proiectată despre împărat nu a mai fost realizată. Despre această perioadă din viața sa (*Tiberiana*), vezi corespondența dintre Pippidi și Carcopino (nota 6).</footnote>

<footnote n="86">⁸⁶ Pentru alegerile parlamentare din iunie 1931, câștigate de Uniunea Națională, alianță constituită în jurul premierului Iorga.</footnote>

<footnote n="87">⁸⁷ Latinistul Jérôme Carcopino (1881–1970).</footnote>
noastre din străinătate. Dacă ai putința să-l abordezi pe d¹ Emil Panaitescu<fnref n="88" /> și el ar putea să-ți asigure un loc la Școala pe care o conduce temporar<fnref n="89" />. La el însă ar trebui să te adresezi dta direct. Îți voi comunica rezultatul intervenției mele îndată ce-l voi putea vedea pe d¹ Iorga.

Mi-ar părea bine dacă ai putea să te menții pe vară la Paris. În orice caz, abia în vacanță sau chiar la toamnă se vor fixa numele membrilor noi ai celor două școli. Bine înțeles, ar fi mult mai bine ca înainte să se împrăștie lumea în vacanță să poți avea un anume rezultat.

Văd că lucrul la Bibliografie merge ceva mai încet, dar aceasta nu e un lucru care să mă contrarieze, fiindcă mi-ar | [²] părea mai rău dacă ți-ai neglija lucrările dtale. Deaceea, lucrează cât poți, dar fără exces. Te vei putea ocupa mai cu spor în momentul când vei ști care va fi situația dtale la toamnă.

Pentru mine va fi egal dacă te afli la Paris sau la Roma. Interesul e să fii lângă o mare bibliotecă străină, care să-ți dea posibilitatea să consulți revistele. Astfel încât oriunde vei fi, eu voi fi bucuros de colaborarea cu dtale.

Până acum văd că s-au strâns vreo 4400 de fișe după socotelile mele, astfel încât dta te-ai achitat de mai mult de jumătate din suma de 24.000 lei pe care ți-am pus-o la dispoziție.

Revin asupra unui detaliu care te interesează. La Școlile noastre din străinătate se primesc licențiați care au o cât de mică activitate științifică alături de diplomă. Fiindcă dta vei avea acum studiul care apare în REL<fnref n="90" /> și care se alătură la celelalte articole și recenzii pe care le-ai publicat în românește, împlinești cu prisosință condițiunile. De examen nu ai să te temi, fiindcă nu se cere. Deaceea ar fi bine să trimiți o cerere recomandată însoțită de extrase (dacă nu ai, numerile revistei respective) d¹ lui N. Iorga și d¹ lui Em. Panaitescu, prin care îți exprimi dorința de a continua \la Roma' studiile începute la Paris. Ar fi bine ca odată cu acestea să trimiți și acele rânduri de recomandare de la d¹ J. Marouzeau și de la d¹ J. Carcopino. Paralel cu acestea, pe care ar trebui să le trimiți fără întârziere multă ca să sosească înainte de 15 Iunie, eu voi căuta să-l văd pe d¹ Iorga.

Dorindu-ți izbândă bună, te rog să primești salutările mele prietenești,

S. Lambrino

Deobicei recomandările pentru Școlile din străinătate se fac de Consiliile Facultăților românești, fiecare având dreptul să recomande câte doi membri la fiecare școală. Gândește-te la vreunul din profesorii cu care ai lucrat în țară, trimite-i lucrări de ale dtale și roagă-l să se pronunțe în Consiliu în acest sens. Bine înțeles, în ultimă analiză tot d¹ Iorga decide, chiar fără avizul Consiliilor. Dar un sprijin și din această direcție nu ți-ar strica. S.L.<fnref n="91" />

<footnote n="88">⁸⁸ Emil Panaitescu (1885–1958), profesor de istorie veche la Universitatea din Cluj, pe atunci director al Școlii Române de la Roma (1929–1940). Pentru corespondența ulterioară a lui Pippidi cu fostul director, vezi nota 7.</footnote>

<footnote n="89">⁸⁹ De fapt, Emil Panaitescu, numit în 1929, va rămâne director până la 1 noiembrie 1940, când e înlocuit de legionarul Dimitrie Găzdaru.</footnote>

<footnote n="90">⁹⁰ Dionisie M. PIPPIDI, „Le numen Augusti. Observations sur une forme occidentale du culte impérial”, *REL*, 9, 1931, pp. 83–113.</footnote>

<footnote n="91">⁹¹ *Post-scriptum* adăugat pe marginea din stânga a foii.</footnote>
## 6

D.M. Pippidi către S. Lambrino, 22 mai 1931 (ciornă, cu unele încercări suprimate, pe o jumătate de foaie, pe dosul unei ciorne românești a unui articol, cu un pasaj despre *flamen Romae et Augusti*)

Stim[ate] d[omnule] Prof[esor,]

22.V.1931

primesc scrisoarea D<sup>vs</sup> din urmă, așteptată, mărturisesc, cu oarecare nerăbdare. Dacă nu „rassurante”, informațiile ei sunt copioase, și vă mulțumesc călduros pentru amabilitatea cu care mi le comunicați.

Ce hotărâre voi lua, nu știu încă. Va trebui să mă chibzuiesc, să vorbesc poate cu d^nii Marouzeau și Carcopino, să aflu, în orice caz, dacă d. Evolceanu<sup>92</sup> păstrează despre mine opinia lui binevoitoare de acum doi ani... Toate acestea cer oarecare timp. Când voi întreprinde ceva, voi avea grijă să vă informez; astăzi țineam doar să vă mulțumesc, fără zăbavă.

Cu cele mai bune salutări

*DMP*

P.S. Ca de obiceiu, la sfârșitul lunii, vă voi încunoștiința de numărul fișelor lucrate.
Până acum nu le-am numărat.

## 7

S. Lambrino către D.M. Pippidi, 11 iunie 1931

(Monsieur | Monsieur D. Pippidi | 32 Rue des Saints-Pères | Paris, VIIe)

(în același plic, o chitanță din data de 5 aprilie 1932, București, din ordinul „D-lui Dionis M. Pippide la Dl. Barbu Pârâianu”<sup>93</sup>, Pensiunea Helios, Str. Prof. Dr. Sion No. 5, BUCURESTI”, 1.427 lei de la Banca Românească, beneficiar „D-lui Profesor S. Lambrino, B-dul Elisabeta No. 93, Bucuresti II”; cu semnătura de primire a lui Lambrino)

11 Iunie 1931

Dragă Domnule Pippidi,

Văd din scrisoarea dtale că ți-este mai drag să te duci la Școala Română din Roma, și ai dreptate. Intervenția d[lor] Carcopino și Marouzeau va fi cred încununată de succes. De altfel nici eu nu am insistat prea mult pe lângă d[l] Iorga, fiindcă în ultima dtale scrisoare nu-mi spuneai hotărât unde te trage inima să te duci.

Îmi pare bine că ai izbutit, cu toate preocupările dtale, să realizezi 1396 fișe. Dar nu mă așteptam să se epuizeze atât de repede revistele pe care ți le indicasem. Au pe cât văd fiecare un număr infim de studii care ne interesează pe noi. Îmi scrii că ai sfârșit PF, RN, NC, ABSA, și diverse *Mélange*-uri. În ultima mea scrisoare îți indicasem între altele PBSR și MMAI, pe care mi le pomenești și dta, dar nu-mi spui nimic de WKPh care trebue să fie arhiplin de studii clasice. L-ai scăpat din vedere dta sau eu? Pe urmă, văd că mai cerusem să faci și AFLB, dar din nenorocire nu găsesc nicăieri această abreviere. Nu știu de unde

<footnote n="92"><sup>92</sup> Latinistul Dimitrie Evolceanu (1865-1938). Pippidi va publica un necrolog în *Revista Clasică*, 9-10, 1937-1938, pp. 23-24.</footnote>

<footnote n="93"><sup>93</sup> Generalul Barbu Pârâianu (1884-1946).</footnote>
am scos-o de am pus-o pe fișa cu revistele încredințate dtale. Sau poate ți-am scris nume abreviat, dar exact al unei reviste, dar eu în notele mele am făcut o eroare de copist<fnref n="94" />. Lămurește-mă, te rog, asupra acestui lucru, ca să știu despre ce revistă e vorba. Rămân deci sigure, încredințate dtale PBSR și MMAI, la care te rog să adaogi WKPh, MAAL, AJN, AJPh, AJTh, ARW, Arch, A&A, Au(sonia)<fnref n="95" />. Acestea cred că vor fi suficiente până la venirea mea | [¹²] la Paris. Sper să te găsesc acolo și atunci vom vorbi mai pe larg de posibilitățile viitoare.

Cu multă prietenie,

S. Lambrino

[scrisoare pierdută a lui D.M. Pippidi (Craiova) către S. Lambrino, 10 septembrie 1931]

## 8

Ciornă (cu ștersături) a scrisorii lui D.M. Pippidi către S. Lambrino, 30 decembrie 1931

Roma: 30.XII.1931

Stimate D^le Profesor,

la 10 Septembrie, câteva zile după venirea dela Paris, v-am adresat la Universitate o scrisoare rămasă fără răspuns. Vă încunoștiințam, cu acel prilej, că în cursul ultimei luni de activitate lucrasem 1041 de fișe, despuind WKPh XVIII-XXI (1901-1904). Așa fiind, din suma de 700 fr[anci] avansată de D^vs la începutul lui August, rămâneau buni la mine 1427 lei, pe cari aveam să vi-i restitui imediat după ce-mi veți fi comunicat adresa D^vs. Cum această adresă n-o știu nici astăzi, cum, pe de altă parte, în acest moment, trimiterea de bani afară din Italia e posibilă numai comercianților, pentru plăți de mărfuri, singurele căi posibile de lichidare a datoriei mele mi se par intervenția unui amic din țară, ori o continuare a lucrului. În stadiul actual al propriilor mele | [¹²] îndeletniciri, și pentru o bună bucată de vreme, această din urmă eventualitate mi se pare exclusă. Cel puțin în chip regulat. Aș putea totuși, cred, continua despuierea până la acoperirea datoriei, „sans plus”, dacă această soluție vă poate satisface. Oricum, eu îmi mențin și propunerea de a vă restitui suma în numerar, fără întârziere, și în acest caz vă rog să-mi comunicați unde doriți să vă fie plătită.

Cu cele mai bune salutări și urări de bine pentru Anul nou,

DMP

## 9

S. Lambrino către D.M. Pippidi, 14 martie 1932

(Monsieur D. Pippidi | Accademia di Romania | Valle Giulia 51 | (Italia) Roma)

București, 14 Martie 1932

Domnule Pippidi,

La întoarcerea mea de la Paris am găsit scrisoarea dtale de la Roma<fnref n="96" />; nu am răspuns însă imediat, fiindcă ea cuprindea un fapt împlinit, care nu mai avea nevoie de o deslegare.

<footnote n="94">⁹⁴ AFLB: Annali della Facoltà di Lettere e Filosofia (Bari).</footnote>

<footnote n="95">⁹⁵ Lista acestor reviste e notată de D.M. Pippidi pe plic.</footnote>

<footnote n="96">⁹⁶ Scrisoarea 8. Scrisoarea 9, primită de la Lambrino, e citată in extenso de Pippidi într-o misivă către Herescu din 17 martie 1932 (Herescu/Craiova).</footnote>
Îți mulțumesc că ai lăsat dlui Munteanu la Paris fișele din WKPh 1901-1904. În ce privește soluția dtale, precisă în laconismul ei, de a continua a face fișe pentru suma de 1427 lei care a rămas la dta din cea avansată astă vară, nu mă putea satisface. Astă vară, pe câte îmi-aduc aminte îmi spuneai că ori la Paris, ori la Roma, dta vei colabora în aceiași măsură la Bibliografie și deaceea am fost puțin surprins. Suma care a rămas la dta o poți păstra până vei găsi modalitatea de a mi-o restitui, de pildă când te vei întoarce în țară, eventual la vară.

Cu cele de cuviință,

S. Lambrino

10

Ciornă (cu ștersături, palimpseste) a scrisorii lui D.M. Pippidi (Roma) către S. Lambrino,
11 aprilie 1932

Stimate Dle Profesor,

imediat după primirea scrisorii Dvs, am dispus la Buc[urești] să vi se plătească 1427 lei, restul avansului de 700 f[ran]cs, rămas la mine după expedierea ultimelor fișe lucrate la Paris. Mi se comunică astăzi că suma a fost depusă, la dispoziția Dvs, la Banca Românească.

Cu nădejdea că, până acum, veți fi încasat-o, vă rog să primiți salutările mele distinse

DMP

11 April 1932.

INDEX

<table><tr><td>BNF 3</td><td>Panaitescu (E.) 5</td></tr><tr><td>București 10</td><td>Paris 2, 3, 5, 7, 8, 9, 10</td></tr><tr><td>Carcopino (J.) 5, 6, 7</td><td>Pârâianu (B.) 7</td></tr><tr><td>Craiova 4</td><td>Roma 4, 5, 7, 9</td></tr><tr><td></td><td>România 3, 5, 8, 9</td></tr><tr><td>EPHE 1</td><td></td></tr><tr><td>Evolceanu (D.) 6</td><td>Saussure (F. de) 4</td></tr><tr><td>Havet (J.) 4</td><td>Şcoala Română</td></tr><tr><td>Holleaux (M.) 4</td><td>de la Roma 4, 5, 7</td></tr><tr><td>Iorga (N.) 2, 5, 7</td><td>Şcoala Română</td></tr><tr><td>Italia 8</td><td>din Franţa 5</td></tr><tr><td>Marouzeau (J.) 2, 5, 6, 7</td><td>Tiberiu 4</td></tr><tr><td>Munteanu (B.) 2, 3, 4, 9</td><td></td></tr></table>

BIBLIOGRAFIE

AVRAM, Alexandru, „Scarlat et Marcelle Lambrino: notes inédites sur les fouilles d’Histria (1928-1940) récemment retrouvées”, *Dacia*, *NS* 46-47, 2002-2003, pp. 185-188.

AVRAM, Alexandru, „Scarlat et Marcelle Lambrino: notes inédites sur les fouilles d’Istros (1928-1940) récemment retrouvées”, *CRAI*, 148 (2), 2004, pp. 705-709.
BĂRBULESCU, Mihai, TURCUȘ, Veronica, DAMIAN, Iulian Mihai, *Accademia di Romania din Roma. 1922-2012*, Roma, Accademia di Romania, 2012.

BUESCU, Victor, „Les études classiques en Roumanie”, in *Mélanges de philologie, de littérature et d’histoire anciennes offerts à J. Marouzeau par ses collègues et élèves étrangers*, Paris, Les Belles Lettres, 1948, pp. 71–84.

CONDURACHI, Emil, „Roumanie. La philologie gréco-latine”, in *La filologia classica greca e latina nel secolo XX. Atti del Congresso Internazionale. Roma, Consiglio Nazionale delle Ricerche, 17-21 settembre 1984*, II, Pisa, Giardini, 1989, pp. 1003-1017.

DANA, Dan, „La cuisine des congrès. La correspondance entre Dionisie M. Pippidi et Georgi Mihailov (1975-1981)”, *Pontica*, 53, 2020, pp. 447-471.

DANA, Dan, „Sept correspondants roumains de Jérôme Carcopino (V. Buescu, G. Cantacuzino, M. Eliade, N. Iorga, S. Lambrino, R. Vulpe) et Paul Perdrizet (V. Pârvan, R. Vulpe)”, *Classica et Christiana*, 16 (1), 2021, pp. 165-204.

DANA, Dan, „Instar deorum. La correspondance entre Dionisie M. Pippidi et Jérôme Carcopino (1933-1968)”, *Il Mar Nero*, 11, 2021-2022, pp. 367-449.

DANA, Dan, „Les inscriptions pour l'histoire”. *Trente ans de correspondance entre Louis Robert et Dionisie M. Pippidi*, Paris, Peeters (*Mémoires de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres* 63), 2024.

DUMITRESCU, Vladimir, *Oameni şi cioburi. Contribuţii la istoria contemporană a arheologiei româneşti*, Călăraşi, Muzeul Dunării de Jos (Cultură şi Civilizaţie la Dunărea de Jos 9), 1993.

DUMITRESCU, Vladimir, *Mărturisirile unui „criminal” politic*, Bacău, Babel, 2013.

HERESCU, Nicolae I., *Entretiens avec J. Marouzeau*, Torino/Paris, Bottega d’Erasmo/Les Belles Lettres (Umanisti Contemporanei 1), 1962.

HILBOLD, Ilse, *Écrire Juliette Ernst. Bibliographie et sciences de l'Antiquité au XXe siècle*, Basel, Schwabe (*Antike nach der Antike* 1), 2022.

IORGA, Nicolae, *Corespondenţă*, II, Bucureşti, Minerva, 1986 (ed. E. Vaum).

LAMBRINO, Scarlat, „La destruction d’Histria et sa reconstruction au IIIe siècle ap. J.-C.”, *REL*, 11, 1933, pp. 457-463.

LAMBRINO, Scarlat, „Q. Fuficius Cornutus, gouverneur de Mésie Inférieure”, *Revue des Études Roumaines*, 2, 1954, pp. 96-101.

LAMBRINO, Scarlat, „Tomis, cité gréco-gète, chez Ovide”, in *Nicolae I. Herescu* (éd.), *Ovidiana. Recherches sur Ovide publiées à l'occasion du bimillénaire de la naissance du poète*, Paris, Les Belles Lettres, 1958, pp. 379-390.

LAMBRINO, Scarlat, „Décret d’Histria en l’honneur d’Agathoclès”, *Revue des Études Roumaines*, 5-6, 1960, pp. 180-217.

MANOLESCU, Florin, *Enciclopedia exilului literar românesc. 1945-1989. Scriitori, reviste, instituţii, organizaţii*, Bucureşti, Compania, 2010².

MUSCAN, Catinca, *Idei pentru eternitate*, Bucureşti, Editura Politică, 1981.

NASTASĂ, Lucian, „Suveranii” universităţilor româneşti. Mecanisme de selecţie şi promovare a elitei intelectuale. I. Profesorii Facultăţilor de Filosofie şi Litere (1864-1948), Cluj, Limes, 2007.

NASTASĂ-KOVÁCS, Lucian, *Studenţi români la École Pratique des Hautes Études (Section des Sciences Historiques et Philologiques) 1868-1948*, Cluj/Bucureşti, Editura Şcoala Ardeleană/Eikon, 2016.

NASTASĂ-MATEI, Irina, „Studenţii români în perioada interbelică, între educaţia «naţională» şi universităţile occidentale”, in L. NASTASĂ, D. SDROBIŞ (ed.), *Politici culturale şi modele intelectuale în România*, Cluj, Mega, 2013, pp. 210-227.

OPRIŞ, Ioan, *Istoricii şi Securitatea*, I, Bucureşti, Editura Enciclopedică, 2004.
OPRIȘ, Ioan, „D.M. Pippidi și legăturile sale cu Emil Panaitescu, directorul Școlii Române de la Roma”, *Analele Dobrogei*, NS 10–13, 2009–2012, pp. 189–196.

OPRIȘAN, Ionel, *O radiografie a exilului românesc. Corespondență emisă și primită de Grigore Nandriș: 1946–1967*, București, Vestala, 2000.

PIPPIDI, Andrei, „Din corespondența dintre Vasile Pârvan și Nicolae Iorga”, *SCIVA*, 44 (1), 1993, pp. 29–32.

PIPPIDI, Dionisie M., „Le numen Augusti. Observations sur une forme occidentale du culte impérial”, *REL*, 9, 1931, pp. 83–113.

PIPPIDI, Dionisie M., „Histria în veacul al III-lea p. Chr.”, *Revista Clasică*, 4–5, 1932–1933, pp. 299–300.

PIPPIDI, Dionisie M., „Tacite et Tibère. Une contribution à l'étude du portrait dans l'historiographie latine”, *Ephemeris Dacoromana*, 8, 1938, pp. 233–299.

PIPPIDI, Dionisie M., „Aristote et Thucydide. En marge du chapitre IX de la Poétique”, in *Mélanges de philologie, de littérature et d'histoire ancienne offerts à J. Marouzeau par ses collègues et élèves étrangers*, Paris, Les Belles Lettres, 1948, pp. 483–490.

PIPPIDI, Dionisie M., „Histria și geții în sec. II î.e.n. Observații asupra decretului în cinstea lui Agathocles, fiul lui Antiphilos”, *StCl*, 5, 1963, pp. 137–163.

PIPPIDI, Dionisie M., „À propos du « basileus » Rhemaxos”, *Acta Antiqua Philippopolitana. Studia Historica et Philologica*, 1963 (Sofia), pp. 91–98.

PIPPIDI, Dionisie M., „Les rois gètes et les colonies grecques de Scythie Mineure”, in Jacques HEURGON, Gilbert PICARD, William SESTON (éd.), *Mélanges d'archéologie, d'épiographie et d'histoire offerts à Jérôme Carcopino*, Paris, Hachette, 1966, pp. 763–770.

PIPPIDI, Dionisie M., *Contribuții la istoria veche a României*, București, Editura Științifică, 1967².

PIPPIDI, Dionisie M., *Scythica Minora. Recherches sur les colonies du littoral roumain de la mer Noire*, București/Amsterdam, A.M. Hakkert, 1975.

PIPPIDI, Dionisie M., „L'Année Philologique la al L-lea volum”, *StCl*, 21, 1983, pp. 115–117.

PIPPIDI, Dionisie M., „L'epistolario con D.M. Pippidi. A. Momigliano a D.M. Pippidi”, *Storia della Storiografia*, 16, 1989, pp. 15–33.

ROBU, Adrian, „La correspondance entre Dionisie M. Pippidi et Günther Klaffenbach (1955–1970)”, sub tipar.

TURCUȘ, Veronica, „Din corespondența din exil a unui fost director al Școlii Române de la Roma: Scarlat Lambrino”, in *Suzana ANDEA, Ioan-Aurel POP* (ed.), *Pe urmele trecutului. Profesorului Nicolae Edroiu la 70 de ani*, Cluj, Centrul de Studii Transilvane, 2009, pp. 653–670.

TURCUȘ, Veronica, *Școala română din Roma (1922–1947)*, Cluj, Editura Școala Ardeleană, 2016.

TURCUȘ, Veronica, „Procesul de selectare a bursierilor pentru Școala Română de la Roma în primii ani de funcționare”, *Anuarul Institutului de Istorie „A.D. Xenopol”*, 55, 2018, pp. 213–228.

ȚURLEA, Petre, *Școala Română din Franța*, București, Semne, 1994.

UNGUREANU, Ioan, „Școala română din Roma și unele probleme ale slujitorilor ei reieșite din corespondență (Vasile Pârvan, Grigore Florescu, Paul Nicorescu, Nicolae Buta, Scarlat Lambrino)”, *Carpica*, 26, 1997, pp. 282–299.

VLAD, Irina, POPESCU, Valentina, „Corespondența lui Nicolae I. Herescu (I)”, *Oltenia*, 25, 2018, pp. 332–350.
THE ROAD STATION TEMPLUM IOVIS
ACCORDING TO TABVLA PEVTINGERIANA = ARISTAEVM
AFTER PLINY THE ELDER: SUBSTANTIATION
OF A HYPOTHESIS

Martin GYUZELEV

Associate Professor, DSc in Ancient History and Archaeology,
“Prof. Dr Assen Zlatarov” University-Burgas, Bulgaria
martingiuzelev@abv.bg

Konstantin GOSPODINOV

Archaeologist and Independent researcher
gospodinov_kt@abv.bg

mons Haemus, uasto iugo procumbens in Pontum,
oppidum habuit in uertice Aristaeum

**Abstract:** Our task is to verify the hypothesis related to the identity of *Aristaeum* mentioned by Pliny the Elder and of *statio Templum Iouis* indicated in *Tabula Peutingeriana*. The article contains evidence of historiographical nature and results from our field observations at Cherkovishteto locality (an archaeological site unknown so far) in the eastern part of the Haemus mountains (Stara Planina).

**Keywords:** *Aristaeum*, Aristaeus, Haemus mountains, *Templum Iouis*, *Tabula Peutingeriana* (TP)

**Cuvinte-cheie:** *Aristaeum*, Aristaeus, Munții Haemus, *Templum Iouis*, *Tabula Peutingeriana* (TP)

It is well known that the West Pontic road connecting *Histriopolis* with *Constantinopolis* is indicated on the *Tabula Peutingeriana*. A large part of the road stations is in the territories of well-known ancient cities, certainly located on the coast of the Western Pontus. Following this logic, all road stations, including uncertain ones, have been searched along the coast. This is the way that the section (*TP* segm. VII<fnref n="1" />): (ab) *Odessos XI* (m.p. usque ad) *Erite XVI* (usque ad) *Templo Iouis XVI* (usque ad) *Mesembria* has been considered up to date (Fig. 1). In addition to the undoubtedly identified seaside stations, e.g. *Odessos* (present-day Varna) and

<footnote n="1">¹ Cf. Richard TALBERT, *Rome's World: the Peutinger map reconsidered*, Cambridge, Cambridge University Press, 2010; https://www.cambridge.org/us/talbert/talbertdatabase/namesnosymbols-H.html.</footnote>
*Mesembria* (present-day Nessebar), another coastal road station that is mentioned is *Templum Iouis* – traditionally located near the town of modern town Obzor<fnref n="2" />.

However, there are data in *Tabula Peutingeriana* that disprove the thesis of the coastal location of the above mentioned section of the route, except for its ending points. For instance, on the itinerary *Port. Themomontus* is indicated in the sea. The name clearly suggests that this is a harbour near Emine Cape – on the eastern edge of *Haemimontus* (Stara Planina)<fnref n="3" />. The itinerary lacks connection with the West Pontic road. Therefore, the *Odessos–Mesembria* road of *Tabula Peutingeriana* does not pass along the coast around *Port. Themomontus*. This conclusion is confirmed by all other sources that describe coastal sites between Odessos and Mesembria (see the Comparative table). There is not a single match with the names of the intermediate stations of the *Odessos–Mesembria* section in *Tabula Peutingeriana* (Fig. 2). But, on the other hand, they mention the mountain Haemus reaching as far as the seashore, where Arrian and Anonymous *Periplus Ponti Euxini* (PPE) report ὄρμος ναυσίν, just as *Tabula Peutingeriana* indicates here *Port. Themomontus*.

There are two more arguments that the section *Odessos–Mesembria* in *TP* does not go along the coast. One is that it is shorter (43 m.p. – 63.70 km) than the coastline (80 km). The length of the latter is greater due to the jutting out of Cape Emine into the sea. The second argument arises from it – the significant curvature of the road when moving along the coast, contradicts the principle applied to Roman roads – to be as straight and direct as possible. All the listed problems can be satisfactorily solved if it is assumed that the road from *TP* followed namely the most direct connection between *Odessos* and *Mesembria*, which cannot be along the coast. Besides being straight, this itinerary also corresponds to the distance specified in *TP*. The great obstacle along it is one of the spurs of Stara Planina Mountain – the Emine part of it (the so called Eminska Planina). Its main ridge is west-east oriented. But between Varna and Nessebar the ridge makes a break and for several kilometres its orientation becomes almost north-south. This passage was traditionally used because it was easy to climb from both directions. Two Late Antiquity defensive barriers, close in time to the composition of the *TP*, were erected at the northern and southern ends of the north-south oriented part of the ridge.

According to the *TP* distances, we assume that the road station *Templum Iouis* must have been at the northern spur of the Emine mountain ridge<fnref n="4" />. As it is known, the name of the station means “temple of Iuppiter”. The re-localization of *Templum Iouis* to a high place is in unison with the characterization of Iuppiter as a deity worshipped at high places. On such a high place in the mountain, Pliny the Elder, 4.45.11, locates the *oppidum Aristaeum* is located – *mons Haemus, uasto iugo procumbens in Pontum, oppidum habuit in uertice Aristaeum*. If we take the term

<footnote n="2">² Bratya Karel & Hermann SHKORPIL, “Chernomorskoto kraybrezhie i sasednite podbalkanski strani v Yuzhna Bulgaria”, pp. 15–16, in *Sbornik za narodni umotvorenia, nauka i knizhnina*, III, 1890, pp. 3–40.</footnote>

<footnote n="3">³ Konrad MILLER, *Itineraria Romana – Römische Reisewege an der Hand der Tabula Peutingeriana dargestellt*, Stuttgart, 1916, p. 960.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Konstantin GOSPODINOV, “Patyat Odessos–Mesembria spored *Tabula Peutingeriana*”, in *Izvestia na Burgaskia muzey. V pamet na prof. din Ivan Karayotov*, IX, Burgas, 2024, pp. 275–292.</footnote>
oppidum in its most basic sense, as something built up, it means that Pliny refers not to a city that does not exist there, but to the built temple of Iuppiter. At the same time, the presence of Αρισταῖος in the Haemus Mountains is also noted by Diodorus Siculus, 4.82.5–6:

διὸ καὶ παρὰ τοῖς κατὰ τὴν Σικελίαν οἰκοῦσι διαφερόντως φασὶ
τιμηθῆναι τὸ Ἀρισταῖον ὡς θεόν, καὶ μάλισθ΄ ὑπὸ τῶν συγκομιζόντων τὸν τῆς
ἐλαίας καρπόν. τὸ δὲ τελευταῖον μυθολογοῦσιν αὐτὸν εἰς Θράκην παραβαλόντα
πρὸς Διόνυσον μετασχεῖν τῶν ὀργίων, καὶ συνδιατρίψαντα τῷ θεῷ πολλὰ μαθεῖν
παρ' αὐτοῦ τῶν χρησίμων· περὶ δὲ τὸ ὄρος τὸ καλούμενον Αἰμον· οἰκήσαντά τινα
χρόνον ἄφαντον γενέσθαι, καὶ τυχεῖν ἀθανάτων τιμῶν οὐ μόνον ἐνταῦθα παρὰ
τοῖς βαρβάροις, ἀλλὰ καὶ παρὰ τοῖς Ἕλλησι.

"Consequently among the inhabitants of Sicily, as men say, Aristaeus received especial honour as a god, in particular by those who harvested the fruit of the olive-tree. And finally, as the myths relate, he visited Dionysus in Thrace and was initiated into his secret rites, and during his stay in the company of the god he learned from him much useful knowledge. And after dwelling some time in the neighbourhood of Mount Haemus he never was seen again of men, and became the recipient of immortal honours not only among the barbarians of that region but among the Greeks as well" (trans. C.H. Oldfather).

Aristaeus is well-known as a cultural hero and god<sup>5</sup>. The name *Aristaeum* can refer to an epiclesis of Iuppiter, on the island of Keos<sup>6</sup>. On the other hand, the mysterious disappearance of Aristaeus parallels that of Zalmoxis, venerated by the Getae who lived north of East Haemus<sup>7</sup>.

To the above arguments we may add our archaeological observations. Where the site of the road station is supposed to be, along the main ridge, in the direction of Emine Cape, on the peak of Cherkovishte (358 m above sea level), we found the remains of a rectangular building, unknown so far. Its orientation is northwest-southeast, with approximate dimensions of 42 × 35 m and it covers an area of about 1400 sq.m. There is stone rubble from the walls. Due to the dense vegetation, there is little pottery on the surface, mainly construction material (*imbrices* and *tegulae*) and fragments of amphora walls and handles from the 2<sup>nd</sup>-3<sup>rd</sup> century. We believe that these are remains of *Aristaeum – Templum Louis*. The road station was probably located at a fork in the main road leading to the temple. All this is grounded in Pliny's

<footnote n="5"><sup>5</sup> Annette HARDER, *Callimachus, Aetia. Introduction, text and commentary*, vol. 2, Oxford, 2012, pp. 615–616.</footnote>

<footnote n="6"><sup>6</sup> Rudolf PFEIFFER, *comm. ad CALL.*, *Aet.* III, fr. 75, l. 32–34, 1949, pp. 79–80. See also the entries in the *Banque des données des épiclèses grecques*, n°s 10188–10189 : https://epiclesesegrecques.universities1.fr/infos.php. Cf. Karl MÜLLER, in *ANONYMUS, Periplus Ponti Euxini, Geographi Graeci Minores*, vol. I, Paris, 1855, p. 400.</footnote>

<footnote n="7"><sup>7</sup> Hiller v. GAERTRINGEN, “Aristaios”, col. 855, in *Paulys Real-Encyclopädie der classischen Altertumswissenschaft*, Stuttgart, Bd. II.1, 1895, coll. 852–859.</footnote>
words. Even if no direct link between Aristaeus and Zeus is hinted in this case, the very presence of the high ridge of Haemus which is clearly visible both from land and sea (Fig. 3), as well as the name of the locality – Cherkovishteto (a place name that local people associate with a church, i.e. some sacred place) supports our hypothesis. This question can only be answered by future archaeological investigations.

Comparative table of ancient authors and sources describing
the Eastern end of Haemus

<table><tr><td>Pseudo-Scymnus, Orbis Descriptio</td><td>Περὶ τὴν ὑπώρειαν δὲ τοῦ καλουμένου Αἴμου πόλις ἐστὶ λεγομένη Μεσημβρία, 740. τῇ Θρακίᾳ Γετικῇ τε συνορίζουσα γῆ· Καλχηδόνιοι ταύτην δὲ Μεγαρεῖς τ' ᾧκισαν, ὅτ' ἐπὶ Σκύθας Δαρεῖος ἐστρατεύετο. Αἴμος μέγιστον δ' ἔστιν ὑπὲρ αὐτὴν ὄρος, τῷ Κίλικι Ταύρῳ τὸ μέγεθος προσεμφερής 745. τῇ τε κατὰ μῆκος τῶν τόπων παρεκτάσει ἀπὸ γὰρ Κροβύζων τῶν τε Ποντικῶν ὄρων ἄχριτῶν Ἀδριατικῶν διεκβάλλει τόπων.</td><td>“Round the foothills of the so-called Haimos is a city named Mesembria, the bordering land to Getic Thrace. Chalcedonians and Megarians founded it, when Dareios was waging war on the Skythians. Haimos is the great mountain beyond it, like in size to Cilician Tauros, by extension of the places lengthwise; for from Krobyza and the Pontic borders it runs on to the Adriatic.”</td></tr><tr><td>Strabo, Geographica</td><td>7.6.1. ... Ὀδησσὸς Μιλησίων ἄποικος, καὶ Ναύλοχος Μεσημβριανῶν πολίχνιον· εἶτα τὸ Αἴμον ὄρος μέχρι τῆς δεῦρο θαλάττης διῆκον... 9.5.19. ...καὶ ἐντοῖς ἁριστεροῖς δὲ τοῦ Πόντου κώμητις καλεῖται Λάρισα μεταξύ Ναυ— πλησίον τῶν ἄκρων τοῦ Αἴμου.</td><td>“...Odessus, a colony of the Milesians, and Naulochus, a small town of the Mesembriani. Then comes the Haemus Mountain, which reaches the sea here...”<br/>“And also on the left of the Pontus is a village called Larisa, between Nau ______ [circa 7 letters] near the end of Mount Haemus.”</td></tr><tr><td>Plinius, Naturalis Historia</td><td>4.11.45. In ora a Dionysopoli Odessus Milesiorum, flumen Pannysis, oppidum Ereta, Tetranaulochus* (sic) mons Haemus, uasto iugo procumbens in Pontum, oppidum habuit in uertice Aristaeum; nunc in ora Mesembria, Anchialum, ubi Messa fuerat.</td><td>“Upon the coast, proceeding from Dionysopolis, is Odessus, a city of the Milesians, the river Panysus, and the town of Tetranaulochus. Mount Haemus, which, with its vast chain, overhangs the Euxine, had in former times upon its summit the town of Aristaeum. At the present day there are upon the coast Mesembria, and Anchialum, where Messa formerly stood.”</td></tr></table>
<table><tr><td>Claudius<br>Ptolemaeus,<br>Geographia</td><td><b>3.10.8.</b> Ὀδησσός<br>Πάνυσος<br>Μεσημβρία</td><td>[Ninth Map of Europe] – “Odessus<br>Panysus Mesembria”</td></tr><tr><td>Flavius Arrianus,<br>Epistola ad<br>Traianum<br>(Hadrianum) in<br>qua etiam Periplus<br>Ponti Euxini</td><td>fr. 36. Ἐκ δὲ Ὀδησσοῦ ἐς τοῦ<br>Αἴμου τὰς ὑπωρείας, αἰ δὴ εἰς<br>τὸν Πόντον καθήκουσι, στάδιοι<br>τριακόσιοι ἐξήκοντα· καὶ δεῖρο<br> ὅρμος ναυσί. Ἐκ δὲ τοῦ Αἴμου<br>εἰς Μεσημβρίαν πόλιν<br>ἐνενήκοντα· ὅρμος ναυσί. Καὶ ἐκ<br>Μεσημβρίας εἰς Ἀγχίαλον πόλιν<br>στάδιοι ἑβδομήκοντα...</td><td>“From Odessus to the borders of<br>Mount Haemus, which range of<br>mountains is extended even into<br>Pontus, three hundred and sixty<br>stadia. From Haemus to the city of<br>Mesembria ninety stadia. Here<br>there is a road for ships...”</td></tr><tr><td>Tabula<br>Peutingeriana</td><td>(ab) Odessos XI (m.p. usque ad)<br>Erite XVI (usque ad)<br>Templo<br>Iouis XVI (usque ad)<br>Mesembria</td><td>“From Odessos, there are 11 miles<br>up to Erite; from Erite 16 miles to<br>the Temple of Iuppiter; from there<br>16 miles up to Messambria.”</td></tr><tr><td>Anonymus,<br>Periplus Ponti<br>Euxini</td><td><b>81.</b> Ἀπὸ δὲ Ὀδησσοῦ εἰς τοῦ<br>Αἴμου τὰς ὑπωρείας, αἰ δὴεἰς τὸν<br>Πόντον καθήκουσιν, ἐν αἷς<br> ὅρμος ναυσὶ, στάδιοι σξ', μίλια<br>λδ', ῥ', ξ'.<br><b>82.</b> Αἴμος μέγιστον ἔστιν ὑπὲρ<br>αὐτὴν ὅρος, τῷ Κίλικι Ταύρῳ τὸ<br>μέγεθος προσεμφερής, τῇ τε κατὰ<br>μήκος τῶν τόπων παρεκτάσει· ἀπὸ<br>γὰρ Κροβύζων τῶν τε Ποντικῶν<br> ὅρων ἄχρι τῶν Ἀδριατικῶν<br>διεκβάλλει τόπων.<br><b>83.</b> Ἀπὸ δὲ<br>τοῦ Αἴμου εἰς Μεσημβρίαν πόλιν<br>στάδιοι 4', μίλια ιβ'.</td><td>“81. From Odessos to the foothills<br>of Haimos, which stretch to the<br>Pontos, where there is an anchoring<br>point for ships, there are 260<br>stades, 34 and 2/3 miles.<br>82. Haimos is the highest mountain<br>in this region; it is similar to the<br>Cilician Tauros in its size and by<br>the extension of its places, for it<br>stretches from the land of the<br>Krobyzoi and the Pontic territories<br>as far as the Adriatic region.<br>83. From Haimos to the city of<br>Mesembria is 90 stades, 12 miles.”</td></tr></table>

BIBLIOGRAPHY

Primary sources

ANONYMUS, *Periplus Ponti Euxini*, ed. Carolus Mullerus, *Geographi Graeci Minores*, vol. I, Paris, 1855.

ANONYMOUS, *Circumnavigation of the Black Sea* (2037), edited by Alexander Podossinov, in *Jacoby Online. Die Fragmente der Griechischen Historiker Continued*, Part V, edited by Hans-Joachim Gehrke and Felix Maier, Leiden, Brill, online, 2011 (reedited 2021).

FLAVIUS ARRIANUS, *Epistola ad Traianum in qua etiam Periplus Ponti Euxini*, ed. Carolus Mullerus, *Geographi Graeci Minores*, vol. I, Paris, 1855, with an English translation by William Falconer, Oxford, 1805.

CALLIMACHUS, *Aetia III*, ed. Rudolfus Pfeiffer, vol. I, Oxford, 1949.

DIODORUS SICULUS, *Bibliotheca Historica*, vol. 1–2, edd. Immanuel Bekker, Ludwig Dindorf, Friedrich Vogel in aedibus B.G. Teubneri, Leipzig, 1888–1890, with an English translation by C.H. Oldfather, Cambridge, MA: Harvard University Press (*Loeb Classical Library* 279), 1933.
KLAUDIOS PTOLEMAIOS, *Handbuch der Geographie: griechisch-deutsch. Einleitung*, Text und Übersetzung, Alfred Stückelberger, Gerd Grasshoff Basel, Schwabe Verlag, 2006.

GAIUS PLINIUS SECUNDUS, *Naturalis historia*, vol. I, libri I–VI, ed. Carolus Mayhoff, Teubner, Leipzig, 1906.

PS.-SCYMNUS, *Orbis Descriptio*, ed. Carolus Mullerus, vol. I, Paris (Geographi Graeci Minores), 1855, with an English translation by Brady Kiesling, ToposText (Last visited on 12/09/2022).

STRABO, *Geographica*, ed. August Meineke, Leipzig, Teubner, 1877, with an English translation by John Bostock, London, 1855.

*Tabula Peutingeriana* online: ed. Michael Rathmann *et al.*, https://tp-online.ku.de/treffer.php; ed. Richard J.A. Talbert https://peutinger.atlantides.org/map-a/

## Secondary sources

GAERTRINGEN, Hiller v., “Aristaios”, in *Paulys Real-Encyclopädie der classischen Altertumswissenschaft*, Stuttgart, Bd. II.1, 1895, coll. 852–859.

GOSPODINOV, Konstantin, “Patyat Odessos–Mesembria spored *Tabula Peutingeriana*”, in *Izvestia na Burgaskia muzey. V pamet na prof. din Ivan Karayotov*, IX, Burgas, 2024, pp. 275–292.

HARDER, Annette, *Callimachus, Aetia. Introduction, text and commentary*, vol. 2, Oxford, 2012.

MILLER, Konrad, *Itineraria Romana – Römische Reisewege an der Hand der Tabula Peutingeriana dargestellt*, Stuttgart, 1916.

(Bratya) SHKORPIL, Karel & Hermann, “Chernomorskoto kraybrezhie i sasednite podbalkanski strani v Yuzhna Bulgaria”, in *Sbornik za narodni umotvorenia, nauka i knizhnina*, III, 1890, pp. 3–40.

TALBERT, Richard J.A., *Rome's World: the Peutinger map reconsidered*, Cambridge, Cambridge University Press, 2010.

## Illustrations

<figure><img src="image_30.png" /><figcaption>**Fig. 1.** Section of *Tabula Peutingeriana*. After *Bibliotheca Augustana* (http://www.hs-augsburg.de/~harsch/Chronologia/Lspost03/Tabula/tab.html – older version. Last visited on 15/12/2002)</figcaption></figure>
<figure><img src="image_31.png" /><figcaption>**Fig. 2.** Map of the road section between *Odessos* (present-day Varna) and *Mesembria* (present-day Nesebar) and the road *Odessos–Mesembria* according to *Tabula Peutingeriana*</figcaption></figure>
<figure><img src="image_32.png" /><figcaption>Fig. 3. Cherkovishteto locality</figcaption></figure>
OROPOS UND DIE PVBLICANI

Matthäus HEIL

Berlin-Brandenburgische Akademie der Wissenschaften
heil@bbaw.de

**Abstract:** In 73 B.C. the Oropians gained a *senatus consultum* against Roman *publicani*, who illegally collected taxes in their territory (IG, VII<fnref n="2" /> 2, 308). This paper demonstrates that there was a substantial delay between the Oropians' appeal and the final decision of the Roman senate, though the legal case was clear. Probably this was engineered in favour of the *publicani*, who apparently could keep all they had grabbed until the senate's resolution.

**Keywords:** Oropos, Amphiaraos, *publicani*, Roman Republic, *senatus consultum*

**Schlüsselwörter:** Oropos, Amphiaraos, *publicani*, römische Republik, *senatus consultum*

Die Untertanen der römischen Republik litten doppelt: Sie waren zu Abgaben verpflichtet, und darüber hinaus leisteten sich die römischen Steuerpächter (*publicani*) zahlreiche Übergriffe<fnref n="1" />. Dieser konnten sich die Provinzialen nur selten erwehren, auch dann nicht, wenn die Steuerpächter dabei römische Rechtsvorschriften verletzten. Doch es gab Ausnahmen. Ein bemerkenswerter Erfolg ist den Bürgern von Oropos gelungen – einer kleinen Stadt nördlich von Athen am Golf von Euböa<fnref n="2" />: Sie erreichten einen Beschluss des römischen Senats, der ihre Privilegien ausdrücklich schützte.

Bekannt ist uns dies durch eine Inschrift: M. Terentius Varro Lucullus und C. Cassius Longinus, die Konsuln des Jahres 73 v. Chr.<fnref n="3" />, hatten die Oropier durch einen Brief in griechischer Sprache offiziell über den Senatsbeschluss aus dem gleichen Jahr unterrichtet, und dieser war in griechischer Übersetzung dem Brief

<footnote n="1">¹ Vgl. das inzwischen klassische Werk von Ernst BÄDIAN, *Publicans and Sinners. Private Enterprise in the Service of the Roman Republic*, Ithaca, N.Y., Cornell Univ. Press, 1972; zu den hier interessierenden Aspekten ferner Norbert EHRHARDT, „Strategien römischer Publicani gegenüber griechischen Städten in der Zeit der Republik“, in Norbert EHRHARDT, Linda-Marie GÜNTHER (Hgg.), *Widerstand – Anpassung – Integration. Die griechische Staatenwelt und Rom. Festschrift für Jürgen Deininger zum 65. Geburtstag*, Stuttgart, F. Steiner, 2002, S. 135–153.</footnote>

<footnote n="2">² Zum Ort siehe die kurze Übersicht bei Siegfried LAUFFER (Hg.), *Griechenland. Lexikon der historischen Stätten*, München, Beck, 1989, S. 496–498; siehe ferner Basileios Ch. PETRAKOS, *Τὸ Ἀμφιάρειο τοῦ Ὀρωποῦ*, Athens, Hesperos, 1992 und besonders ders.: *Οι επιγραφές τον Ὀρωποῦ*, Athens, Greek Archaeological Society, 1997 (mit Plänen).</footnote>

<footnote n="3">³ RE, Licinius 109 bzw. RE, Cassius 58.</footnote>
beigefügt. Diesen Brief haben die Oropier auf einer Inschriftenstele veröffentlicht<fnref n="4" />. Wie alle bedeutenden Inschriften der Oropier war diese im seinerzeit vielbesuchten Heiligtum des Amphiaraos aufgestellt, das etwas außerhalb der Stadt in einer Waldschlucht lag. Dort hatte die Inschrift aber einen besonderen Platz: Die Stele wurde nämlich bei den Ausgrabungen 1884 unmittelbar neben dem Ehrenmonument Sullas gefunden<fnref n="5" />. Sulla hatte bekanntlich die Truppen des Königs Mithridates aus Hellas vertrieben und dessen Anhänger im Land (z.B. in Athen) mit Härte niedergekämpft; das Heiligtum des Amphiaraos und überhaupt das Stadtgebiet der Oropier hatte er jedoch auf Grund eines Gelübdes mit erheblichen Privilegien bedacht, die einer Steuerfreiheit gleichkamen. Die Oropier dankten es ihm unter anderem durch die Ehrung mit einer großen (wiederverwendeten)<fnref n="6" /> Reiterstatue<fnref n="7" />; diese war nicht – wie die übrigen Ehrenmonumente – auf einer großen Terrasse aufgestellt, sondern erhielt den herausgehobenen Platz unmittelbar neben der Front des Amphiaraos-Tempels. Neben dem Sulla-Monument hat man auch die Basis einer Ehrenstatue für Sullas damalige Frau gefunden<fnref n="8" /> und die Stele mit dem erwähnten Senatsbeschluss. In der Tat hatten die Oropier auch noch diesen Senatsbeschluss indirekt Sulla zu verdanken.

Dieses *senatus consultum de agro Oropio* ist seit seiner Auffindung mehrfach publiziert und wiederholt gründlich untersucht worden<fnref n="9" />. Übersehen wurde aber wohl ein Aspekt, der einen Schatten auf den schönen Erfolg der Oropier wirft. Dieser wird allerdings im Text nicht ausdrücklich angesprochen, lässt sich aber erschließen, wenn man die Chronologie der Ereignisse verfolgt. Das ist möglich, weil im Text genaue Daten genannt werden. Und diese Chance gilt es zu nutzen.

Aus dem Text des *senatus consultum* geht klar hervor, dass römische Steuerpächter – entgegen der von Sulla veranlassten Steuerbefreiung und damit auch nach römischen Maßstäben rechtswidrig – im Heiligtum des Amphiaraos und in der Stadt Oropos Abgaben eingezogen hatten. Nicht angegeben wird im Text, wann die Übergriffe der Steuerpächter begannen. Aber dies kann man wohl mit hinreichender Sicherheit erschließen.

Bekanntlich wurden die dem römischen Volk zustehenden Abgaben in den Provinzen mit Hilfe von privaten Personengesellschaften eingezogen (den *publicani*). Diese Staatsaufträge wurden seitens der *res publica* regulär von den Zensoren vergeben, und diese „Verpachtungen“ liefen – gemäß der Zensus-Periode – immer auf fünf Jahre. Seit Sullas Herrschaft waren zunächst keine Zensoren mehr gewählt worden. So hatten im Jahr 75 v. Chr. ersatzweise die damaligen Konsuln C. Octavius

<footnote n="4">⁴ IG, VII² 2, 1, 308 (mit Angabe der früheren Publikationen).</footnote>

<footnote n="5">⁵ Siehe Spyridon BASES, „τικά γράμματα πρὸς Ὀρωπίους“, *Εφημερίδις ἀρχαιολογική*, 1884, Sp. 97–120.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Siehe hierzu Matthäus HEIL, *Ehrungen für Römer in Oropos, in: Dagmar HOFMANN u.a. (Hgg.), Religion und Epigraphik. Kleinasien, der griechische Osten und die Mittelmeerwelt. Festschrift zum 65. Geburtstag von Walter Ameling*, Bonn, Dr. Rudolf Habelt GmbH, 2023, S. 313–326.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Erhalten ist nur die Basis mit Inschrift: IG, VII² 2, 1, 404.</footnote>

<footnote n="8">⁸ IG, VII² 2, 1, 405: Caecilia Metella (RE, *Caecilius* 134).</footnote>

<footnote n="9">⁹ Siehe besonders Theodor MOMMSEN, „Der Rechtsstreit zwischen Oropos und den römischen Steuerpächtern“, *Hermes*, 20, 1885, S. 268–287, vgl. ansonsten die Bibliographie bei IG, VII² 2, 1, 308.</footnote>