# Studii Clasice LIII-LIV (2024-2025). Volum dedicat memoriei profesorului Alexandru Avram

Anca Dan, Ioana Munteanu, Margareta Sfirschi-Lăudat

<figure><img src="image_1.png" /></figure>

## To cite this version:

Anca Dan, Ioana Munteanu, Margareta Sfirschi-Lăudat. Studii Clasice LIII-LIV (2024-2025). Volum dedicat memoriei profesorului Alexandru Avram. Studii Clasice, LIII-LIV, pp.7-171, 2025, Studii Clasice. hal-05321810

HAL Id: hal-05321810

https://hal.science/hal-05321810v1

Submitted on 24 Oct 2025

HAL is a multi-disciplinary open access
archive for the deposit and dissemination of sci-
entific research documents, whether they are pub-
lished or not. The documents may come from
teaching and research institutions in France or
abroad, or from public or private research centers.

L'archive ouverte pluridisciplinaire HAL, est
destinée au dépôt et à la diffusion de documents
scientifiques de niveau recherche, publiés ou non,
émanant des établissements d'enseignement et de
recherche français ou étrangers, des laboratoires
publics ou privés.

<figure><img src="image_2.png" /></figure>

Distributed under a Creative Commons Attribution 4.0 International License
SOCIETATEA DE STUDII CLASICE

STUDII
CLASICE

LIII–LIV

2024–2025

Volum dedicat
memoriei Profesorului Alexandru Avram

<figure><img src="image_3.png" /></figure>

EDITURA ACADEMIEI ROMÂNIEI

Bucureşti, 2025
COMITETUL ȘTIINȚIFIC

JOHN ABAD

(St. Augustine's Seminary, University of Toronto)

ALEXANDER BAUMGARTEN

(Universitatea „Babeș-Bolyai”, Cluj-Napoca)

FRÉDÉRIQUE BIVILLE

(Université « Lumière », Lyon II)

JONATHAN BURGESS

(University of Toronto)

VALY CEIA

(Universitatea de Vest, Timișoara)

ALEXANDRU NICOLAE CIZEK

(Westfälische Wilhelms-Universität, Münster)

IOANA COSTA

(Universitatea din București)

GONZALO CRUZ ANDREOTTI

(Universidad de Málaga)

ANCA DAN

(École Normale Supérieure, Paris)

THERESE FUHRER

(Ludwig-Maximilians-Universität, München)

BEATRICE GIROTTI

(Università di Bologna)

ASKOLD IVANTCHIK

(HSE University, Moscow/
CNRS, Institut « Ausonius », Bordeaux)

ALISON KEITH

(University of Toronto)

ANDREAS KÜLZER

(Österreichische Akademie der Wissenschaften, Wien)

CHRISTIAN LAES

(University of Manchester)

FLORIAN MATEI-POPESCU

(Institutul de Arheologie „Vasile Pârvan”,
Academia Română, Bucureşti)

EMIL NANKOV

(National Institute of Archeology and Museum,
Bulgarian Academy of Sciences, Sofia)

CONSTANTIN C. PETOLESCU

(Institutul de Arheologie „Vasile Pârvan”,
Academia Română, Bucureşti)

JORDI PIÀ-COMELLA

(Institut d'Archéologie et des Sciences
de l'Antiquité, Université de Neuchâtel)

IOAN PISO

(Universitatea „Babeș-Bolyai”, Cluj-Napoca)

ANDREAS SCHWAB

(Christian-Albrechts-Universität zu Kiel)

ALEXANDRA TRACHSEL

(Université de Fribourg)

HUANG YANG

(Fudan University, Shanghai)

NELU ZUGRAVU

(Universitatea „Alexandru Ioan Cuza”, Iași)

COLECTIVUL DE REDACȚIE

LIVIU FRANGA – redactor-șef

(Universitatea din București)

FLORENTINA NICOLAE – redactor-șef adjunct

(Universitatea „Ovidius” din Constanța)

IOANA MUNTEANU – secretar de redacție

(Universitatea din București)

ALEXANDRU M. CĂLIN

(Universitatea din București)

VICHI-EUGENIA CIOCANI

(Universitatea din București)

THEODOR GEORGESCU

(Universitatea din București)

DRAGOȘ HĂLMAGI

(Institutul de Arheologie „Vasile Pârvan”,
Academia Română, București)

MARGARETA SFIRSCHI-LĂUDAT

(Universitatea din București)

REDACTORI COORDONATORI

AI PREZENTULUI NUMĂR

ANCA DAN

IOANA MUNTEANU

MARGARETA SFIRSCHI-LĂUDAT

Redactor: ADRIANA GRECU

Tehnoredactor: DANIELA FLORESCU

Coperta: MARIANA MOCANU

SOCIETATEA DE STUDII CLASICE

Palatul Universității din București,
Str. Edgar Quinet, nr. 5-7
010017, București, România
revistastiudiiclasice@gmail.com
societateastudiiclasice.2021@gmail.com
https://studiiclasice.ro

© 2025, EDITURA ACADEMIEI ROMÂNE

Calea 13 Septembrie, nr. 13, sect. 5
050711, București, România
Tel: 4021-318 81 46, 4021-318 81 06
Fax: 4021-318 24 44

E-mail: edacad@ear.ro; periodice@ear.ro
Adresa web: www.ear.ro
<figure><img src="image_4.png" /><figcaption>Alexandru AVRAM (1956–2021)
(foto: Emilian Alexandrescu, 2012 – Arhiva Suzana Avram)</figcaption></figure>
<figure><img src="image_5.png" /></figure>
STUDII CLASICE

LIII–LIV

2024–2025

CUPRINS

ALEXANDRU AVRAM – IN MEMORIAM

<table><tr><td>Alexandru Avram – un savant universal (Dan DANA, Mădălina DANA)</td><td>7</td></tr><tr><td>Farewell to Alexandru (James HARGRAVE)</td><td>18</td></tr></table>

*

<table><tr><td>Vlad ALEXANDRESCU, Scrisoarea lui Dimitrie Cantemir către Ieremia Cacavelas: o încercare în filosofia cunoașterii</td><td>23</td></tr><tr><td>Sofia ANDREEVA, On the Date of the Orphic Bone Plaques from Olbia</td><td>37</td></tr><tr><td>Radu ARDEVAN, En marge d'une inscription perdue d'Ulpiana (Dardanie)</td><td>47</td></tr><tr><td>Hadrien BRU, L'ώλων, de la Pisidie à Karpathos et au-delà. Note de topographie et de toponymie hellénique</td><td>54</td></tr><tr><td>Victor COJOCARU, Proxenos, proxenia und die Proxenie-Dekrete als Forschungsaufgabe. Mit besonderem Fokus auf die Schwarzmeerregion</td><td>67</td></tr><tr><td>Anca DAN, Dan DEAC, Radu PETCU, A Scarab from Istros</td><td>82</td></tr><tr><td>Dan DANA, Între „salutări prietenești” și „cele de cuviință”: o colaborare imposibilă, oglindită de zece scrisori între Scarlat Lambrino și Dionisie M. Pippidi (1931–1932)</td><td>97</td></tr><tr><td>Martin GYUZELEV, Konstantin GOSPODINOV, The Road Station Templum Louis according to Tabula Peutingeriana = Aristaeum after Pliny the Elder: substantiation of a hypothesis</td><td>120</td></tr><tr><td>Matthäus HEIL, Oropos und die publicani</td><td>128</td></tr><tr><td>Guy LABARRE, Ergün LAFLI, Cinq inscriptions funéraires du nord-ouest de la Lycie</td><td>134</td></tr><tr><td>Cătălina POPESCU, Achilles’ Shell – An Imago Mundi in Search of a Body</td><td>143</td></tr><tr><td>Michel SÈVE, La machine hydraulique à scier les pierres de Hiérapolis de Phrygie</td><td>165</td></tr></table>

STUDII

<table><tr><td>Liviu FRANGA, Esquisse pour un portrait littéraire du jeune Cicéron (III)</td><td>172</td></tr><tr><td>Theodor GEORGESCU, Rețeta fericirii în De uita beata a lui Seneca</td><td>178</td></tr><tr><td>Andrei MIREA, Remarks on the Ethnonym Geticus in Genoese Sources from the Black Sea Region</td><td>188</td></tr><tr><td>Andrei MIREA, The East European Silk Commerce with Central Asia after the Downfall of Tamerlane</td><td>197</td></tr></table>
RECENZII

Mary BEARD, *Emperor of Rome: Ruling the Ancient Roman World*, London, Profile Books Ltd, 2023, 493 pp. (Florina DOBRE-BRAT) .................................................................................... 212

Honor CARGILL-MARTIN, *Messalina. A Story of Empire, Slander and Adultery*, London, Head Zeus (*An Apollo Book*), 2023, 402 pp. (Florina DOBRE-BRAT) .................................................................................... 214

*Antologia Palatină. Cartea a V-a. Poemele iubirii*, ediție critică și coordonare volum: Simona NICOLAE, traducere și note: Simona Nicolae, Cristian Șimon, Margareta Sfirschi-Lăudat, Sorana-Cristina Man, Epilog: Liviu Franga, București, Editura Universității din București (*Scriptores Byzantini XIII*), 2022, 346 pp. (Vichi-Eugenia CIOCANI) .................................................................................................................... 217

*Epistole către Ovidiu, Letters to Ovid, Lettres à Ovide*, Edited and with a Foreword by Ion CODRESCU, Prefață/Preface: Cătălina Popescu, Cuvânt de întâmpinare/A Word of Welcome: Gabriela Creția, București, Editura Eikon, 2023, 247 pp. (Vichi-Eugenia CIOCANI) .................................................................................................................... 219

Constantin GEORGESCU, Simona GEORGESCU, Theodor GEORGESCU, *Dicționar grec-român*, Volumul VI • K, București, Editura Nemira, 2024, 356 pp. (Vichi-Eugenia CIOCANI) .................................................................................................................... 220

Liviu FRANGA, *Simfonia cetății. Note despre modelul peren și actualitatea Antichității*, Cluj-Napoca, Editura MEGA, 2023, 518 pp. (Ana-Cristina HALICHIAS) .................................................................................... 221

Teofil CORIDALEU, *Comentariu la tratatul Despre suflet al lui Aristotel (Commentary on Aristotle's treatise On the Soul)*, Cartea I, ediție bilingvă, stabilirea textului grec, traducere în limba română, introducere, note și glosar de Marilena Vlad, Iași, Editura Polirom, 2024, 296 pp. (Sorana-Cristina MAN) .................................................................................... 225

Liviu PILAT, *Moldova, Sfânta Coroană și Regii Jagielloni. Vasalitate, putere și gândire politică (1387-1526)*, Târgoviște, Editura Cetatea de Scaun, 2023, 414 pp. (Andrei MIREA) .................................................................................... 229

Britta K. AGER, *The Scent of Ancient Magic*, Ann Arbor, University of Michigan Press, 2022, 239 pp. (Ancuța Andreea ROȘU) .................................................................................................................... 238

Bernhard LANG, *Handbook of the Vulgate Bible and Its Reception. Annotated Bibliography – Latin Glossary – Textual Notes, în *Vulgata in Dialogue. A Biblical Online Review*, Chur, The Vulgate Institute, 2023 – 2nd special issue, 778 pp. [https://doi.org/10.25788/vidbor.v1i1.1166] (Wilhelm TAUWINKL) .................................................................................... 241

NOTĂ DE LECTURĂ

*O epopee în dialog*: Simone BERTIÈRE, *Le roman d'Ulysse*, Paris, Éditions de Fallois (*Littérature*), 2017, 255 pp. (Alexandra CIOCĂRLIE) .................................................................................... 242

STUDIILE CLASICE ÎN LUME

Gabriela CREȚIA – *Conférence annuelle Euroclassica, 2024* .................................................................................... 248

SEMNAL

*Apariții editoriale* .................................................................................................................................................... 251

*Premii* .................................................................................................................................................... 269
ALEXANDRU AVRAM – UN SAVANT UNIVERSAL

Dan DANA

CNRS/HiSoMA, Lyon
ddana_ddan@yahoo.com

Mădălina DANA

Université Jean Moulin Lyon 3
m_firicel@yahoo.com

Dispariția mult prea timpurie a lui Alexandru Avram este cea mai mare pierdere
care a lovit istoria antichităților dobrogene de la moartea lui Vasile Pârvan încoace.
Știrea răspândită la începutul lui august 2021 era de necrezut: nimeni nu putea accepta
ca tocmai un asemenea destin să fie curmat de nestatornica soartă, în plin *floruit*. Ne-am
fi gândit la redactarea unui asemenea text pentru cel evocat în paginile de față abia
peste 20-25 de ani, nu într-un moment de deplinătate a savantului, tocmai atunci când
se accentua panta ascendentă a unei cariere dedicate exclusiv predării și adevăratei
cercetări, atât de rodnică datorită unei vocații *chevillée au corps*.

Viața celui născut la Tulcea în 1956 avea să fie închinată antichităților
dobrogene atât epigrafice cât și arheologice, dar și din alte zări, într-o varietate care
poate descumpăni, dar care n-a fost și n-ar mai putea fi acoperită de vreun alt savant.
S-a format pe lângă Dionisie M. Pippidi și Petre Alexandrescu, foști directori ai
șantierului histrian, dar și mai adevărat este că s-a autoformat. Deși născut într-o
familie de distinși lingviști, era, așa cum mărturisea celor apropiați, stânjenit să nu
pară un „moștenitor”, căci erudiția sa era în primul rând rodul propriilor sale eforturi,
stăpânind ca nimeni altul bibliografia românească, circumpontică și occidentală. Tocmai
de aceea, publicațiile sale rămân un exemplu de exigență filologică, de bibliografie
metodică și de raționament istoric. Alexandru Avram cunoștea două limbi științifice
la perfecție (franceza și germana), fiind à l'aise nu numai în alte limbi de circulație,
dar și în neogreacă și limbi slave, indispensabile pentru bibliografia traco-pontică,
nemaivorbind de felul în care stăpânea limba surselor, greaca și latina, la un nivel
atins doar de câțiva înaintași. El lasă în urma sa o bibliografie monumentală, înscrisă
în mai multe direcții, unele abia începute (inscripții în limba frigiană<fnref n="1" />, cuneiforme
perse<fnref n="2" />, corespondența savantă<fnref n="3" />).

<footnote n="1">¹ Vezi, mai jos, nota 28.</footnote>

<footnote n="2">² Vezi, mai jos, nota 31.</footnote>

<footnote n="3">³ Publicarea corespondenței dintre Dionisie M. Pippidi și Louis Robert (1955–1985), proiect început de A. Avram împreună cu D. Dana, a apărut sub îngrijirea ultimului: „Les inscriptions pour l'histoire”. Trente ans de correspondance entre Louis Robert et Dionisie M. Pippidi, Paris, 2024 (Mémoires de l’Académie des Inscriptions et Belles-Lettres 63).</footnote>
Savant poliglot cu adevărat internațional, A. Avram a fost un ambasador nerăsplătit și un interpret desăvârșit al antichităților traco-pontice. Deși în legătură cu propriile cercetări, o mare parte din sârguința sa s-a desfășurat în slujba colegilor, destoinicia fiindu-i repede recunoscută și solicitată: redactor la reviste românești (Dacia, Studii și cercetări de istorie veche și arheologie, Studii Clasice<fnref n="4" />, Pontica, între altele) sau occidentale (Il Mar Nero, Ancient West & East); din 2001 advisory editor la Supplementum Epigraphicum Graecum, iar din 2006 realizator al secțiunilor traco-pontice din Bulletin Épigraphique în Revue des Études Grecques (și mai recent și în cadrul Bulletin Amphorologique), instrumente de lucru unde s-a dovedit un adevărat passeur pentru publicațiile obscure în limbi vernaculare, ușurând informarea unui public avizat; colaborator la neprețuitul Lexicon of Greek Personal Names (Oxford), pentru volumele IV și V.A; editor, singur sau împreună cu alții, de omagii<fnref n="5" /> și de acte de congres<fnref n="6" />. La ultimul congres pontic, ținut la Constanța, prezentase o sinteză despre ultimele două decenii de epigrafie pontică<fnref n="7" />. Pentru organizarea acestor congres despre Pontul Euxin, care reuneau specialiști veniți de peste mări și țări, îl secunda pe bunul său prieten, georgianul Gocha R. Tsetsklhadze, alt savant pontic dispărut prematur (în 2022). Prin toate aceste responsabilități științifice și editoriale asumate, deși doar apropiații cunoșteau adevărata lor povară, antichitățile Sciției Mici și, în general, ale Mării Negre au reintrat cu vigoare în circuitul științific universal.

Deși șef de promoție la Facultatea de Istorie, Alexandru Avram a început prin a preda la Liceul German din București, înainte de a deveni cercetător la Institutul de Arheologie „Vasile Pârvan”. A avut ocazia să predea doar pentru câțiva ani la Universitatea bucureșteană (1997–2002), suficient pentru a stârni vocații istorice și pedagogice printre elevii care i-au mers pe urme în România și Franța. Unul dintre

<footnote n="4">⁴ Printre altele, redactor al bibliografiei clasice românești, împreună cu Iancu Fischer, altă figură luminoasă de savant cum puțini au fost.</footnote>

<footnote n="5">⁵ A. AVRAM, M. BABEȘ (éd.), *Civilisation grecque et cultures antiques périphériques. Hommage à Petre Alexandrescu à son 70ᵉ anniversaire*, București, 2000; editor al unui număr aniversând un secol de la nașterea lui D.M. Pippidi, în *Dacia, NS* 51, 2007 (*Écrits de philologie, d'épigraphie et d'histoire ancienne à la mémoire de D.M. Pippidi*); coeditor al unui număr din *Il Mar Nero, 8, 2010-2011* (*Mélanges d'archéologie et d'histoire ancienne à la mémoire de Petre Alexandrescu*); A. AVRAM, L. BUZOIANU, V. LUNGU (éd.), *Koinè et mobilité artisanale entre la Méditerranée et la mer Noire dans l'Antiquité. Hommage à Pierre Dupont à son 70ᵉ anniversaire*, Constanța, 2018 (*Pontica* 51, *Suppl. 5*); A. AVRAM, L. BUZOIANU (éd.), *Varia epigraphica et archaeologica. Volume dédié à la mémoire de Maria Bârbulescu, Constanța, 2019* (*Pontica* 52, *Suppl. 6*); V. LUNGU, A. AVRAM (éd.), *L'espace pontique: vers de nouvelles perceptions du monde ancien. Pontic Space: Towards New Perceptions of the Ancient World. Hommages à Livia Buzoianu à l'occasion de son 70ᵉ anniversaire*, Constanța, 2022 (*Pontica* 55, *Suppl. 8*); J. BOARDMAN, J. HARGRAVE, A. AVRAM, A. PODOSSINOV (eds), *Connecting the Ancient West and East. Studies Presented to Prof. Gocha R. Tsetskladze, I-II, Leuven-Paris-Bristol (CT), 2022* (*Monographs on Antiquity* 8).</footnote>

<footnote n="6">⁶ Coeditor al actelor congreselor pontice cu numărul IV, V și VI despre antichitățile Mării Negre, apărute în 2013, 2015 și 2021.</footnote>

<footnote n="7">⁷ „Studies in Pontic Epigraphy 1997–2017. Reviews and Prospects”, în G.R. Tsetsklhadze, A. Avram, J. Hargrave (eds), *The Greeks and Romans in the Black Sea and the Importance of the Pontic Region for the Graeco-Roman World (7th Century BC–5th Century AD): 20 Years On* (1997–2017). *Proceedings of the Sixth International Congress on Black Sea Antiquities (Constanța – 18–22 September 2017)* *Dedicated to Prof. Sir John Boardman to Celebrate His Exceptional Achievement and His 90th Birthday*, Oxford, 2021, pp. 10–18.</footnote>
noi, alegând ca opțiune epigrafia greacă în anul III de filologie clasică, a avut în Alexandru Avram pe unul dintre cei mai devotați profesori. Într-adevăr, deși exigent, perfecta stăpânire a domeniului, pasiunea pe care o punea în transmiterea disciplinei, dar și bunăvoința pe care o arăta studenților îl făceau foarte apreciat. Nouă, ca și atâtor altora, ne apare acum mai limpede ca niciodată că nimeni nu ne-a influențat mai mult, ca model de cercetare. L-am putut cunoaște, pentru puțini ani, și pe șantierul de la Histria, între secțiunile din praful și vipia stepei, pietre înscrise în greacă sau latină și amintirile pe care le depăna seară de seară despre vremuri apuse și personaje din realismul magic dobrogean.

Spre deosebire de mulți alții, deși a traversat atâtea vremuri schimbătoare, de la întunecata Epocă de Aur la perioadele de tranziție, distrugere deliberată, căpătuială și timidă restructurare, Alexandru Avram n-a fost mânat de căutarea de onoruri sau poziții în jilțuri lumești. Era însă pe cale să fie ales membru corespondent străin la Académie des Inscriptions et Belles-Lettres (Paris), în vreme ce Academia Română i-a preferat, fără surpriză, istorici naționaliști, fideli anumitor structuri. În schimb, acest cetățean al lumii savante, specialist al proxeniilor și al altor forme de cinstire, a beneficiat prea puțin de onorurile cuvenite<fnref n="8" />. Fire discretă și modestă cu sine însuși, dar generos, uneori cu asupra de măsură, cu alții, ba chiar rămas credincios prieteniilor inegale, el lasă o amintire luminoasă și cu atât mai dureroasă în inima celor care au avut privilegiul de a-l cunoaște.

Puțini știu că Alexandru Avram fusese arestat pe 21 decembrie 1989 și dus la Jilava cu alți manifestanți, singurii curajoși înainte de izbânda nesperată a Revoluției din Decembrie repede îndiguită. A mai manifestat cu ocazia zvâcnirilor tectonice reprezentate de rușinoasele Mineriade, luând hotărârea de a pleca în Franța după ce, în toamna anului 2000, s-a găsit, descumpănit ca atâția alții, în fața non-alegerii între Ion Iliescu și Corneliu Vadim Tudor, exponenții unui trecut pe care îl abhora. Nu era singurul motiv: climatul particular de la Institutul de Arheologie și de la Universitatea din București l-a determinat să caute pacea – și ea relativă – pe care a găsit-o din 2002 ca profesor de istorie greacă la Le Mans. Numele acestei „universități periferice” a devenit curând cunoscut în lumea largă prin șirul interminabil de publicații al unui savant internațional căruia un alt sistem de aranjamente nu i-a permis să obțină un post mai bun în Franța, în pofida, sau tocmai din cauza dosarului științific. Era la o oră de TGV de bibliotecile Parisului, în care, de câte ori obligațiile pedagogice i-o îngăduiau, venea pentru a verifica și fișa referințele scrise citet, la fel de atent precum observațiile editoriale, la fel de limpede precum judecata sa istorică. Solicitat din toate părțile, din România și de pe tot globul, pentru colaborări, participări, recenzii, expertize, relecturi, se obișnuise să răspundă tuturor, mari și mici, cu aceeași bunăvoință, atingând 250 de articole<fnref n="9" />. În urma sa rămâne devotata sa soție Suzana,

<footnote n="8">⁸ Premiile „Vasile Pârvan” al Academiei Române (1998) și „Gustave Mendel” acordat de Académie des Inscriptions et Belles-Lettres (1998); membru corespondent al DAI (2001). Pe tărâm științific, poate fi citat doar numărul 15 al revistei *Ancient West & East*, din 2016 (*Dedicated to Prof. Alexandru Avram to Celebrate His 60th Birthday*).</footnote>

<footnote n="9">⁹ Dintre aceste studii vom spicui doar unele titluri, în note. O selecție a acestor articole poate fi consultată în culegerea pregătită de A. Avram, dar apărută postum: *Le Pont-Euxin antique. Histoire, épiographie, archéologie*, Geneva, 2022 (École Pratique des Hautes Études. Sciences Historiques et</footnote>
care i-a fost adevăratul reazem în cele două apartamente-bibliotecă din Bucureşti şi Le Mans.

Cu un stil vestimentar auster, oglindă a propriei modestii, dar *bon vivant*, iubitor de fotbal şi cunoscător al trecutului fotbalistic cu o pasiune filatelică, (prea) mare fumător, aşa precum era mare şi hâtru povestitor înzestrat cu harul imitării, avea licărul inteligenţei vii în ochi, care deveneau uneori gânditori, dincolo de rotocoalele de fum care ajungeau să facă parte din peisaj. Cu el se stinge prea devreme lumea secolului trecut, iar amintirile şi reflecţiile sale nu se vor mai depăna în discuţii în care timpul părea să se oprească. Ajungând şi noi la Paris în aceeaşi perioadă, ne întâlneam de câte ori se putea, timpul fiind prea scurt, după verificările din bibliotecă sau darea de seamă despre manuscrisele reciproce, pentru alte discuţii, în care trecea de la seriozitate la şagă şi invers.

Deşi plecat în Franţa, Alexandru Avram mai păstrase o jumătate de normă la Institutul de Arheologie „Vasile Pârvan” din Bucureşti, fiind răspunzător în diferite grade de săpăturile sau conducerea şantierului de la Histria (unde era codirector din 2011), şi unde se mai perpetuează încă o anumită diarhie moştenită de pe vremea facţiunilor Pippidi şi Condurachi.

Publicaţiile sale erudite, fie *corpora* (vezi mai jos), fie ediţii de inscripţii inedite sau corecţii de lectură şi de interpretare importante¹⁰, ilustrează în egală măsură toate tipurile de inscripţii, nu numai decretele şi dedicaţiile onorifice şi religioase privilegiate de epigrafişti¹¹, dar şi cataloage bogate în nume banale sau mai deosebite, epitafuri cu feluritele lor informaţii¹², epigrame funerare cu codurile lor¹³, neuitând şi mai ales revalorizând cu aceeaşi grijă aşa-zisa „epigrafie minoră”

*Philologiques. Hautes Études du Monde Gréco-Romain* 61). Sunt strânse acolo 24 de articole publicate între 1995 şi 2021, toate în franceză (dintre care trei traduse), însoţite de *addenda* şi *corrigenda*, ilustrând varietatea intereselor şi a itinerariului ştiinţific, pe mai multe secţiuni: lumea pontică a cetăţilor, confruntările dintre marile puteri în jurul Mării Negre, societăţi şi religie, Pontul Euxin roman, Marea Neagră şi Asia Mică.

¹⁰ Printre care seriile de *Note de lectură* (în Studii Clasice) şi *Notes épigraphiques* (în Pontica), de origine pippidiană.

¹¹ „Wohltäter des Volkes (εὐεργέται τοῦ δῆμου) in den pontischen Städten der späthellenistischen Zeit”, în M. DREHER (ed.), *Bürgersinn und staatliche Macht. Festschrift für Wolfgang Schuller zum 65. Geburtstag, Konstanz, 2000*, pp. 151–170.

¹² Inclusiv studii consacrate terminologiei: „ΓΡΑΔΟΣ, ΓΡΑΔΙΚΟΣ. Les degrés de la plate-forme de l’autel ou du sarcophage”, în V. NISTOR, D. ZAHARIA (ed.), *Armele Atenei. In honorem Zoe Petre, Bucureşti, 2012*, pp. 195–199; „Quelques remarques sur la terminologie grecque de la tombe dans les inscriptions de Thrace et de Mésie inférieure”, în M.-G. PARISSAKI (ed.), *Thrakika Zetemata* II. *Aspects of the Roman Province of Thrace, Atena, 2013* (Μελετήματα 69), pp. 271–287; „Autour de quelques monuments funéraires de Mésie inférieure: Cyzique, Nicomédie ou les deux à la fois?”, în V. KELES (ed.), *Propontis ve Çevre Kültürleri. Propontis and Surrounding Cultures*, Istanbul, 2020 (*Parion Studies* 3), pp. 147–159.

¹³ „An Actor from Byzantium in a New Epigram from Tomis”, *ZPE*, 178, 2011, pp. 126–134 (cu Chr. Jones); „Une épigramme funéraire d’Orgamè”, în *Histria, histoire et archéologie en mer Noire, Constanţa, 2014* (*Pontica* 47, *Suppl.* 3), pp. 189–198 (cu V. Lungu); „An Epigram for a Sinopean from Tomis”, în G.R. TSETSKHLADZE, S. ATASOY (eds), *Settlements and Necropoleis of the Black Sea and Its Hinterland in Antiquity. Select Papers from the Third International Conference, 'The Black Sea in Antiquity and Tekkeköy: An Ancient Settlement on the Southern Black Sea Coast', 27–29 October 2017, Tekkeköy, Samsun*, Oxford, 2019, pp. 77–81.
cu *defixiones*<fnref n="14" />, *graffiti*<fnref n="15" /> și *instrumentum inscriptum*<fnref n="16" />, printre care proiectilele de praștie (care au dat naștere unei minidiscipline)<fnref n="17" />, toate minuțios exploatate pentru aportul lor istoric.

Într-o zonă de adevărată interferență între epigrafie și arheologie, mai era unul dintre puținii maeștri și inovatori ai amforologiei<fnref n="18" />, o disciplină extrem de exigentă pentru care a fost și ambasador și interpret, precum bunii săi prieteni și colaboratori Niculae Conovici (dispărut în 2005)<fnref n="19" /> și Yvon Garlan (dispărut în 2022). În acest domeniu a lăsat nu numai articole, dar și câteva corpora exemplare – precum teza sa de doctorat despre ștampilele amforice thisiene la Histria<fnref n="20" /> –, monografia despre ștampilele descoperite la Kostadin Češma din vecinătatea viitoarei colonii Deultum (Debelt), în care a inclus prețioase note onomastice<fnref n="21" />, și o altă lucrare terminată în anul morții (vezi mai jos).

Dobrogei, aria sa de predilecție<fnref n="22" /> – pentru că era cu adevărat *Scythicissimus*, pentru a-l cita pe Klaus Hallof, directorul de la *Inscriptiones Graecae*, într-un mesaj pe

<footnote n="14">¹⁴ Primele tăblite de blestem descoperite pe pământul Dobrogei: „Defixiones d'Istros”, *BCH*, 131, 2007, pp. 383–420 (cu C. Chiriac, I. Matei).</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ „Deux inscriptions céramiques de Tomis”, *Studia Classica Serdicensia*, 5, 2016 [M. SLAVOVA, N. ŠARANKOV (eds), *Monuments and Texts in Antiquity and Beyond. Essays for the Centenary of Georgi Mihailov (1915–1991)*], pp. 27–32 (cu C. Chera, V. Lungu).</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ „Poids de Tomis portant des légendes”, *Il Mar Nero*, 9, 2012–2018, pp. 167–253; „Inscriptions grecques sur pierre, timbres amphoriques et autres objets inscrits de la collection «Maria et George Severeanu» du Musée Municipal de Bucarest”, în L. MIHĂILESCU-BÎRLIBA, I. DUMITRACHE (ed.), *Persevera lucere. Studia in memoriam Octaviani Bounegru*, Wiesbaden, 2021 (*Philippika* 155), pp. 173–193 (cu D. Hălmagi și A. Streinu).</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ „Marginalien zu griechisch beschrifteten Schleudergeschossen (I)”, in I. PISO et alii, *Scripta Classica. Radu Ardevan sexagenario dedicata*, Cluj, 2011, pp. 195–199; (II), in D. MĂGUREANU, D. MĂNDESCU, S. MATEI (eds), *Archaeology: Making of and Practice. Studies in Honor of Mircea Babeş at His 70th Anniversary*, Piteşti, 2011, pp. 345–350; (III), in A. PANAITE, R. CĂRJAN, C. CĂPIȚĂ (eds), *Moesica et Christiana. Studies in Honour of Professor Alexandru Barnea*, Brăila, 2016, pp. 489–493; (IV), *EphNap*, 24, 2014, pp. 131–137; „Balles de fronde grecques en pays gète et ailleurs. Sur les traces de Zopyrion dans le bas Danube”, *RA*, 55 (2), 2013, pp. 227–303 (cu C. Chiriac, I. Matei).</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ „Amfore și țigle ștampilate din colecția «Dr. Horia Slobozianu»”, *SCIVA*, 39 (3), 1988, pp. 287–313; „De la concordance chronologique entre les astynomes sinopéens du sous-groupe VI D et les éponymes rhodiens de la période II B”, *Eirene*, 46, 2010, pp. 169–176; „Les timbres amphoriques du remplissage de la fosse sacrée du téménos d’Istros”, în N. BADOUD, A. MARANGOU (éd.), *Analyse et exploitation des timbres amphoriques grecs*, Rennes, 2019, pp. 323–337.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ A. AVRAM, V. LUNGU, M. NEAGU (éd.), *ΦΙΛΙΑΣ ΧΑΡΙΝ. Mélanges à la mémoire de Niculae Conovici, Călărași, 2008* (*Culture et civilisation au Bas Danube* 25), unde a publicat „Une hypothèse sur les «symboles éponymiques» dans le timbrage amphorique hasien” (pp. 39–42).</footnote>

<footnote n="20">²⁰ *Histria VIII. Les timbres amphoriques*. 1. *Thasos*, București-Paris, 1996 (*Corpus international des timbres amphoriques* 1).</footnote>

<footnote n="21">²¹ P. BALABANOV, Y. GARLAN, A. AVRAM (éd.), *Les timbres amphoriques grecs d’Héraclée Pontique et de quelques autres centres de production recueillis dans l’établissement de Kostadin Tchechma près de Debelt (Bulgarie) (première moitié du IVᵉ siècle av. J.-C.)*, Constanța, 2016 (*Pontica* 48–49, *Suppl. 4*).</footnote>

<footnote n="22">²² „Le corpus des inscriptions d’Istros revisité”, *Dacia*, *NS* 51, 2007, pp. 79–132; „Inscriptions d’Istros”, *Dacia*, *NS* 58, 2014, pp. 271–284; „Les plus anciennes inscriptions de Tomis”, *VDI*, 80 (4), 2020, pp. 925–928; „Roman Tomis: Epigraphic Evidence from Augustus to the Severans”, în M. RAYCHEVA, M. STESKAL (eds), *Roman Provincial Capitals under Transition. Proceedings of the International Conference Held in Plovdiv 04.–07. November 2019*, Viena, 2021 (Österreichisches Archäologisches Institut Sonderschriften 61), pp. 61–77.</footnote>
care ni l-a adresat –, i s-au adăugat firesc întreaga coastă vest-pontică sau Pontul Stâng<fnref n="23" /> și nordul Mării Negre<fnref n="24" />, dar și restul țărmurilor pontice. Prilejurile nu au lipsit pentru incursiuni în epigrafia Asiei Mici, precum Bitinia<fnref n="25" />, Pesinunt în Galația – unde îl însoțea în misiunea arheologică pe Gocha Tsetskhladze, ocazie de a publica o nouă scrisoare attalidă, care a stârnit senzație<fnref n="26" /> –, Dorylaion<fnref n="27" /> și în general zona Frigiei, inclusiv pentru inscripții în limba frigiană pentru care căpătase recent o pasiune și avea idei<fnref n="28" /> –, sau a Palmyrei<fnref n="29" /> și îndepărtatei Nubii<fnref n="30" />. În ultima vreme, se ocupase de uluitoarea inscripție în cuneiforme perse din Phanagoria (prilej de a-și însuși o altă limbă a surselor), a cărei importanță istorică a mai avut, din fericire, răgazul s-o reliefeze<fnref n="31" />. Ne mai amintim bucuria cu care ne-a anunțat despre reîntorcerea din Rusia a papirusului de la Callatis (2011), cel mai nordic document grecesc de acest

<footnote n="23">²³ „Zu zwei Inschriften aus Agathopolis”, in K. BOSNAKOV, D. BOTEVA (eds), *Jubilaeus* V. Sbornik v čest na prof. Margarita Tačeva*, Sofia, 2002, pp. 17–22; „Antiochos II Théos, Ptolémée II Philadelphe et la mer Noire”, *CRAI*, 147 (3), 2003, pp. 1181–1213; „Mithridates VI. Eupator und die griechischen Städte an der Westküste des Pontos Euxeinos”, in S. CONRAD et alii, *Pontos Euxeinos. Beiträge zur Archäologie und Geschichte des antiken Schwarzmeer- und Balkanraumes, Manfred Oppermann zum 65. Geburtstag, Langenweißbach, 2006 (Schriften des Zentrums für Archäologie und Kulturgeschichte des Schwarzmeerraumes)* 10), pp. 397–413 (cu O. Bounegru).</footnote>

<footnote n="24">²⁴ „Ein neuer Stratege des Königs Mithridates VI. Eupator im Taurischen Chersonesos”, *Izvestija na Narodnija Muzej Burgas*, 4, 2002 (*Studia in honorem Ivani Karayotov*), pp. 69–73; „Sur la date du traité entre Pharnace et Chersonèse taurique”, in J.-Chr. COUVENHES (éd.), *La symmachia comme pratique du droit international dans le monde grec, d’Homère à l’époque hellénistique*, Besançon, 2016 (*DHA Suppl.* 16), pp. 213–237.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ „Inschriften von Nikaia und Nikomedia aus dem Reisebericht von Botho Graef (1889)”, *AM*, 121, 2006, pp. 263–280 (cu O. Bounegru).</footnote>

<footnote n="26">²⁶ „Some Remarks on Newly Published Inscriptions from Pessinus”, *AWE*, 11, 2012, pp. 271–276; „A New Attalid Letter from Pessinus”, *ZPE*, 191, 2014, pp. 151–181; „New Inscriptions from Pessinus and the Neighbouring Area”, in G.R. TSETSKHLADZE (ed.), *Pessinus and Its Regional Setting, II (Work in 2009–2013)*, Leuven/Paris/Bristol (CT), 2019 (*Colloquia Antiqua* 22), pp. 351–382 (cu G.R. Tsetskhladze); „New Doorstones from Pessinus”, in aceeași culegere, pp. 383–409 (cu S. Avram).</footnote>

<footnote n="27">²⁷ „Propriétaires et citoyens à Dorylaion: enquête sur les citoyens romains et les villages sur le territoire”, in Fr. LEROUXEL, A.-V. PONT (éd.), *Propriétaires et citoyens dans l’Orient romain*, Bordeaux, 2016 (*Scripta Antiqua* 84), pp. 87–110.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ „La «règle d’or» de la morale sur une építaphe de Phrygie”, in T.N. JACKSON, I.G. KOVALOVA, G.R. TSETSKHLADZE (eds), *Gaudeamus igitur. Studies to Honour the 60th Birthday of A.V. Podossinov*, Moscova, 2010, pp. 29–32; „Ein Altar aus Nakoleia und seine griechisch-phrygischen Inschriften”, *Gephyra*, 12, 2015, pp. 199–229; „Zur Bezeichnung des Grabes und der Grabanlagen im Phrygischen”, in B. TAKMER, E.N. AKDOGU ARCA, N. GÖKALP ÖZDIL (eds), *Vir doctus Anatolicus. Studies in Memory of Sencer Şahin. Sencer Şahin Anısına Yazılar*, Istanbul, 2016 (*Philia Suppl.* 1), pp. 122–133; „A Newly Discovered Old Phrygian Inscription from Şarhöyük (Dorylaion)”, *AWE*, 18, 2019, pp. 231–237 (cu M. Bilge Baştürk).</footnote>

<footnote n="29">²⁹ „Inscription funéraire byzantine de Palmyre”, *StCl*, 37–39, 2001–2003, pp. 245–249.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ „A New Inscription from Tafa (Lower Nubia)”, *Eirene*, 51, 2015, pp. 235–238 (cu M. Dufková).</footnote>

<footnote n="31">³¹ „Les Perses en mer Noire à l’époque de Darius Ier: nouveaux documents et nouvelles interprétations”, *Dacia, NS* 62–63, 2018–2019, pp. 169–198 (= „Persy v Pričernonom’e: novye dokumenty i novye interpretacii”, *Aristej/Aristeas*, 21, 2020, pp. 40–88); „519 BC: Persians Occupy the North Pontic Coast”, in J. BOARDMAN, J. HARGRAVE, A. AVRAM, A. PODOSSINOV (eds), *Connecting the Ancient West and East. Studies Presented to Prof. Gocha R. Tsetskhladze*, I, Leuven/Paris/Bristol (CT), 2022 (*Monographs on Antiquity* 8), pp. 75–108.</footnote>
fel descoperit până acum, despre care vorbisem deseori, nesperând regăsirea lui după
mai mult de o jumătate de veac de la descoperirea sa în 1959, cu doar câțiva ani
înaintea faimosului papirus de la Derveni<fnref n="32" />.

Lucrările publicate ilustrează cu precădere epigrafia, în toate amănuntele ei,
din epoca arhaică până la sfârșitul Antichității târzii, dar finalitatea era întotdeauna
analiza istorică, pe urmele lui D.M. Pippidi și L. Robert, folosind deopotrivă sursele
literare, inscripțiile și datele arheologice spre înțelegerea societăților din trecut, ceea
ce constituie definiția adevăratului istoric. Cu aceeași stăruință s-a ocupat de:
colonizarea greacă în Marea Neagră și în alte părți ale Mediteranei, aducând o
înțelegere mai nuanțată a unor fenomene mult dezbătute în ultimele decenii<fnref n="33" />;
teritoriile cetăților grecești din Sciția Mică, reînnoind interesul pentru întinderea și
exploatarea lor<fnref n="34" />; istoria politică, economică și culturală a acestor poleis, în cea mai
buna tradiție pippidiană, lăsând în urma sa o serie întreagă de sinteze greu de înlocuit<fnref n="35" />;
instituțiile, cultele și asociațiile pontice, îmbinând erudiție și sinteză, de care numai

<footnote n="32">³² Vezi un studiu preliminar: R. JANKO, S. M. COLESNIUC, M. IONESCU, I. PĂSLARU, „Excavating and Conserving Europe’s Oldest Books: A Papyrus from Mangalia on the Black Sea (P. Callatis 1)”, AJA, 125, 2021, pp. 65–89.</footnote>

<footnote n="33">³³ „Le rôle des époikoi dans la colonisation grecque en mer Noire: quelques études de cas”, *Pallas*, 89, 2012, pp. 197–215; „Héraclée du Pont et ses colonies pontiques: antécédents milésiens (?) et empreinte mégarienne”, în M. LOMBARDO, F. FRISONE (ed.), *Colonie di colonie: le fondazioni sub-coloniali greche tra colonizzazione e colonialismo. Atti del Convegno Internazionale (Lecce, 22–24 giugno 2006)*, Galatina, 2009, pp. 209–227.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ „Das histrianische Territorium in griechisch-römischer Zeit”, in P. ALEXANDRESCU, W. SCHULLER (Hrsg.), *Histria. Eine Griechenstadt an der rumänischen Schwarzmeerküste*, Konstanz, 1990 (*Xenia* 25), pp. 9–43; „Untersuchungen zur Geschichte des Territoriums von Kallatis in griechischer Zeit”, *Dacia*, *NS* 35, 1991, pp. 103–137; „Les territoires d’Istros et de Callatis”, in A. STAZIO, S. CECCOLI (ed.), *Problemi della chora coloniale dall’Occidente al Mar Nero. Atti del quarantesimo convegno di Studi sulla Magna Grecia, Taranto, 29 settembre-3 ottobre 2000*, Taranto, 2001, pp. 593–632; „The Territories of Istros and Kallatis”, in P. GULDAGER BILDE, V.F. STOLBA (eds), *Surveying the Greek Chora. Black Sea Region in a Comparative Perspective*, Aarhus, 2006 (*Black Sea Studies* 4), pp. 59–80; „Das Territorium von Istros in archaischer Zeit”, in J. COBET et alii, *Frühes Ionien. Eine Bestandsaufnahme. Panionion-Symposium Güzelçamlı 26. September-1. Oktober 1999*, Mainz, 2007 (*Milesische Forschungen* 5), pp. 487–497.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ „Les cités grecques de la côte ouest du Pont-Euxin”, în M.H. HANSEN (ed.), *Introduction to an Inventory of Poleis, Copenhagen, 1996 (Acts of the Copenhagen Polis Centre 3)*, pp. 288–316; „Coloniile grecești din Dobrogea”, în *Istoria românilor*, I, București, 2001, pp. 533–557, 571–634 (2010², pp. 561–585, 599–666); „Histria”, în D.V. GRAMMENOS, E.K. PETROPOULOS (eds), *Ancient Greek Colonies in the Black Sea*, I, Salonic, 2003, pp. 279–340; „Kallatis”, în D.V. GRAMMENOS, E.K. PETROPOULOS (eds), *Ancient Greek Colonies in the Black Sea* 2, I, Oxford, 2007 (BAR IS 1675), pp. 239–286; „The Black Sea Area”, în M.H. HANSEN, Th.H. NIELSEN (eds), *An Inventory of Archaic and Classical Poleis*, Oxford, 2004, pp. 924–973 (cu G. Tsetskhladze), și „The Propontic Coast of Asia Minor”, în aceeași culegere, pp. 974–999; „Istros, la Thrace et les Perses à l’époque de Darius”, în L. GALLO, B. GENITO (ed.), „Grecità di frontiera”. *Frontiere geografiche e culturali nell’evidenza storica e archeologica. Atti del Convegno Internazionale, Università degli Studi di Napoli, L’Orientale*, Napoli, 5-6 giugno 2014, Alessandria, 2017, pp. 1–25; „Sur un possible koinon des cités du Pont Gauche à l’époque hellénistique”, în G.R. TSETSKHLADZE (ed.), *Ionians in the West and East. Proceedings of an International Conference, Ionians in the East and West*. *Museu d’Arqueologia de Catalunya-Empüries, Empúries/L’Escala, Spain, 26-29 October, 2015*, Leuven/Paris/Bristol (CT), 2022 (*Colloquia Antiqua* 27), pp. 764–771.</footnote>
marii savanți sunt capabili³⁶; legăturile cetăților vest-pontice (sau pontice în general) cu populațiile indigene înconjurătoare³⁷ și cu restul lumii grecești, trecând prin Propontida înspre spațiile egean și mediteranean³⁸; tratatele acestor *poleis* cu Roma, pornind de la monografia consacrată fragmentarului *foedus* dintre Roma și Callatis (*ISM* III 1), pe care l-a studiat de atâtea ori³⁹, aplecându-se asupra modurilor diferite

³⁶ „Les cultes de Callatis et l’oracle de Delphes”, *REG*, 108, 1995, pp. 7–23 (cu Fr. Lefèvre); „Un règlement sacré de Callatis”, *BCH*, 119, 1995, pp. 235–252; „Les calendriers de Mégare et de ses colonies pontiques”, în O. LORDKIPANIDZE, P. LÉVÊQUE (éd.), *Religions du Pont-Euxin, Actes du VIIIᵉ symposium de Vani (Colchide), septembre 1996*, Paris, 1999, pp. 25–31; „Der dionysische thiasos in Kallatis. Organisation, Repräsentation, Funktion”, în U. EGEŁHAAF-GAISER, A. SCHÄFER (Hrsg.), *Raum und Gruppe. Religiöse Vereine in der römischen Antike. Untersuchungen zu Ordnung, Ritual und Raumordnung*, Tübingen, 2002, pp. 69–80; „An Istrian Dedication to Leto”, în P.G. BILDE, J.M. HÖTE, V.F. STOLBA (eds), *The Cauldron of Ariantas. Studies Presented to A.N. Ščeglov on the Occasion of his 70th Birthday*, Aarhus, 2003 (*Black Sea Studies* 1), pp. 87–91; „Die apollinische Trias von Histria”, în R. BOL, U. HÖCKMANN, P. SCHOLLMEYER (Hrsg.), *Kult(ur)kontakte. Apollon in Milet-Didyma, Histria, Myus, Naukratis und auf Zypern*. Akten der Table Ronde in Mainz vom 11.–12. März 2004, Rahden/Westf., 2008 (*Internationale Archäologie* 11), pp. 107–144 (cu I. Bîrzescu și K. Zimmermann); „Épigraphie et histoire religieuse: le culte de Léto dans les cités de la mer Noire”, în Á. MARTÍNEZ FERNÁNDEZ (ed.), *Estudios de Epigrafía Griega*, La Laguna, 2009, pp. 305–313; „Newly Published Documents Concerning Cult Associations in the Black Sea: Some Remarks”, în V. GABRIELSEN, Chr.A. THOMSEN (eds), *Private Associations and the Public Sphere. Proceedings of a Symposium Held at the Royal Danish Academy of Sciences and Letters, 9–11 September 2010*, Copenhagen, 2015, pp. 122–135; „Tomos, le héros fondateur de Tomis”, *Pontica*, 51, 2018, pp. 453–466; „Nouveaux documents sur les cultes égyptiens à Tomis”, *Aristonothos*, 15, 2019 (P. SCHIRRIPA [ed.], *Greci e Romani sulle sponde del Mar Nero*), pp. 61–76 (cu D. Hălmagi); „Le décret accompagnant le règlement de Tomis sur la vente de la prêtrise des Dieux de Samothrace (LGS II 84 = I. Tomis 1)”, *Fortunatae*, 32 (1), 2020, pp. 15–22 (cu D. Hălmagi); „De aliquot collegiis Tomitanorum eorumque «saluatoribus»”, în I. MUNTEANU, S. NICOLAE (ed.), *Miscellanea philologica Graeca et Latina in honorem Floriae Bechet, magno cum gaudio gratiaque*, Bucureşti, 2021, pp. 38–43.

³⁷ „Bemerkungen zu den Mariandynern von Herakleia am Pontos”, *StCl*, 22, 1984, pp. 19–28; „Gedanken über den thrakisch-geto-dakischen Adel”, *StCl*, 26, 1989, pp. 11–25; „Beziehungen zwischen Griechen und Geten im archaischen Histria”, *StCl*, 27, 1991, pp. 19–30 (= „Modes de contacts entre Grecs et Gêtes à Histria à l’époque archaïque”, în O. LORDKIPANIDZÉ, P. LÉVÊQUE [éd.], *Sur les traces des Argonautes, Actes du VIᵉ symposium de Vani (Colchide), 22–29 septembre 1990*, Besançon, 1996, pp. 241–251); „The Getae. Selected Questions”, în G.R. TSETSKHLADZE (ed.), *The Black Sea, Greece, Anatolia and Europe in the First Millennium BC (Mélanges Jan Bouzek)*, Leuven/Paris/Walpole (MA), 2011 (*Colloquia Antiqua* 1), pp. 61–75; „Les premiers peuples germaniques sur le Bas Danube. Autour du décret SEG 52, 724”, în B. VIRGILIO (ed.), *Studi ellenistici, XXIX, Pisa/Roma*, 2015, pp. 27–76; „Aspects de la colonisation des Daces au sud du Danube par les Romains”, *Aristonothos*, 9, 2015 (P. SCHIRRIPA [ed.], *I Traci tra geografia e storia*), pp. 143–159.

³⁸ „Les étrangers dans la diplomatie des cités grecques de la mer Noire (époques hellénistique et impériale)”, *CCG*, 23, 2012, pp. 181–194; „Cyzique et la mer Noire”, în M. SÈVE, P. SCHLOSSER (éd.), *Cyzique, cité majeure et méconnue de la Propontide antique*, Metz, 2014, pp. 225–251; „La mer Noire et la Méditerranée: quelques aspects concernant la mobilité des personnes”, în V. COJOCARU, A. ÇOSKUN, M. DANA (eds), *Interconnectivity in the Mediterranean and Pontic World during the Hellenistic and Roman Periods. Proceedings of the International Symposium (Constanța, July 8–12, 2013)*, Cluj, 2014 (*Pontica et Mediterranea* 3), pp. 99–132.

³⁹ Der Vertrag zwischen Rom und Kallatis. Ein Beitrag zum römischen Völkerrecht, Amsterdam, 1999 (*Schwarzmeer-Studien* 7); „Zu Roms Verträgen mit Knidos und Mytilene”, *StCl*, 34–36, 1998–2000, pp. 69–78; „Le traité et sa publication: serments, tables de bronze et copies affichées sur des stèles”, *CCG*, 20, 2009, pp. 211–232.
de acomodare cu stăpânirea romană⁴⁰; problema colonatului, a sclaviei și a altor forme de dependență, cu o înțelegere mai nuanțată, întemeiată pe sporirea datelor epigrafice⁴¹; pasiunea pentru prosopografie, încununată de monumentala prosopografie pontică, un model al genului⁴², dar și curiozitatea pentru fenomene de mobilitate⁴³ și studii punctuale sau generale de onomastică, deopotrivă greacă și de factură indigenă,

⁴⁰ „P. Vinicius und Kallatis. Zum Beginn der römischen Kontrolle der griechischen Städte an der Westküste des Pontos Euxeinós”, în G.R. TSETSKHLADZE (ed.), *The Greek Colonisation of the Black Sea Area. Historical Interpretation of Archaeology*, Stuttgart, 1998 (Historia Einzelschriften 121), pp. 115–129; „Les ciues Romani consistentes de Scythie mineure: état de la question”, în R. COMPATANGELO-SOUSSIGNAN, Chr.-G. SCHWENTZEL (éd.), *Étrangers dans la cité romaine. Actes du Colloque de Valenciennes (14–15 octobre 2005)*, „Habiter une autre patrie”: des incolae de la République aux peuples fédérés du Bas-Empire, Rennes, 2007, pp. 91–109; „Un nuovo patronus della città di Callatis: Cn. Cornelius Lentulus Augur”, *Il Mar Nero*, 7, 2007–2009, pp. 167–177 (cu M. Ionescu); „La «seconde fondation» des cités du Pont Gauche: rupture et continuité”, în Th. CASTELLI, Chr. MÜLLER (éd.), *De Mithridate VI à Arrien de Nicomédie: changements et continuités dans le bassin de la mer Noire entre le 1er s. a.C. et le 1er s. p.C.* Actes du colloque de Paris Nanterre, 2 et 3 mars 2018, Bordeaux, 2022 (Scripta Antiqua 166), pp. 109–120.

⁴¹ „Das Problem der Entstehung des Kolonats in Italien am Ende der Republik und zu Beginn des Kaiserreiches”, *RHR*, 21 (1), 1982, pp. 27–42; „Zur Rentabilität der Kolonenarbeit in der römischen Landwirtschaft”, *StCI*, 23, 1985, pp. 85–99; „Some Thoughts about the Black Sea and the Slave Trade before the Roman Domination (6th–1st Centuries BC)”, în V. GABRIELSEN, J. LUND (eds), *The Black Sea in Antiquity. Regional and Interregional Economic Exchanges*, Aarhus, 2007 (Black Sea Studies 6), pp. 239–251; „Une question d’identité dans le monde colonial: «ethniques» et faux «ethniques» des esclaves en provenance de ou arrivés dans la région de la mer Noire”, în M. COSTANZI, M. DANA (éd.), *Une autre façon d’être Grec. Interactions et productions des Grecs en milieu colonial. Actes du colloque international organisé à Amiens (Université de Picardie Jules Verne/TRAME) et Paris (ANHIMA)*, 18–19 novembre 2016, Leuven/Paris/Bristol (CT), 2020 (Colloquia Antiqua 26), pp. 33–57; „Quelle place pour l’esclavage dans les cités pontiques?”, în S. MAILLOT, J. ZURBACH (éd.), *Statuts personnels et main-d’œuvre en Méditerranée hellénistique*, Clermont-Ferrand, 2021, pp. 93–119.

⁴² „L’Égypte lagide et la mer Noire: approche prosopographique”, în A. LARONDE, J. LECLANT (éd.), *Colloque „La Méditerranée d’une rive à l’autre: culture classique et cultures périphériques”*. Actes, Paris, 2007 (Cahiers de la Villa „Kérylos” 18), pp. 127–153; „Remarques sur la prosopographie externe des Héracléotes du Pont”, în I. KARAYOTOV (ed.), *Mesemvria Pontica. International Seminar, Nessebar, May 28–31, 2006. Studia in honorem Professoris Vasil Gyuselev, Burgas, 2008 (Bulgaria Medii Aevi 6–7)*, pp. 87–114; „Pour une prosopographie externe des ressortissants du Pont-Euxin”, ACSS, 17, 2011, pp. 1–23; „Contribution à la prosopographie externe des cités grecques et des peuples indigènes du nord et de l’est du Pont-Euxin”, în A. HERMARY, G.R. TSETSKHLADZE (eds), *From the Pillars of Hercules to the Footsteps of the Argonauts (Mélanges Jean-Paul Morel)*, Leuven/Paris/Walpole (MA), 2012 (Colloquia Antiqua 4), pp. 279–313; *Prosopographia Ponti Euxini externa*, Leuven/Paris/Walpole (MA), 2013 (Colloquia Antiqua 8).

⁴³ „Les Bithyniens en Thrace, en Mésie inférieure et dans le Pont Nord à l’époque impériale”, în H. BRU, G. LABARRE (éd.), *L’Anatolie des peuples, des cités et des cultures (IIe millénaire av. J.-C. – Ve siècle ap. J.-C.)*. Colloque international de Besançon – 26–27 novembre 2010, I (Autour d’un projet d’atlas historique et archéologique de l’Asie Mineure. Méthodologie et prospective), Besançon, 2013, pp. 111–132; „A Few Remarks on the Naukleroi of the Cities on the Southern Shore of the Black Sea during the Imperial Period”, în D. BRAUND, V.F. STOLBA, U. PETER (eds), *Environment and Habitation around the Black Sea*, Berlin/Boston, 2021, pp. 335–343.
îndeosebi pentru antroponimele paflagoniene și frigiene, pentru care ar mai fi avut atâtea de spus<fnref n="44" />.

Tout bien considéré, precum obișnuia să scrie în ultima vreme în articolele sale, Alexandru Avram mai este de prețuit pentru continuarea seriei ISM (Inscriptiones Scythiae Minoris) într-o limbă de circulație, franceza, cum aștepta dintotdeauna comunitatea internațională – după cum ceruse de mai multe ori Louis Robert, și cum nu-i fusese îngăduit lui Dionisie M. Pippidi<fnref n="45" /> –, fiind unul dintre ultimii apărători și exponenți de marcă ai francofoniei în România și pe plan internațional.

La începutul lui august 2021, cu numai o lună înainte de pensionare, Alexandru Avram aștepta încetarea activității pedagogice<fnref n="46" /> – pentru care avea chemare, contopind seriozitate și bunăvoință – pentru a se putea consacra exclusiv publicațiilor în șantier sau preconizate. Avea deja o operă deopotrivă întinsă și importantă, dar următoarele decenii erau menite apariției unor lucrări de anvergură. Ca o încununare a strădaniilor pe tărâmul epigrafiei grecești din Dobrogea românească, urma să finalizeze fasciculele din Inscriptiones Graecae despre Scythia Minor (IG, X.3.3), aflate într-un stadiu avansat de redactare direct în limba latină, privitoare la cele trei mari cetăți grecești, Callatis<fnref n="47" />, Tomis și Histria<fnref n="48" />, după ce realizase cu migală corpus-ul callatian (ISM, III)<fnref n="49" /> și dirijase binevenitul și voluminosul supliment al inscripțiilor tomitane (ISM, VI.2)<fnref n="50" />, ambele în franceză. Publicarea ștampilelor amforce din diferite centre de producție, descoperite de-a lungul timpului la Histria, era prevăzută în seria omonimă<fnref n="51" />. Mai urma valorificarea săpăturilor din ultimele decenii de pe șantierul

<footnote n="44">⁴⁴ „Zu den Personennamen von Herakleia am Pontos”, AUB. Istorie, 45, 1996, pp. 17–26; „Sur quelques noms d’Apollonia du Pont”, în R.W.V. CATLING, F. MARCHAND (eds), Onomatologos. Studies in Greek Personal Names Presented to Elaine Matthews, Oxford, 2010, pp. 368–380; „Indigenous Names in Heraclea Pontica”, în R. PARKER (ed.), Personal Names in Ancient Anatolia, Oxford, 2013 (Proceedings of the British Academy 191), pp. 51–62; „Paphlagonian Notes”, AWE, 17, 2018, pp. 65–81; „Phrygian Personal Names in Phrygian Inscriptions”, în G.R. TSETSKHLADZE (ed.), Phrygia in Antiquity: From the Bronze Age to the Byzantine Period. Proceedings of an International Conference, „The Phrygian Land over Time: From Prehistory to the Middle of the 1st Millenium AD”, Held at Anadolu University, Eskişehir, Turkey, 2nd–8th November, 2015, Leuven, 2019 (Colloquia Antiqua 24), pp. 305–349; „Sur une famille de noms paphloniens attestés dans le royaume du Bosphore”, în M.D. BUHARIN (ed.), Pamjati Sergeja Remiroviča Tohtas’eva (1957–2018), Moscova, 2019 (Scripta Antiqua 8), pp. 211–219.</footnote>

<footnote n="45">⁴⁵ Seria omoloagă Inscriptiones Daciae Romanae (IDR) continuă tot în franceză prin strădania lui Ioan Piso (Cluj).</footnote>

<footnote n="46">⁴⁶ Se mai cuvine menționat faptul că a publicat două manuale pentru concursurile de CAPES și agrégation din Franța: Économies et sociétés, Grèce ancienne, 478–88. Neuilly, 2007 (în colaborare); Les diasporas grecques du VIIIe siècle à la fin du IIIe siècle av. J.-C., Paris, 2012.</footnote>

<footnote n="47">⁴⁷ Fasciculul Callatis et ager Callatianus etc. (IG, X.3.3.1), cvasi-terminat, a fost publicat în 2022, după ultimele verificări făcute de Klaus Hallof și Dragoș Hălmagi.</footnote>

<footnote n="48">⁴⁸ Fasciculele referitoare la Tomis și Histria, în stare avansată de completare în clipa morții, vor fi realizate de Klaus Hallof și Dragoș Hălmagi.</footnote>

<footnote n="49">⁴⁹ Inscriptions grecques et latines de Scythie Mineure, III. Callatis et son territoire, București/ Paris, 1999.</footnote>

<footnote n="50">⁵⁰ Inscriptions grecques et latines de Scythie Mineure, VI. Suppléments, fasc. 2: Tomis et son territoire, București/Paris, 2018 (împreună cu M. Bărbulescu și L. Buzoianu).</footnote>

<footnote n="51">⁵¹ Tocmai terminase volumul consacrat ștampilelor rodiene (Histria VIII.3, apărut postum), folosind și observațiile prietenului dispărut Niculae Conovici, după ce publicase în 1996 ștampilele thasiene descoperite pe același sit. Un discipol francez, Thibaut Castelli, va continua această direcție amforologică.</footnote>
histrian<fnref n="52" />. În legătură directă cu acestea, pregătea ediția comentată a „caietelor Lambrino” despre săpăturile interbelice de la Histria, manuscrise redescoperite în mod miraculos pe vremea când ajungea la Paris<fnref n="53" />.

Cu o judecată mereu dreaptă, ilustrând, precum obişnuiau decretele civice, o viață vrednică prin vorbă şi faptă (λέγων καὶ πράσσων), el rămâne un model de neatins, dar un exemplu de urmat; pentru a-l cita pe Strabon, el se numără, în domeniul studiilor clasice, printre ἄνδρες ἀξιόλογοι / ἄξιοι μνήμης κατὰ παιδείαν. Numele îi era preţuit de savanţii mai vârstnici care-i supravieţuiesc, de colegii de generaţie, dar şi de cei mai tineri, formaţi sau influenţaţi de el, a căror admiraţie sporea atunci când, după cunoaşterea operei, îl întâlneau de visu şi purtau un dialog care va stărui în amintiri. În august 2021, mesaje încărcate de durere şi de emoţie au curs din Franţa şi din toată lumea, inclusiv de la cei care nu l-au cunoscut, dar îi apreciau scrierile. El lasă imaginea de neşters a unui savant cu har pedagogic, iubit şi preţuit de elevi, cu discipoli în România, Franţa, Italia şi alte ţări, care a modelat vocaţii, voluntar sau involuntar. Temerea noastră este că rolul jucat în revigorarea studiilor pontice şi uşurinţa cu care dispărutul excela în diferite câmpuri ale Antichităţii vor rămâne ignorate sau nedeplin înţelese în ţara sa de origine.

Moartea năprasnică l-a surprins la Histria, între manuscrise terminate sau în curs de cizelare, după ce întâlnise sau urma să vadă prieteni şi elevi, când, după cei doi încercaţi ani de pandemie, putuse reveni în ţară pentru şantierul său dintotdeauna şi pentru obişnuitele verificări de peste vară. În iunie 1927, ştirea „Pârvan est mort” descumpănea români şi occidentali deopotrivă. În august 2021, vestea că „Alexandru Avram a murit” a şocat pe toţi iubitorii antichităţilor clasice. În faţa durerii pricinuite de o pierdere cu adevărat ireparabilă, cuvintele sunt de prisos. Omul care era, în sensul cu adevărat umanist, a plecat dintre noi, dar opera sa dăinuie. Nu există vreun monument funerar la care apropiaţii să se poată reculege, dar de fiecare dată când vom deschide şi folosi o carte sau un articol din multele publicate, sau atunci când din pământul Dobrogei va mai răsări o inscripţie, ne vom aminti, cu strângere de inimă, cine a fost Alexandru Avram, câtă cunoaştere a dovedit şi câtă ar mai fi putut zămisli.

<footnote n="52">⁵² A. Avram contribuise în diferite moduri, inclusiv pentru revizuirea ansamblului, la volumul editat de P. ALEXANDRESCU, *Histria* VII. *La Zone Sacrée d’époque grecque*, Bucureşti/Paris, 2005. Mai vezi A. AVRAM, I. BÎRZESCU, „Fouilles récentes dans la Zone Sacrée d’Istros”, în P. BURGUNDER (éd.), *Histoire, historiographie et sites archéologiques du bassin de la mer Noire*, Lausanne, 2012 (Études de Lettres 290), pp. 279–310. Această direcţie va fi firesc continuată de Iulian Bîrzescu.</footnote>

<footnote n="53">⁵³ „Scarlat et Marcelle Lambrino: notes inédites sur les fouilles d’Histria (1928-1940) récemment retrouvées”, *Dacia*, NS 46-47, 2002-2003, pp. 185-188; cu acelaşi titlu, *CRAI*, 148 (2), 2004, pp. 705-709.</footnote>
FAREWELL TO ALEXANDRU

James HARGRAVE

University of Durham
afcoltd@btinternet.com

I said farewell to Alexandru on a sunny Sunday lunchtime at a small station in Mid Wales as he and Suzana boarded a train for Birmingham, thence London, an invitation to Le Mans ringing in my ears. That was in April 2018: how little could we know what the future held. I never saw Le Mans, I never saw Alex again – I recently saw Suzana. They had been to stay with Gocha Tsetskhladze at his large house in Llandrindod Wells and, as ever, I was a willing conscript as travel planner and driver for the visit – the previous days had seen us visit the National Library of Wales in Aberystwyth and take a ride on a preserved steam train.

There was a lighter side to Alex, but he was a true academic and scholar: his work was all. Nothing would really interfere, apart from a glass or two of beer. I had met him a number of times previously, though in passing. We really got to know each other in Constanța (and Histria) in 2017 at the Black Sea Congress (suitably based in the Oxford Hotel): we were, with Gocha, the editors of the proceedings and organizers, especially Alex, of the event itself. I was also putting forward the idea of a Festschrift for Gocha in which Alex would be one of the main editors. We also talked of King Michael, two of whose daughters were the first Romanians (should that be Roumanians?) I had met, long before.

From time to time, I would edit Alex's (very good) English; he would edit French (and German) for me.

In contemplating Alex (and Gocha) my thoughts turn to the words of W.S. Gilbert in *HMS Pinafore*, written almost a century and a half ago, to describe the kind of polished performer who was, then as now, their antithesis – the reason that they got on so well together is that both were serious, dedicated and focused, thus with no time for academic politics and little time (fully reciprocated) for the placemen who embraced it. As the Rt Hon. Sir Joseph Porter, KCB, sings:

> I polished up that handle so carefully that now I am the Ruler of the
> Queen's Navy! ... I always voted at my party's call and I never thought of
> thinking for myself at all. I thought so little, they rewarded me by making me
> the Ruler of the Queen's Navy!

The glittering prizes, awarded by the usual suspects (the academic machine –
or do I mean 'machine-academics'?), may have escaped them, but not the high regard
of their true peers, scholars of equal seriousness, whose profound esteem they enjoyed and who remain loyal upholders of their legacy. Thus, I find these words appropriate:

> The only guide to a man is his conscience; the only shield to his memory is the rectitude and sincerity of his actions. It is very imprudent to walk through life without this shield, for we are so often mocked by the failure of our hopes and the upsetting of our calculations; but with this shield, however the fates may play, we march always in the ranks of honour<fnref n="1" />.

And some comments on A.I. Doyle, an old friend of mine, also strike home:

> [A] ... life lived unstintingly and unsparingly in the service of scholarship, not simply through his many publications, but also through the generosity with which he shared his knowledge and the fruits of his researches with others. ... His knowledge was always at the disposal of the enquiring student. ... always courteous in delivering correction, and almost always right<fnref n="2" />.

I have an image of the perfect Afterlife: Alex and Gocha are drinking and smoking, both deep in conversation with Minns, Rostovtzeff, Pârvan and Filov, to name but a few.

<footnote n="1">¹ Winston S. Churchill, eulogy for Arthur N. Chamberlain, 12 November 1940.</footnote>

<footnote n="2">² *The Library* 18.3 (2018), pp. 376–381.</footnote>
<figure><img src="image_6.png" /><figcaption>Histria, în timpul practicii arheologice cu studenții, între anii 2010 și 2012</figcaption></figure>
<figure><img src="image_7.png" /><figcaption>Praga, 2015, cu arheologul Gocha Tsetskhladze (foto: Suzana Avram)</figcaption></figure>

<figure><img src="image_8.png" /><figcaption>Împreună cu arhitectul Dinu Teodorescu, la Histria (2008)</figcaption></figure>
<figure><img src="image_9.png" /><figcaption>Histria, august 1988. În rândul din spate, în picioare, de la stânga la dreapta: Mircea Angelescu, Alexandru Avram, Marian Ciucă, Octavian Bounegru, Vlad Niculescu, Konrad Zimmermann, copiii Gregor şi Anne Zimmermann, Alexandru Bounegru; în rândul din faţă, aşezaţi: Petre Alexandrescu, Catrinel Domăneanţu, Monica Mărgineanu-Cârstoiu, Regine Zimmermann, Anişoara Simion, Crişan Muşeţeanu, Alexandru Suceveanu (Arhiva Petre Alexandrescu, lectura: Vlad Alexandrescu)</figcaption></figure>

<figure><img src="image_10.png" /><figcaption>Histria, august 1981. În rândul de sus, de la stânga la dreapta: Gheorghe Papuc, Alexandru Suceveanu (în picioare), Catrinel Domăneanţu, Vlad Nistor, Alexandru Avram, Tiberiu (student) (aşezaţi), Octavian Bounegru, Virgil Lungu (în picioare); mai în faţă, aşezaţi: un student, Pierre şi Catherine Dupont, Maria Coja, Vlad Alexandrescu, paznicul Angheluş Dragomir, Maria Alexandrescu Vianu, Petre Alexandrescu, ? (foto: K. Zimmermann; Arhiva Petre Alexandrescu, lectura: Vlad Alexandrescu)</figcaption></figure>
SCRISOAREA LUI DIMITRIE CANTEMIR
CĂTRE IEREMIA CACAVELAS: O ÎNCERCARE
ÎN FILOSOFIA CUNOAȘTERII

Vlad ALEXANDRESCU

Universitatea din București
valexandrescu@gmail.com

**Résumé** : En complément aux démarches historiennes, consistant à lire la lettre-envoi de Démètre Cantemir à Jérémie Cacavélas, accompagnant son ouvrage *Sacro-sanctae scientiae indepingibilis imago*, comme une source documentant les vicissitudes essuyées par le prince dans sa jeunesse, l'auteur en propose une lecture en termes d'autobiographie intellectuelle, plus particulièrement dans la problématique de la théorie de la connaissance. Suivant rigoureusement le cheminement tracé par Cantemir, il en identifie les sources philosophiques dans les textes platoniciens, néo-platoniciens et dans la tradition de ceux-ci allant de Pseudo-Denys à Marsile Ficin.

**Mots-clés** : Raison, intellect, amour, Plotin, Pseudo-Denys

**Cuvinte-cheie:** Rațiune, intelect, iubire, Plotin, Pseudo-Dionisie Areopagitul

În ajunul publicării traducerii românești a lucrării de tinerețe *Sacro-sanctae scientiae indepingibilis imago*, care nădăjduiesc să fie un eveniment în reevaluarea culturii filosofice și a pregătirii teologice a principelui Literelor românești din modernitatea timpurie, nu este poate de prisos să mai aruncăm o privire asupra singurului document care atestă încheierea acestei lucrări, anume scrisoarea însoțitoare a lui Dimitrie Cantemir către Ieremia Cacavelas, învățătorul său<fnref n="1" />.

Sursă importantă pentru datarea întregii lucrări, scrisoarea conține nu numai informații despre contextul redactării acesteia, ci și o cheie a înțelegerii întregului demers teologo-filosofic propus de Principe, cu atât mai prețioasă cu cât decriptarea ei presupune o bună cunoaștere a problematicii întregii lucrări.

Într-o tonalitate afectivă, scrisoarea deschide pentru început mai multe ferestre către intimitatea personală și intelectuală a tânărului principe. În dialogul pe care îl inițiază (de fapt, îl continuă) cu învățătorul său, nu întâmplător prima figură evocată este cea a tatălui său „de preapioasă amintire” (*piae memoriae*), pe care îl zugrăvește ca

<footnote n="1">¹ Articol redactat în cadrul proiectului de cercetare PN-III-P4-ID-PCE-2020-0887, finanțat de CNCS-UEFISCDI.</footnote>
fiind însuflețit de dorința adâncă și anxioasă de a-l face pe fiul său Dimitrie să deprindă, sub îndrumarea lui Cacavelas, „primele noțiuni ale Literelor” (prima literarum rudimenta). Potrivit lui Dimitrie, Constantin Cantemir făcea, în acel timp, vizite „aproape în fiecare zi, de câte trei și patru ori” (singulis fere diebus ter quaterque) în sala de studiu în care învățătorul și elevul lucrau, sală pe care Dimitrie o numește „Musaeum nostrum”, cu un cuvânt de origine greacă, μονσεῖον, cu sensul de lăcaș al Muzelor, consacrat învățăturii, înnobilând astfel intelectual clădirile curții domnești de la Iași în care copilărise. Reveria nostalIFICă a adolescenței studioase este repede înlocuită cu evocarea traumei morții tatălui (pe care îl compară cu patriarhul Iacob al Vechiului Testament), în aprilie 1693, din câte ne spun izvoarele, și a pierderii tronului Moldovei, în care Dimitrie (Iosif al tatălui său), la numai optsprezece ani, fusese înălțat de sfatul boierilor. Nu atât înscăunarea lui Constantin Duca, boierul care uneltise cu Brâncoveanu această invalidare de domnie, marchează amintirea, cât trimiterea tânărului principe la Istanbul, călătorie pe care el o compară cu robia evreilor în Egipt. De ce își amintea Dimitrie de această primă perioadă constantinopolitană ca de un „prizonierat” (captivitas)? Este greu de spus, întrucât informațiile istorice despre începutul șederii lui în Imperiul Otoman sunt foarte puține. Dar continuarea scrisorii ne ajută, fiindcă detaliază, evocând singurătatea „la vârsta cea mai alunecoasă și mai primejdios șovăitoare” (aetate maxime lubrica ac periculose vaccillante), depărtarea de familie (frați și surori), lipsirea de slujitori, spolierea de averile părintești, pe scurt portretul unui tânăr domn mazilit, tratat la Istanbul mai degrabă ca un ostatic decât ca un principe. „Abia ajunsesem la vârsta adolescenței” (vix pubertatis ingressus fueram aetatem), mărturisește Dimitrie, ceea ce pare să îi dateze sosirea la Constantinopol la vârsta de 18 ani (pubertas plena). Scrisoarea vorbește, pe un ton grav, și de lipsirea de învățătură, prin îndepărtarea de Ieremia Cacavelas, care nu pare să fi fost înlocuit imediat de alt profesor. Totuși, despre acest „prizonierat” aflăm că a durat ceva mai puțin de trei ani, până la înscăunarea pe tronul Moldovei (care a avut loc, se pare, în ianuarie 1696) a fratelui său Antioh, fiul cel dintâi născut al lui Constantin Cantemir. Atunci pare să fi început pentru Dimitrie o perioadă de viață publică oficială, atât la Istanbul, în calitate de reprezentant al fratelui său pe lângă Înalta Poartă, cât și în Moldova, în cursul șederilor sale la Iași, despre care avem drept exemplu, în cronica lui Neculce, primirea solului polon Rafał Leszczyński, în februarie 1700. Căsătoria cu Casandra Cantacuzino, fiica lui Șerban Cantacuzino, răposatul principe al Valahiei, oficiată la 28 mai 1699, e prezentată tot în șirul obligațiilor publice („mă leg cu lanțul conjugal”, vinculo obstringor coniugali), care îl aduc să fie „distras întruna de treburile casei, împovărat de obligații familiale” (oeconomicis continuo distrahor curis, domesticis privatim vulgatimque opprimor necessitatibus). Ieremia Cacavelas este evocat din nou, de data aceasta drept „martor ocular” (testis oculatus) al aproape tuturor acestor încercări publice și private.

Elementele biografice rememorate funcționează însă doar ca un fundal pentru scopul propriu-zis al scrisorii, în care Dimitrie îi schițează fostului său preceptor un elogiu al facultății intelectului, prin care omul poate ajunge să depășească într-o
oarecare măsură corupția păcatului originar și să regăsească o cunoaștere prin lumina naturală atât a lumii, cât și a lui însuși.

Deși secolul al XVII-lea a fost etichetat, prea grăbit, drept secolul rațiunii, confruntarea dintre intelect și rațiune este adânc întipărită în filosofia veacului. Până și la Descartes conceptul de intelect (*entendement pur*) are prioritate, acesta fiind facultatea în care Dumnezeu a sădit ideile înnăscute și adevărurile eterne. Rațiunea vine abia apoi, ca o facultate secundă, discursivă și calculatoare, rolul ei fiind de a conduce protocoalele gândirii raționale și de a duce mai departe certitudinea ideilor clare și distincte în întreprinderea cunoașterii. La Pascal, mai precizat, rațiunea stă sub o adâncă suspiciune. Ea este incapabilă să definească „cuvintele primitive” (*les mots primitifs*), conceptele fundamentale care stau la baza matematicii și a fizicii. Orice definiție ar da rațiunea acestor cuvinte, ea mai mult le-ar întuneca decât le-ar lămuri<fnref n="2" />. Imposibilitatea definirii acestora nu-l lasă însă pe om lipsit de înțelegere. Cuvintele primitive sunt evidente prin ele însele, iar înțelegerea lor ține de o altă facultate de cunoaștere decât rațiunea. Omul dispune de lumina naturală, cu care este înzestrat dintru creație, prin care vede și înțelege noțiunile primitive, fără să fie nevoie ca rațiunea să le dea o definiție<fnref n="3" />. Pentru a explica această capacitate înnăscută, Pascal dezvoltă conceptul augustinian de ‘cœur’ și îl ridică la rangul de facultate superioară de cunoaștere, dându-i o funcție ce amintește de voț și întradiția filosofiei grecești.

O schiță a distincției dintre rațiune și intelect, cu valorizarea celui din urmă, găsim și la Van Helmont, filosoful și medicul pe care Cantemir îl frecventează cu asiduitate:

> Am aflat de aici că Rațiunea nu sălășluiește cu adevărat în intelect, ci în afara lui. Asta pentru că în intelect se află, în chip nemijlocit, adevărul, deoarece adevărul, odată înțeles, nu este nimic altceva decât adecvarea intelectului la lucrurile însele. Anume, intelectul cunoaște lucrurile așa cum sunt ele; de aceea, la rândul său, intelectul se înfățișează ca adevărat cu privire la lucrurile însele chiar prin lucrurile însele. De vreme ce ființa lucrurilor este, de la sine, mereu adevărată, și esența acelora este adevărul însuși. Şi de aceea, intelectul, care se spune că este deasupra lor, este întotdeauna, în mod nemijlocit, adevărat. Dar, de vreme ce imaginația, sau Rațiunea ei, este un mod indirect de a înțelege, care procedează prin raționamente și discursuri, iar nu în urma transformării prin adecvare, de aceea, modul acesta rațional abuzează și înșală intelectul. Binele însă, ceea ce e drept, ceea ce e unic și ceea ce e adevărat se află întotdeauna, în unul și același fel, în intelect.

<footnote n="2">² Matematica, geometria, cum o numește Pascal. „Această judicioasă știință este foarte departe de a defini următoarele cuvinte primitive: spațiu, timp, mișcare, egalitate, majoritate, diminuare, tot, și celelalte pe care lumea le înțelege de la sine”. Pascal, *De l’esprit géométrique* (către 1657), in Blaise PASCAL, *Œuvres complètes*, texte établi, présenté et annoté par Jean Mesnard, Paris, Desclée de Brouwer, tome III, 1991, p. 395 (traducerea mea).</footnote>

<footnote n="3">³ „Căci există o ordine, și este cea a geometriei, care, ce-i drept, este inferioară întrucât este mai puțin convingătoare, dar nu întrucât este mai puțin sigură. Ea nu definește tot și nu probează tot, de aceea este mai prejos, dar nu presupune decât lucruri clare și statornice prin lumina naturală, și de aceea este perfect veritabilă, natura susținând-o chiar atunci când discursul nu o face”, *ibidem*.</footnote>
Deoarece acestea se află în intelect, în momentul adecvării, dar răul, ceea ce e strâmb, ceea ce e indirect, ceea ce e fals şi multiplu se află, în multe feluri, prin Rațiune, în partea imaginativă<fnref n="4" />.

Cantemir schițează și el în *Scrisoarea către Ieremia Cacavelas* o autobiografie intelectuală, din perioada redactării *Sacro-sanctae*, care merge în aceeași direcție. În bună tradiție a manualelor de retorică, el începe înfățișând cu modestie precaritatea mijloacelor de care dispune în privința mânuirii resurselor atât ale limbii latine (solecisme, barbarisme, „un soi de Latium trăind în surghiun în Scythia”, quasi in *Scythia Latium exulantem* – scrie el, imaginându-se ca un soi de Ovidiu modern, la marginea civilizației), cât și ale retoricii (lipsuri de conținut), ale logicii (lipsa unei argumentații solide), ale fizicii sau filosofiei naturale (lipsa oricărei învățături). Diagnosticul este precis: arta liberală și știința universală îi sunt insuficient cunoscute și nu îi oferă decât „niște vise fanteziste și simulacre imaginare” (*phantastica somnia et imaginaria spectra*). El pare să desemneze astfel principalele ramuri specializate ale filosofiei aristotelice, dar și metafizica generală. Lectura informată a scrisorii permite însă și o altă interpretare: deși cunoscute, aceste ramuri ale cunoașterii nu oferă mulțumire. Astfel, „îngrămădirile fără temei și varul fără nisip ale Retoricii” (*Rhetorices inconditas cumulationes et calcem arenae expertem*) par să acuze un exercițiu steril, simplă virtuozitate care nu atinge fundamentele științei căutate. „Molozul sfărâmat în bucățele al Logicii” (*Logices rudera minutim contusa*) sugerează neputința mijloacelor unei arte coborâte la simplul rang de meșteșug în fața vastei întreprinderi a cunoașterii<fnref n="5" />. Desconsiderarea disciplinei logicii nu este surprinzătoare în această scriere. Pentru Cantemir, ea ține de exercițiul rațiunii, care este inferioară intelectului. În veacul al XVII-lea există o tendință printre filosofi de a socoti logica drept constrângătoare și inutilă, mai ales în ce privește artele descoperirii (*inventio*) adevărului. Se poate cita astfel preocuparea lui Descartes pentru a descoperi și folosi o *ars inveniendi*, în care unii istorici ai filosofiei au văzut extinderea analizei matematice așa cum a fost teoretizată ea de François Viète.

<footnote n="4">⁴ Scivi exinde, *Rationem non habitare penes in intellectum verum: sed extra eundem. Eo quod in intellectu, immediate sit veritas, quia veritas intellecta, nihil est aliud, quam adaequatio intellectus ad res ipsas*. Cognoscit nempe intellectus, res prout sunt; ideoque vicissim verificatur intellectus, de rebus ipsis, per res ipsas: *Quandoquidem esse rerum, de se, est semper verum: et essentia illarum est ipsamet veritas*. Ideoque intellectus, qui super eas fertur, semper directe est verus. Sed cum imaginatio, eiusve Ratio, sit modus quidam intelligendi obliquus, procedens per rationes, et discursus: non autem per adaequationis transformationem: idcirco, modus iste rationalis, est intellectus abusivus, et fallax. Bonum autem, rectum, unum, et verum, semper uno, et eodem modo se habent in intellectu. Quia in intellectu stant in puncto adaequationis: sed malum, curvum, obliquum, falsum atque multiplex, fiunt pluribus modis, per Rationem, in parte imaginativa. (JOHAN BAPTISTA VAN HELMONT, *Venatio scientiarum* 32–34, in *Opera omnia*, Francofurti, sumptibus Johannis Justi Erythropili, Typis Johannis Philippi Andreae, MDCLXXXII, p. 24, traducerea mea)</footnote>

<footnote n="5">⁵ În cuprinsul *Sacro-sanctae*, Cantemir asociază logica și cunoașterea întemeiată pe simțuri, dobândită de Adam și Eva prin căderea în ispită. După ce le expune logica, „adică arta de a descoperi știința prin simțuri”, Diavolul îi „învață silogismul sofistic” (II, 21).</footnote>
Cât privește „arta liberală și știința universală”, pentru a înțelege de ce Cantemir le prezintă drept inconsistente, este nevoie să mergem tot în cuprinsul lucrării: „orice artă, scrie Cantemir, atâta timp cât era în slujba cunoașterii<fnref n="6" />, pe cât sporea, cu trecerea zilelor, pe atât născocea din nou alte și alte necesități ale fragilității omenești; iar știința, dimpotrivă, pe măsură ce se lupta să obțină binele simțurilor, pe atât înainta numai către rău. Căci, cu cât oamenii îmbătrâneau în vârstă, cu atât stâlpul<fnref n="7" /> științei adevărate și bune se prăbușea în ruina totală a uitării” (III, 30). Este ușor de recunoscut în acest pasaj tema unei *prisca sapientia*, la care ucenicul într-ale filosofiei este chemat să se întoarcă. Interesant este că, în exercițiul spiritual închipuit în *Scrisoarea către Cacavelas*, această convertire nu se face doar grație unei învățături sacre predate prin prosopopee de către însăși Știința sacro-sanctă, cum o va închipui Principele în cuprinsul lucrării pe care o anunță, ci printr-o întoarcere a intelectului către sine însuși, după un model neoplatonic. În această întoarcere către sine, intelectul se dezbară de datele simțurilor și, ca urmare, de toată cunoașterea adăugată pe calea simțurilor, acea *scientia acquisita*, pentru a vorbi în termenii lui Toma de Aquino<fnref n="8" />, spre a descoperi în sine o *scientia infusa*, sădită în el chiar de către Creator.

În acest proces de eliberare de aluviunile sterile, este nevoie de o distanțare intelectuală și morală față de toate științele dobândite, pentru a putea îngădui intelectului să se cunoască pe sine în chip desăvârșit. În Cartea a III-a, Cantemir va preciza această distanțare, înfățișând științele particulare ca o prelungire a ispitei din rai, când diavolul le-a promis lui Adam și Eva că în ziua în care vor mânca din pomul cunoașterii vor fi „ca niște dumnezei, cunoscând binele și răul”. Astfel, dezvoltând știința întemeiată pe simțuri dobândită după cădere, omul continuă să cedeze ispitei de a se înălța faustic în cunoaștere și de a întemeia noi „monarhii ale științelor și artelor”. Cantemir face o înșiruire a acestor ramuri, insuflate de Dușman „prin ambiție trufașă”: „unul și-a înrobit tot sufletul pentru a stăpâni Gramatica, altul Poetica; unul Pictura, altul Sculptura; unul Logica, altul Retorica; unul Filosofia Naturală, altul Filosofia Morală; unul, zic, Fizica Universală<fnref n="9" />, altul (ca și cum Fizica nu era vrednică de o minte atât de mare) Metafizica; unul Geometria, altul Geografia; unul Astronomia, altul Astrologia; unul Magia, altul Necromanția; unul Geomanția, altul Divinația prin zborul păsărilor; unul Arta gestului<fnref n="10" />, altul Metoposcopia<fnref n="11" />; unul Scamatoria<fnref n="12" />, altul Descântatul; unul Actoria, altul Născocirea de povești; unul

<footnote n="6">⁶ Lat. *Mathesis*. În secolul al XVII-lea, sensul era de „matematică”. Totuși, Descartes vorbea despre *mathesis universalis*, o știință universală. Cantemir pare să privilegieze sensul etimologic grecesc al termenului.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Lat. *stylus*. Cuvânt polisemantic în latină, care poate însemna fie un instrument de scris (de aici și sensul modern de „stil”), fie un stâlp de susținere, din gr. *στῶλος*, „coloană”, „stâlp”.</footnote>

<footnote n="8">⁸ *Summa philosophiae*, II, IIae, qu. 9, art. 2.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Lat. *Physica universalis*, cu sensul de „fizică a Universului”, „cosmologie”.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Lat. *Chironomia*, „chironomie”, poate pentru lat. *Chiromantia*, „chiromantie”.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ O formă de divinație în care ghicitorul prezice personalitatea, caracterul și destinul unui om, prin examinarea trăsăturilor de pe fruntea lui.</footnote>

<footnote n="12">¹² Lat. *Praestigiatoria*. De notat că, în vocabularul creștin, *præstigiator* îl poate desemna pe diavol, vezi Albert BLAISE, *Dictionnaire latin-français des auteurs chrétiens*, revu spécialement pour le vocabulaire théologique par Henri Chirat, Turnhout, Brepols, 1954.</footnote>
Lingușirea, altul Trândăvia pe spinarea altuia și celelalte deșertăciuni omenești, și cu toții ardeau de dorința turbată de a ajunge la vârful unei înțelepciuni prostești și de a dobândi pe deasupra titlul de monarh"<fnref n="13" />.

Revenind la substanțialul text al *Scrisorii către Cacavelas*, vedem cum autorul începe să se distanțeze de artele și meșteșugurile închipuite de om, introducând tema „adevărului simplu”, *simplex et uniformis veritas*, care ar trebui să le comande pe toate. Pornind de la această insatisfacție a relevării parțiale și multiforme a adevărului, principele reia într-o nouă lectură cărțile studiate în ucenicia lui filosofică, atât pe ale anticilor, cât și pe ale modernilor, constatând că ei stăruie în același neajuns fundamental. De aici, el îi acuză de fățărnicie: acești autori se laudă doar cu „titlul științelor” și cu „numele adevărului” (*scientiarum titulum et veritatis nomen*), dar nesocotesc „adevărul simplu” și „simplitatea adevărată a științei” (*scientiae simplex veritas et vera simplicitas*). Continuând studiul, el depistează „neînțelegeri” (*dissidia*), „contradicții” (*contrarietates*), o „minciună nelegiuită” (*nefandum mendacium*). Distinge, între facultățile de cunoaștere, simțurile și rațiunea, pe care le numește „*daemones*”, de o natură foarte diferită una față de alta. Pluralitatea percepției prin simțuri este la originea diversității reprezentărilor pe care le operează rațiunea și a multiplicității științelor care rezultă din exercițiul ei.

Încercarea cea mai originală de a depăși bariera cunoașterii ireductibil parțiale este experiența artelor vizuale. Oare prin desen și reprezentare vizuală adevărul va fi mai accesibil? Imaginea este mai autentică decât cuvântul în încercarea de a surprinde inefabilul? „Cu toate că nu știam să desenez nici măcar jumătate de linie, mă apuc de pictură din toate puterile, ca un nesocotit; și mi se pare că văd chipul adevărului, care, fiind de nezugrăvit, nu apăruse nicăieri și niciodată, dar cu toate acestea mă încumet, cu o enormă îndrăzneală, să îl zugrăvesc ca pe ceva de nezugrăvit”<fnref n="14" />. Această frază din scrisoarea către Cacavelas este un soi de *raccourci* epistemologic al întregului demers. Procedeul stilistic al oximoronului: „*ut indepingibilem depingere*” va fi ridicat la rang de figură retorică tutelară și reluat în titlul însuși al lucrării („*indepingibilis imago*”).

Ernst Gombrich a consacrat un studiu fundamental statutului imaginii în gândirea Renașterii, pornind de la sursele neoplatonice și areopagitice<fnref n="15" />. El distinge între funcția

<footnote n="13">¹³ Idcirco, unus quidem ad Grammaticae, alius ad Poëticae; unus ad Picturae, alius ad Sculpturae; unus ad Logices, alius ad Rhetorices; unus ad Naturalis, alius ad Moralis Philosophiae; unus, inquam, ad Universalis Physices, alius (quasi Physica tanto indigna ingenio) ad Metaphysics; unus ad Geometriae, alius ad Geographiae; unus ad Astronomiae, alius ad Astrologiae; unus ad Magiae, alius ad Necromandiae; unus ad Geomandiae, alius ad Oeonoscopiae; unus ad Chironomiae, alius ad Metoposcopiae; unus ad Praestigiatoriae, alius ad Discantatoriae; unus ad Histrionicae, alius ad Fabulatoriae; unus ad Adulatoriae, alius ad Parasitoriae, caeterarumque humanarum vanitatum possessionem toto se captivarunt animo, adque stultae sapientiae fastigium capessendum, titulumque Monarchae adipiscendum rabidose flagrantab. (*Sacro-sanctae scientiae indepingiblis imago* III, 30)</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ ...artis pictoriae cum nec semilineam delineare cognoscerem, pictoriam exercere minus prudenter totis praesumo viribus, et veritatis effigiem, quae nullibi nusquamve apparuisset, ut indepingibilem videor videre, at nihilominus ut indepingibilem depingere enormi non desisto audacitate.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ E.H. GOMBRICH, „*Icones Symbolicae: The Visual Image in neoplatonic Thought*”, *Journal of the Warburg and Courtauld Institutes*, vol. 11, 1948, pp. 163–192.</footnote>
reprezentativă și funcția simbolică a imaginii sacre, arătând că cea de-a doua a prelatat încărcătura misterică a celei dintâi, oscilând ambiguu între calea catafatică și calea apofatică descrise de Pseudo-Dionisie în *Ierarhia cerească* și în *Numele divine*. Vorbind despre reprezentarea timpului la vechii egipteni ca un șarpe înaripat mușcându-și coada, pe care Marsilio Ficino o dă ca exemplu în scrierile sale, el notează:

> Imaginea-simbol este o reprezentare a ireprezentabilului, atât cerând contemplare, cât și îndemnându-ne să o transcendem. Această doctrină a funcției simbolurilor vizuale poate fi cu greu obiectul unei expuneri complet raționale, deoarece este, prin natura argumentului, o doctrină irațională. Cu toate acestea, este clar că, în și prin ea, distincția dintre funcția de reprezentare și cea de simbolizare a imaginii devine neclară. Ficino nu acceptă imaginea șarpelui ca pe un simplu semn care „reprezintă” un concept abstract. Pentru el, esența Timpului este cumva „întruchipată” în forma misterioasă. Contemplând simbolul antic în care cei înzestrați cu o cunoaștere superioară și-au încredințat intuiția despre natura timpului, el însuși va ajunge la o înțelegere tot mai clară și mai profundă a Timpului, îl va „vedea” aici, pe pământ, așa cum speră să-l vadă atunci când trupul nu-i va mai întuneca înțelegerea<fnref n="16" />.

În acest sens poate fi înțeleasă încercarea principelui de a zugrăvi știința sacră, cuprinsă în cartea I a lucrării. Imaginea are putere de reprezentare, dar și de simbolizare. Potrivit unui parcurs familiar cercurilor neoplatonice încă din Antichitatea târzie, cunoașterea prin simțuri este prima lăsată în urmă drept un eșec, pentru ca neofitul să se confrunte apoi cu argumentația dialectică, iar în fața eșecului rațiunii să pătrundă în sfera intelectului, prin care este înălțat la cunoașterea lucrurilor superioare.

Este întocmai itinerariul închipuit de Cantemir în *Scrisoarea către Cacavelas*. Actul de a zugrăvi adevărul științei eșuează. Intelectul, adică facultatea superioară care adăpostește chipul divin în om, sancționează eșecul și oprește zadarnica încercare de zugrăvire. În zadar rațiunea, facultatea discursivă a minții, se străduiește să relativizeze încercarea și să tragă aceeași concluzie pe care Dimitrie a găsit-o la toți filosofii frecventați: „despre unul și același adevăr simplu teologii obișnuiesc să trateze teologic, iar fizicienii, în chip distinct, fizic, mărturisind adevărul simplu într-o artă sau o știință compusă, fără să se împiedice nici în axiomele lor divergente, nici în judecățile lor aflate la mare depărtare unele de celelalte”<fnref n="17" />.

În această încleștare a facultăților, în tradiție platonică și neoplatonică, iubirea (*amor*) este cea care împinge cunoașterea mai departe. Astfel, intelectul se împotrivește din nou acestei concluzii, califică judecata rațiunii drept „lingușeli” (*blandimenta*), se însăpăimântă de ea și, „simplu fiind, se alătură adevărului simplu” (*simplex simplici cohaerescit veritati*). Prin urmare, intelectul decide „să-și ia rămas bun de la știința simțurilor, să fugă de adepții ei, să izgonească născocirile rațiunii, să îngroape în pământ, ca pe niște avortoni, Minervele zămislite de creier, să le dezmoștenească de

<footnote n="16">¹⁶ *Ibidem*, p. 172, traducerea mea.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ ...de una eademque simplici veritate Theologos quidem theologice, Physicos autem physice distincte tractare et simplicem veritatem in composita arte, vel scientia profiteri solitos esse, nec obstant eorum discrepantia axiomata et longe distantes sententiae.</footnote>
posesiunea adevărului, ca pe niște copii bastarzi ai intelectului, și să le despoaie de orice veșmânt al adevăratei științe”<fnref n="18" />.

La Plotin, Intelectul posedă o cunoaștere perfectă și totală de sine, dar nu se poate cunoaște pe sine decât vizând ceea ce îl transcende, pe Unul-Bine din care purcede: pentru a explica această tensiune spre Unu, Plotin folosește expresia „Intelect îndrăgostit” (voţş ἀρών)<fnref n="19" />. „Inteligența transportată de iubire” este o „putere supraintelectuală care cere să fie actualizată de principiul din care emană”<fnref n="20" />. La Marsilio Ficino, iubirea joacă de asemenea un rol declanșator în procesul cunoașterii prin intelect:

> În mintea afectată în acest fel de o dragoste omenească, nu treptat de bună seamă, ci brusc, se aprinde lumina adevărului. Dar de unde? De la focul – adică de la Dumnezeu – care țășneste sau împrăștie scântei. Prin scântei el înțelege ideile... înțelege și tiparele ideilor înnăscute nouă care din pricina inactivității îndelungate se află într-o stare de amorțire, dar datorită învățăturii se activează și se luminează cu ajutorul ideilor, întocmai cum razele strălucitoare ale ochilor își sporesc strălucirea datorită razelor ce vin de la stele<fnref n="21" />.

Interesant este că, sub aceeași înrâurire platonică și neoplatonică, Principele ajunge la concluzii similare. Într-un limbaj deosebit de plastic, Cantemir descrie o luptă a facultăților de cunoaștere în om, luptă care se dă, sub imperiul dragostei, la îndemnurile iubirii prin care creatura se simte atrasă de Creator: „dragostea chinuie mai aprig intelectul în ascunzătorile lui adânci, iubirea îl zguduie mai puternic, dorința îl cuprinde mai înflăcărat și chiar mintea, preasimplă, se roagă foarte fierbinte ca ea însăși să se întoarcă la sine”<fnref n="22" />.

Criza cunoașterii se adâncește prin aceea că tânărul principe mărturisește slăbiciunea facultăților sale: simțurile se împotrivesc parcurgerii drumului spre adevăr, furnizând doar „întunecimi” (*opacitates*), raționalitatea pune „piedici” (*impedimenta*). Totuși, adevărul intervine sub forma unui misterios aliat, care simte chemarea îndrăgostitului, îi sare în ajutor și aruncă în luptă „sulițele intelectuale” (*intellectuales vibrat lanceas*), pricinuind simțurilor „împunsături foarte adânci” (*profundissimas infligit compunctiones*) și obținând ca intelectul să se retragă în „citadela științei infuze” (*in arcem infusae scientiae sese confert*), unde consimte să renunțe la trufia simțurilor și „învață cu evlavie că atât teologii, cât și fizicienii trebuie să aspire la același adevăr” (*tam Theologos, quam Physicos eandem debere anhelare veritatem devote discit*).

<footnote n="18">¹⁸ ...*scientiae sensitivae valedicendum; sensitivos scientificos aufugiendos; rationales adinventiones repellendas; cerebro partas Minervas, ut abortivas, humi sepeliendas, ut intellectus degeneres, veritatis possessione exhaeredandas, et omni verae scientiae habitu expoliandas esse.*</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ *Enneade VI, 7, 35, trad. Andrei Cornea, în PLOTIN, *Opere*, I, vol. 3, București, Humanitas, 2009, p. 84.*</footnote>

<footnote n="20">²⁰ *François LORTIE, „Intuition et pensée discursive: sur la fonction de l’énpiβολή dans les Ennéades de Plotin”, *Laval théologique et philosophique*, 66, 1, 2010, pp. 56–57.*</footnote>

<footnote n="21">²¹ *MARSILIO FICINO, *Argumentum et commentarius in Phaedrum, Opera omnia*, II, Basel, 1576, p. 1177, trad. Şerban Mironescu, *apud Erwin PANOFSKY, Ideea*, Bucureşti, Univers, 1975, p. 32.*</footnote>

<footnote n="22">²² ...*sed amor acrius intima intellectus penetralia torquet, charitas fortius pulsat, desiderium flagrantius affectat, et ipsa simplicissima mens, ut sese ad semetipsam convertat ferventissime orat.*</footnote>
În linia acestei „sentințe decisive a judecății pure” (decretalem puri iudicii sententiam) se va situa întregul demers filosofic al lui Cantemir, care denunță în toată lucrarea înșelăciunea simțurilor și sterilitatea rațiunii, edificându-și fundamentele cunoașterii pe ceea ce intelectul poate găsi, contemplându-se pe sine, din cunoașterea originară lăsată de Dumnezeu. Aceasta este adevăratul „chip al lui Dumnezeu” sădit în omul lăuntric, la care el nu poate ajunge decât dând la o parte „născocirile rațiunii” și „știința întemeiată pe simțuri”. Rațiunea pare astfel complet exclusă din procesul cunoașterii de sine, ca la Van Helmont: „Iar când sufletul se cuprinde (comprehendit) în mod intelectual pe sine însuși, sau în sine însuși, acesta e lipsit de rațiune și de o imagine a lui prin care să se reprezinte pe el însuși pentru sine. Adică sufletul nu se poate înțelege (apprehendere) pe sine prin rațiune, după cum nu o poate face nici prin imagini”<fnref n="23" />.

Este interesant că, în finalul scrisorii, Cantemir regăsește cele două căi către adevăr pe care le enumeră Pseudo-Dionisie Areopagitul, într-un text important pentru descifrarea demersului său în *Sacro-sanctae*, anume *Epistola a IX-a*: „Profanii abătuți de la drum și rătăcind pe căi lăturalnice” (*profanos devios exorbitantes*) par că închipuie calea filosofică și demonstrativă, catafatică, în vreme ce acei „ce mărturisesc sfințenia” (*Sacros Professores*) și merg „drept spre calea adevărată a adevărului” (*ad veram veritatis viam recta petentes*) sunt cei care se călăuzesc prin inițieri mistice care nu se pot preda ca învățătură:

> De altfel, trebuie să înțelegem și acest lucru, anume că tradiția teologilor este de două feluri: una este indicibilă și mistică, alta manifestă și mai familiară; prima este simbolică și inițiatică, a doua este filosofică și demonstrativă, și <să înțelegem că> în dicibil este împletit indicibilul. Primul convinge și leagă adevărul celor spuse, pe când cel din urmă acționează și aşază în Dumnezeu [în sensul că acționează în mod direct pentru a pune sufletul în legătură cu Dumnezeu], prin inițieri mistice care nu se pot preda ca învățătură<fnref n="24" />.

Scrisoarea se încheie cu evocarea „odihnei” (*quies*) în adevărul simplu, care trebuie cultivat intelectual și venerat spiritual, și cu o formulă retorică deosebit de rafinată prin care tânărul principe îi supune cu modestie întreaga lucrare învățătorului său de odinioară, Ieremia Cacavelas.

Concluzia acestei relecturi a vertiginoasei deschideri epistemologice din *Scrisoarea către Cacavelas* ne aduce în fața constatării unui foarte subtil parcurs filosofico-teologic, care, pornind de la evocarea diverselor facultăți de cunoaștere ale omului, conchide asupra deschiderii intelectului către un adevăr simplu. Pseudo-Dionisie, fără să nege capacitatea de a simboliza a semnelor manifeste (συνθήματα φαινόμενα) sau, potrivit unei alte traduceri<fnref n="25" />, a „celor vizibile ale semnelor”, vorbește despre

<footnote n="23">²³ Ast ubi anima se ipsam, vel in seipsa intellectualiter comprehendit, deficit ipsi ratio, et sui ipsius imago, qua sibi seipsam repraesentet. Id est, anima nequit seipsam apprehendere per rationem, ut neque per imagines (VAN HELMONT, Imago Mentis 5, ed. cit., p. 254).</footnote>

<footnote n="24">²⁴ PSEUDO-DIONISIE, *Epistola a IX-a* 1, traducere nepublicată de Marilena Vlad.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ (PSEUDO-)DIONISIE AREOPAGITUL, *Opere complete*, traducere de Dumitru Stăniloae, București, Paideia, 1996.</footnote>
faptul că unii „sunt în stare să pătrundă până la adevărul simbolurilor, cel simplu, supra-firesc şi situat mai presus <de toate>”<fnref n="26" />. Adevărul, *ἀλήθεια*, este *ἀπλή*, simplu, în sens de nediferențiat, căci pentru neoplatonicieni realitățile supreme sunt simple, fiindcă nu sunt discursive. Ce este acest adevăr simplu pentru Cantemir? El este contemplarea chipului divin în om, prezent prin intermediul semințelor de adevăr sădite în intelect, cu ajutorul cărora acesta se înalță deasupra mărcilor vizibile către chipul inefabil, deasupra reprezentărilor către nereprezentabil. Așa cum, în încercarea de a-l cunoaște pe Dumnezeu, omul depășește calea catafatică spre cea apofatică, deschizându-se către o contemplație călăuzită de iubire, cunoașterea de sine a omului depășește condiția reprezentării sau a imaginării, schițând o antropologie apofatică, singura capabilă să dea seamă, *per speculum et in aenigmate*, asupra demnității sufletului intelectual, care, așa cum scrie Cantemir în *Sacro-sanctae*, ca un „foarte nobil înainte-mergător și portstindard prea distins, poartă asemănarea lui Dumnezeu și Chipul Făurarului, [și este] prin condiție, mai nobil și mai distins decât înșiși Îngerii”<fnref n="27" />.

BIBLIOGRAFIE

DIMITRIE CANTEMIR, *Imaginea de nezugrăvit a științei sacrosancte*, text latin, cu aparat critic, stabilit de Dan Sluşanschi și Liviu Stroia; ediție critică, traducere, introducere, ghid de lectură, note de Vlad Alexandrescu, Iași, Editura Polirom, 2023.

DIMITRIE CANTEMIR, *Divanul*, ediție îngrijită, studiu introductiv și comentarii de Virgil Cândea, text grecesc de Maria Marinescu-Himu, București, Editura Academiei Republicii Socialiste România (col. „Dimitrie Cantemir, Opere complete, I”), 1974.

PSEUDO-DIONISIE AREOPAGITUL, *Epistola a IX-a*, traducere nepublicată de Marilena Vlad.

MARSILIO FICINO, *Argumentum et commentarius in Phaedrum, Opera omnia, II*, Basel, 1576.

VAN HELMONT, Johan Baptista, *Opera omnia*, additis his de novo Tractatibus aliquot posthumis eiusdem authoris, maxime curiosis pariter ac perutilissimis, antehac non in lucem editis; una cum Indicibus rerum ac verborum locupletissimis, ita et accuratissimis, Francofurti, sumptibus Johannis Justi Erythropili, Typis Johannis Philippi Andreae, MDCLXXXII.

PASCAL, Blaise, *Œuvres complètes*, texte établi, présenté et annoté par Jean Mesnard, Paris, Desclée de Brouwer, tome III, 1991.

PLOTIN, *Opere*, vol. 3, trad. Andrei Cornea, București, Humanitas, 2009.

*

ALEXANDRESCU, Vlad, „Time in Dimitrie Cantemir’s *Sacro-sanctae Scientiae Indepingibilis Imago* (1700)”, *Transylvanian Review*, XXXII, 3 (autumn), 2023, pp. 3–35.

GOMBRICH, E.H., „*Icones Symbolicae*: The Visual Image in neoplatonic Thought”, *Journal of the Warburg and Courtauld Institutes*, vol. 11, 1948, pp. 163–192.

LORTIE, François, „Intuition et pensée discursive : sur la fonction de l’*épißolή* dans les *Ennéades de Plotin*”, *Laval théologique et philosophique*, 66, 1, 2010, pp. 56–57.

<footnote n="26">²⁶ Gr. πρὸς τὴν ἀπλῆν καὶ ὑπερφυῆ καὶ ὑπεριδρυμένην τῶν συμβόλων ἀλήθειαν, ibidem.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Quasi procerissimus antesignanus, ac signifer excellentissimus, humana intellectualis existit anima – Dei enim Simulacrum, et Imaginem Opificis gestat – quare nihil ipsi propinquius, nihil dilectius et nihil carius atque pretiosius esse considerari potest (Sacro-sanctae scientiae indepingiblis imago V, 12).</footnote>
## Scrisoarea lui Dimitrie Cantemir către Ieremia Cacavelas<fnref n="28" />

<figure><img src="image_11.png" /></figure>

### DIMITRIE
CANTEMIR, PRINCIPE MOLDOVEAN,
îl salută pe Ieremia Cacavelas, învățătorul său

Îți amintești, dacă nu mă înșel, cuvioase Părinte, vremea când deprindeam de la tine primele noțiuni ale Literelor, anume zilele când tatăl meu de preapioasă amintire se îngrijea într-atât ca tu să mă înveți, iar eu să capăt învățătură, încât această dorință foarte aprinsă a inimii sale nu îi dădea pace, îndrăznesc s-o spun, nici măcar în ceasurile tihnei celei mai adânci și nu șovăia să ne cerceteze în sala noastră de studiu<fnref n="29" /> aproape în fiecare zi, de câte trei și patru ori, lăsând deoparte grijile, cum o știi prea bine, foarte apăsătoare și aproape fără număr, care îl chinuiau la acea vreme (știi, de bună seamă, ce dragoste mai mult decât părintească ne arăta amândurora).

Dar vai! Fiindcă Providența divină a întocmit astfel lucrurile, Iacov al meu (fie-mi îngăduit să-l asemăn cu Drepții pe un principe preacredincios și preacreștin) este strămutat în principatele cerești veșnice, iar Iosif al său<fnref n="30" /> este trimis, din viclenia, ce-i drept, nu a fraților, ci a prietenilor<fnref n="31" />, într-o pribegie pe meleagurile Bosforului nu mai puțin îndepărtate decât cele ale Egiptului, cu nimic mai blândă decât un prizonierat.

<footnote n="28">²⁸ Traducere de Vlad Alexandrescu. Textul latin se găsește în ediția completă, citată în bibliografie.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Lat. *Musaeum nostrum*, din gr. *μουσεῖον*, „lăcaș al Muzelor, consacrat studiului”, „muzeu”, „bibliotecă”, „academie”.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ Discretă aluzie la vocația sa dinastică: Iosif nu era fiul cel mai mare al lui Iacob, după cum nici Dimitrie nu era întâiul născut, dar „iubea Israel pe Iosif mai mult decât pe toți ceilalți fii ai săi” (Facerea 31:3). Există și alte exemple în *Vechiul Testament* în care cel de-al doilea născut se impune înaintea celui dintâi, cum ar fi episodul binecuvântării date de Isaac lui Iacob, în defavoarea lui Esau (Facerea 27:27–29).</footnote>

<footnote n="31">³¹ Aluzie la uneltirile lui Constantin Duca (?–1704), cu sprijinul lui Constantin Brâncoveanu, pentru a obține tronul Moldovei, în detrimentul tânărului Dimitrie, înlăturat de turci după trei săptămâni</footnote>
Neînsemnate ar fi încă toate acestea (căci toate cele naturale ascultă de ceea ce porunceşte legea naturii), pe lângă neajunsuri mai grave şi mai greu de îndurat care vor urma. Iată-mă lipsit de fraţii şi surorile mele, lipsit de prietenii apropiaţi şi de slujitori, lipsit, în sfârşit, de averile părinteşti şi, cum se spune îndeobşte, de toate bunurile şi, ceea ce era cel mai împovărător dintre toate şi faţă de care nimic nu putea fi socotit mai grav, lipsit de tine – magistru – şi dezvăţat de învăţător, şi încă la vârsta cea mai alunecoasă şi mai primejdios şovăitoare (dar, cuvioase Părinte al meu, spre a nu întrece măsura unei scrisori, voi înşirui doar pe scurt peripeţiile mai mult sau mai puţin încheiate), căci abia ajunsesem la vârsta adolescenţei<fnref n="32" />. Aşadar, atât de dinăuntru cât şi din afară, potrivnice încercări, dureroase, dezlănţuite şi nepotolite se năpustesc în adăpostul nimicniciei mele. Sunt jefuit, despuiat şi ameninţat de necazurile cele mai rele.

Despre aceasta doar atât: Judecătorul cel mai Înalt va da sentința dreaptă. Prin îndurarea Lui binevoitoare, înainte de a se împlini trei ani, ni se restituie tuturor demnitatea părintească, iar fratelui meu bun<fnref n="33" />, principatul. Cu sprijinul lui binevoitor şi fratern, mă întorc în patria multiubită şi mi se dau îndărât proprietăţile. Odată cu acestea, curg însă osteneli neîntrerupte, anume, pentru nefericita Patrie, sprijinul neobosit şi însemnat la Poartă, pentru preadulcele meu frate, vigilenţa neîncetată atât în ţară cât şi în război, pentru prieteni, griji însemnate, şi pentru toţi şi pentru fiecare în parte, o îndelungă şi obositoare măcinare sufletească. Iar după atâtea şi atâtea osteneli fără sfârşit, mă leg cu lanţul conjugal, sunt distras întruna de treburile casei, împovărat de obligaţii familiale atât în particular, cât şi în public. Şi ce să-ți înşir mai mult, de vreme ce aproape în toate te-am avut drept martor ocular?

Târziu, în sfârşit, pe apucate şi în grabă, abia îmi aduc aminte de fundamentele studiului pe care mi le-ai dat odată, le cercetez şi, potrivit zicalei „câte ceva din toate, din întreg mai nimic”<fnref n="34" />, din Gramatică găsesc solecisme amestecate, după cum vezi, cu barbarisme, care închipuie un soi de Latium trăind în surghiun în Scythia, din Retorică îngrămădiri fără temei şi var fără nisip, din Logică moloz sfărâmat în

<footnote>de domnie la 18 aprilie 1693, deşi cei doi proveneau din familii înrudite: Ana Bantăş (?–1677), mama lui Antioh (1671–1726) şi a lui Dimitrie Cantemir (1675–1723), era nepoată după mamă a Anastasiei Buhuş (cca 1631–1703), soţia lui Gheorghe Duca (1620–1685). Fiica acestora, Maria, a fost logodită cu Antioh Cantemir.</footnote>

<footnote n="32">³² Lat. *pubertas*. Constantin Cantemir murise în luna aprilie 1693. După o domnie de aproape trei săptămâni, Dimitrie a fost înlăturat de pe tronul Moldovei, înlocuit cu Constantin Duca şi adus sub escortă la Constantinopol. De vreme ce, potrivit unei opinii a Anticilor, atestată de asemenea la Cantemir (*Divanul* 40v, ed. Virgil Cândea, 1974, p. 187), vârsta adolescenţei (*pubertas*) la băieţi începea la 14 ani, iar *pubertas plena* la 18 ani, contextul acestei scrisori lasă să se înţeleagă că şederea lui Dimitrie Cantemir la Constantinopol începuse la 18 ani. Privitor la data naşterii lui, pe care, împotriva părerii încetăţenite, o socotim a fi fost 23 octombrie 1675 (şi nu 1673), vezi „Introducerea” mea la ediţia completă a scrierii: *Imaginea de nezugrăvit a ştiinţei sacrosancte*, text latin, cu aparat critic, stabilit de Dan Sluşanschi şi Liviu Stroia; ediţie critică, traducere, introducere, ghid de lectură, note de Vlad Alexandrescu, Iaşi, Editura Polirom, 2023, pp. 48–49.</footnote>

<footnote n="33">³³ Lat. *frater germanus*. În 1695 (ianuarie 1696?), Antioh. fratele mai mare al lui Dimitrie, din acelaşi tată şi aceeaşi mamă, urcă pe tronul Moldovei, Dimitrie se întoarce în ţară pentru câtăva vreme, apoi pleacă la Constantinopol ca reprezentant al fratelui său la Curtea Sultanului.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ Zicala „,ex partibus aliquid, ex toto ferme nihil” mai apare și în formele: „,ex omnibus aliquid, ex toto nihil” sau „,parvum ex omnibus, ex toto nihil”, folosită aici ca o formă de modestie auctorială.</footnote>
bucățele, iar din Fizică nu se vede nicio urmă; iar de pe urma întregii arte liberale și a Științei Universale<fnref n="35" />, cum îmi spune cunoașterea mea lăuntrică<fnref n="36" />, nu se înfățișează privirii sufletului decât niște vise fanteziste și simulacre imaginare. Altminteri, unica sentință recunoscută prin consens de toate părțile sălășluia, singură, în tainițele memoriei: anume că adevărul diverselor științe este același, simplu și de un singur fel. Îmboldit de acest gând, scutur din nou izvoadele de praf, șterg încă o dată paginile acoperite de pânze de păianjen, iau iarăși în mână autorii Științei Profane<fnref n="37" /> și revăd cu sârguință învățăturile filosofilor cu renume. Ce rămâne din toate? Chiar dacă titlul Științelor și numele adevărului sunt la ei din cale-afară celebrate și ademenitor preamărite, descopăr că adevărul simplu și simplitatea adevărată a științei nu sunt luate în seamă (spun adevărul). Ba încă observ că tot ce se învață și se predă la ei este plin de neînțelegeri, împănat de contradicții și acoperit cu masca unei minciuni nelegiuite. Dinaintea acestora rămân încremenit. Stau la îndoială sub oblăduirea cui să mă așez. Preget să mă hotărăsc pe cine să îmi iau drept ocrotitor. Sunt pradă unor crunte îndoieli: către cine să mă îndrept pentru a găsi sprijin și la cine să alerg să-mi vină într-ajutor? Astfel, finețea simțurilor mă descumpănește și facultatea înțelegerii mă face să roșesc; și nu izbutesc să disting căruia dintre aceste duhuri<fnref n="38" /> de o natură atât de diferită trebuie să îi dau ascultare. De aceea, aruncat fiind de la ceva absurd la ceva încă mai absurd, cu toate că nu știam nici măcar să desenez jumătate de linie, ca un nesocotit, mă apuc de pictură din toate puterile; și mi se pare că văd chipul adevărului, care, fiind de nezugrăvit, nu apăruse niciodată și nicăieri, dar cu toate acestea mă încumet, cu o enormă îndrăzneală, să îl zugrăvesc ca pe ceva de nezugrăvit.

Ce urmează? Truda a fost zadarnică, din câte se vede. Ce dobândesc? Un labirint de nepătruns al ignoranței. La căderea în acesta, intelectul sună retragerea. Rațiunea, izbindu-se de el ca de un zid de oțel, trage concluzia de îndată: despre unul și același adevăr simplu teologii obișnuiesc să trateze teologic, iar fizicienii<fnref n="39" />, în chip distinct, fizic, mărturisind adevărul simplu într-o artă sau o știință compusă, fără să se împiedice

<footnote n="35">³⁵ Artele liberale, în tradiția occidentală, cuprind Gramatica, Dialectica, Retorica (trivium), Aritmetica, Muzica, Geometria și Astronomia (quadrivium). Pentru a le memora, au fost inventate două versuri mnmoteohnice: *Gramm* loquitur, *Dia* verba docet, *Rhet* verba colorat, *I Mus* canit, *Ar* numerat, *Geo* ponderat, *Ast* colit astra („Gram[atica] enunță, Dia[lectica] predă cuvintele, Ret[orica] le colorează, / Muz[ica] cântă, Ar[itmetica] numără, Geo[metria] cântărește, Ast[ronomia] se ocupă de astre” – traducerea mea). Știința Universală poate desemna metafizica, în tradiție aristotelică, sau mai larg, filosofia, ca fundament al tuturor științelor particulare (de pildă la Francis Bacon, *De Dignitate et Augmentis Scientiarum*).</footnote>

<footnote n="36">³⁶ Lat. *conscientia*. În traducerea pe care Cantemir însuși o dă tratatului lui Andreas Wissovatius, el echivalează termenul de *conscientia* prin rom. „a ascunsului inimii știință”, *Divanul*, III, „Predoslovie”, f. 101v, în *DIMITRIE CANTEMIR*, *Divanul*, ediție îngrijită, studiu introductiv și comentarii de Virgil Cândea, text grecesc de Maria Marinescu-Himu, București, Editura Academiei Republicii Socialiste România, col. „Dimitrie Cantemir, *Opere complete*, I”, 1974, p. 299.</footnote>

<footnote n="37">³⁷ Lat. *Ethnicae Scientiae authores*, literal: autorii Științei Păgâne. Prin această sintagmă, Cantemir îi desemnează pe filosofii greci.</footnote>

<footnote n="38">³⁸ Lat. *daemones*: este vorba de simțuri și de rațiune, pe care autorul le va respinge pentru a nu se încrede decât în intelect.</footnote>

<footnote n="39">³⁹ Lat. *Physicos*, în sensul vechi de filosofi ai naturii.</footnote>
nici în axiomele lor divergente, nici în judecățile lor aflate la mare depărtare unele de celelalte.

La acestea, cuvioase Părinte al meu, intelectul cel mai pașnic se tulbură, dezaprobă opinia improbă, se înspăimântă de lingușelile rațiunii și, simplu fiind, se alătură adevărului simplu, de unde află sentința decisivă a judecății pure. Trebuie să-și ia rămas bun de la știința simțurilor, să fugă de adepții ei, să izgonească născocirile rațiunii, să îngroape în pământ, ca pe niște avortoni, Minervele zămislite de creier<fnref n="40" />, să le dezmoștenească de posesiunea adevărului, ca pe niște copii bastarzi ai intelectului, și să le despoaie de orice veșmânt al adevăratei științe.

De folos păreau, este adevărat, toate acestea. Dar dragostea chinuie mai aprig intelectul în ascunzătorile lui adânci, iubirea îl zguduie mai puternic, dorința îl cuprinde mai înflăcărat și chiar mintea, preasimplă, se roagă foarte fierbinte ca ea însăși să se întoarcă la sine. Cu toate acestea, slăbiciunea simțurilor stându-i în cale, puterile o lasă, facultățile îi lipsesc și, chiar dacă sunt întrucâtva prezente, i se împotrivesc, sub imperiul piedicilor raționalității și al întunecimilor senzorialității. În arena unui astfel de duel, strălucirea adevărului își aruncă în cele din urmă sulițele intelectuale și pricinuiește simțului împunsături foarte adânci, învățându-l că nu poate, prin el, din el și, în sfârșit, de la el, să caute, să dobândească și să mențină nimic adevărat, bun și desăvârșit. Şi astfel intelectul se retrage în citadela științei infuze, se dedică cu totul Învățăturii sacro-sancte, își pleacă preaumil trufașa cerbice a simțului dinaintea genunchilor Științei sacre și învață cu evlavie că atât teologii cât și fizicienii trebuie să aspire la același adevăr, la care îi descoperă străduindu-se să ajungă atât pe profanii abătuți de la drum și rătăcind pe căi lăturalnice, cât și, drept spre calea adevărată a adevărului, pe cei ce mărturisesc sfințenia, cu care și în care se odihnește plăcut, nu caută nimic mai departe, nu dorește nimic mai bun, ci, îmbrățișând simplu adevărul foarte simplu, îl cultivă intelectual și îl venerează spiritual.

Această judecată a sufletului meu am dorit să ți-o dezvălui, cuvioase Părinte al meu, și de aceea îți expun deocamdată acest prim tom al Științei Sacre, ți-l depun să-l citești de la început și până la capăt, ți-l supun judecății, îți propun să-ți spui părerea, îmi impun să fiu la unison cu ea; ceea ce omit trece cu vederea și, dacă pe undeva comit vreo greșeală, admite-o și, cât mai repede, trimite-mi-o înapoi și transmite-mi-o corectată.

Rămâi cu bine!

<footnote n="40">⁴⁰ Închipuirile rațiunii sunt socotite vane, iar Cantemir face aluzie la episodul mitologic al nașterii Athenei (Minerva, la romani) din capul lui Zeus.</footnote>
# ON THE DATE OF THE ORPHIC BONE PLAQUES FROM OLBIA

Sofia ANDREEVA

Ben-Gurion University of the Negev
beithatulim@gmail.com

**Abstract:** Orphic and other similar beliefs, which attract the attention of many scholars, are attested to in different places of the Greek world, beginning from the Archaic period. In the early period, they are known mainly from literary sources, and there is little epigraphical and archaeological evidence of the Orphic cults before the second half of the 4th century BCE. The Olbian bone plaques with brief *dicta* were dated by the first editors to the 5th century BCE, and this date has never been revised. Nevertheless, many scholars note the unusually early existence of the Orphic community in the remote Olbia Pontica. This article argues that in accordance with their linguistic and palaeographic peculiarities, these inscriptions should be redated to the mid-4th century BCE (or later), i.e. to the period when Orphic and similar beliefs became common in the Greek world, including its periphery.

**Keywords:** Olbia Pontica, Orphics, epigraphy, bone plaques, Orphic *dicta*

**Cuvinte-cheie:** Olbia Pontica, Orfici, epigrafie, plăci de os, *dicta* orfice

One of the most famous and controversial Olbian finds are the bone plaques with brief *dicta*, including the name of Dionysus, and the mention of Orphics. These plaques were discovered more than half a century ago and since their first publication, they remain a subject of scholarly discussion. The first editor dates the inscriptions to the 5th century BCE, and this date has never been revised<fnref n="1" />. All the

<footnote n="1">¹ The plaques were published many times. *Editio princeps:* A.S. RUSJAEVA, “Orfizm i kult Dionisa v Olvii”, in *Journal of Ancient History*, no. 1 (1978), pp. 87–104; most important reviews: M.L. WEST, “The Orphics of Olbia”, in *ZPE* (1982), pp. 17–29; R. PARKER, “Early Orphism”, in A. POWELL (ed.), *The Greek World*, London, Routledge, 1995, p. 485; B. BRAVO, “Testi iniziatici da Olbia Pontica (VI e V sec. a.C.) e osservazioni su Orfismo e religione civica”, in *Palamedes: A Journal of Ancient History*, no. 2 (2007), pp. 74–92.; F. GRAF, “Text and ritual. The Corpus Eschatologicum of the Orphics”, in R.G. EDMONDS (ed.), *The “Orphic” Gold Tablets and Greek Religion*, Cambridge/New York, Cambridge University Press, 2011, pp. 53–55; F. FERRARI, “Orphics at Olbia?”, in G. COLESANTI and L. LULLI (eds), *Submerged Literature in Ancient Greek Culture 2: Case Studies*, Berlin/Boston, Walter De Gruyter, 2016, pp. 177–186; L. ZHMUD, “Orphics and Pythagoreans: Craft vs. Sect?”, in A. MERIANI and G. ZUCHTRIEGEL (eds), *La tomba del Tuffatore: rito, arte e poesia a Paestum e nel Mediterraneo d’epoca tardo-arcaica*, Pisa, Edizioni ETS, 2020, pp. 354–355.</footnote>
Olbian bone plaques are rather small, about 4.5 × 3.5 cm, and 2 mm thick, and all of them were unearthed in the Eastern Temenos<fnref n="2" />; according to the first editors, they were inscribed by different individuals (figs 1 and 2).

Dating the inscription requires a complex approach, including an analysis of its script and linguistic features, as well as of its archaeological and cultural context. The only reliable information on the bone plaques is that these artefacts were discovered in 1951 in the Eastern Temenos, presumably in a pit with materials dated to the 5th century BCE<fnref n="3" />.

Three bone plaques deposited and stuck together were found in the Eastern Temenos, even before the discovery of the first construction remains of altars and temples, which reliably attest to the location of a large sacred site in this region of Olbia. Since the bone items, similarly to terracottas, were usually not cleaned or washed during excavations, they were placed in one pack, because of the beginning of a downpour (according to E.I. Levi), and then hastily and inadvertently left in the depositories of archaeological materials of the Olbian Reserve under a shared inventory number, together with other mass finds. Therefore, due to the dirt adhering to these plaques, graffiti were not initially noticed. Subsequently, they were discovered by chance...<fnref n="4" />

Thus, the archaeological context of the find is absent. The material of the plaques cannot help their dating. One must notice that bone was not a common material in Greek epigraphy; most non-lapidary inscriptions were scratched on ceramic fragments or metal plaques<fnref n="5" />.

<footnote n="2">² In the city of Olbia, there were several sacred areas; the Eastern or Central Temenos was the main sacred area, since the end of the Archaic period, and belonged primarily to Apollo Delphinios, the head of the Olbian pantheon. On its archaeological remains see E. LEVI, "Itogi raskopok olvijskogo temenosa i agory", in V. GAJDUKEVICH (ed.), *Olvia. Temenos i agora*, Moscow/Leningrad, Nauka, 1964, pp. 5-26; Idem, "Materialy olvijskogo temenosa", in V. GAJDUKEVICH, *op. cit.*, 1964, pp. 131-174; A. KARASJOV, "Monumentalnye pamyatniki olvijskogo temenosa", *ibid.*, pp. 27-130; S.D. KRYZHITSKY, N.A. LEJPUNSKAYA, *Olvia: raskopki, istoria, kultura*, Nikolaev, 1997, p. 99 ff.; A.S. RUSJAEVA, "Vvedenije", in V. ZINKO (ed.), *Drevnejshij temenos Olvii Pontijskoj*, Simferopol, 2006, pp. 7-15; on the cult of Apollo Delphinios see F. GRAF, "Apollon Delphinios", in *Museum Helveticum* 36, no. 1 (1979), pp. 2-22; L. ONYSHKEVYCH, *Archaic and Classical Cult-Related Graffiti from the Northern Black Sea Region*, PhD, 1998, pp. 40, 60-62; S. ANDREEVA, "On the Date of the Olbian Calendar Graffito SEG 30: 977", in *Journal of Ancient History and Archaeology* 8, no. 4 (2022), p. 7.</footnote>

<footnote n="3">³ A.S. RUSJAEVA, *op. cit.*, p. 87.</footnote>

<footnote n="4">⁴ *GOP*, p. 33.</footnote>

<footnote n="5">⁵ I failed to find examples of inscriptions (not drawings, which are rather frequent) on bone before the Roman times outside Olbia. In Olbia, several additional bone plaques with inscriptions dated to different periods were discovered: SEG, 36, no. 693 (second half of the 6th century BCE) and SEG, 36, no. 694 (5th century BCE); A.S. RUSJAEVA, *op. cit.*, pp. 94-95 (no date, most probably contemporary with the Orphic inscriptions, see below).</footnote>
The first inscription<fnref n="6" /> contains pairs of opposites in nominative, unclear abbreviations, the name of Dionysus in dative (?), and a designation of the dedicators: Βίος. Θάνατος. Βίος. Z / Ἀλήθεια. / Z? A N? / Διο(νύσω) Ὀρφικοί (Life. Death. Life. Z? Truth. Z? A N? Orphics to Dionysus). The back side of the plaque is empty.

The second plaque<fnref n="7" /> also contains pairs of opposites in the nominative and the name of Dionysus in the dative (?): Εἰρήνη. Πόλεμος. / Ἀλήθεια. Ψεῦδος. / Διον(ύσω) / A / Z (Peace. War. Truth. False. To Dionysus. A? Z?). The backside of this plaque features a drawing of an irregular rectangular divided into seven parts with an oval inside each of them. There are also some lines or letters, maybe Z<fnref n="8" />.

The third plaque<fnref n="9" /> begins with the name of Dionysus which is followed by a pair of nouns; however, they do not seem to be opposites: Διο(νύσω) Z / Ἀλήθεια. / IA Ψυχή. A<fnref n="10" />. (To Dionysus Z? Truth. IA? Soul. A?). There are crossed lines on the back of the plaque, as well as a barely readable inscription Διον(ύσω) Z (To Dionysus. Z?).

The rest of the bone plaques feature drawings, for example, a horse or a vessel, sometimes the first letters of the name of Dionysus, but mostly lines and separate letters. Some of them were discovered in the Eastern Temenos and others in residential quarters<fnref n="11" />. Some plaques have a small round hole drilled in the lower right corner. These plaques probably served as tokens for the participants in cult ceremonies<fnref n="12" />.

The script of the Orphic *dicta* allows broad dating from the 5th till the 3rd century BCE, and its peculiarities are partly caused by the material which is harder and less convenient for scratching than ceramics: some *thetas* and *omicrons* are oval and

<footnote n="6">⁶ SEG, 28, no. 659.</footnote>

<footnote n="7">⁷ SEG, 28, no. 660.</footnote>

<footnote n="8">⁸ The letter Z on the bone plaques was often interpreted as the first letter of the word Zagreus, a cult epithet of Dionysus (N.V. KUZINA, “K voprosu o proishozhdenii kulta Dionisa”, in *Vestnik Nizhegorodskogo universiteta* 4–1, 2013, pp. 255–257, with refs.; for a review of opinions see S. GEORGOUDI, “Sacrificing to Dionysos: Regular and Particular Rituals”, in R. SCHLESIER [ed.], *A Different God*, Berlin/Boston, De Gruyter, 2012, p. 51 ff.). However, this is unlikely before the 3rd century BCE, since the association between Zagreus and Dionysus is not attested before that time. The origin of this 20th-century idea may probably be traced back to Loebeck’s edition of Nonnus’ poem in 1829 (R.G. EDMONDS, “Tearing Apart the Zagreus Myth: A Few Disparaging Remarks on Orphism and Original Sin”, in *Classical Antiquity* 18, no. 1, 1999, pp. 35–73). Most of the modern scholars do not interpret Z as Zagreus.</footnote>

<footnote n="9">⁹ SEG, 28, no. 661.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Ju. Vinogradov also reads σῶμα after ψυχή (Ju. G. VINOGRADOV, *Pontische Studien*, Mainz, Philipp Von Zabern, 1997, p. 243).</footnote>

<footnote n="11">¹¹ The first publication and details: A.S. RUSJAEVA, *op. cit.*, pp. 94–95. On the possible meanings of these letters see F. FERRARI, *op. cit.*, p. 180 f. and I.A. MAKAROV, “Orfizm i grecheskoe obshestvo v VI–IV vv. do n.e.”, in *Journal of Ancient History* 1 (1999), p. 10; on the connections between Apollo and Dionysus see Yu. USTINOVA, “Apolline and Dionysian Ecstasy at Delphi”, in D.L. STEIN, S.K. COSTELLO and K.P. FOSTER (eds), *Ecstatic Experience in the Ancient World*, Abingdon/New York, Routledge, 2022, pp. 332–350.</footnote>

<footnote n="12">¹² A.S. RUSJAEVA, *op. cit.*, p. 95; R. PARKER, *op. cit.*, p. 485.</footnote>
others are almost rectangular; horizontal *hastae* of *alphas* can be either straight or inclined to the right or to the left. Most of the letters are of the same height, including *iota* and *omicron*; the exception is *sigma* which is always stretched and protrudes beyond the line of the other letters above and below; there is also an enormously big *delta* in the name of Dionysus in the second inscription. However, two letters belong to the later period. *Thetas* have lines in the center, which become typical in the late Classical and Hellenistic periods, but not earlier<fnref n="13" />. Even the first editor points out that that the form of *zeta* which appears on the bone plates did not exist as early as the 5th century<fnref n="14" />.

The linguistic characteristics of the inscriptions also correspond to a broad period, but for one exception, namely the word ἀλήθεια: before the mid-4th century BCE, the Ionic counterpart of the common Greek *alpha purum* in Olbian inscriptions could be only *eta*, as in ἀληθεῖη. None of the Olbian inscriptions reliably dated before the 4th century contain *alpha* for *eta* after *epsilon*, *iota*, and *rho*, and the examples are numerous<fnref n="15" />. In the second half of the 4th-first half of the 3rd BCE centuries, this norm fluctuated, and since the late 3rd century BCE *alpha* displaced *eta*<fnref n="16" />. Thus, I suggest dating the Olbian bone plaques to the second half of the 4th century BCE or later, up to the late 3rd century BCE, taking into account the broad historical context, as reflected in multiple Orphic inscriptions and papyri from different parts of the Greek world. This redating does not solve all the questions concerning the bone plaques, but puts the Olbian materials in a row with synchronous evidence on the Orphic and similar communities from other parts of the Greek world.

The most important controversy in the scholarly discussion on the Olbian bone plaques is the word ὁρφικοί (Orphics) in the first inscription: whether it is to be read as ὁρφικοί (a noun in the nominative, “the Orphics”) as the first editors suggest<fnref n="17" />, or Ὀρφικῷ (an adjective in the dative, “Orphic”, the epithet of Dionysus) as M. West

<footnote n="13">¹³ Before the 5th century BCE Olbian *thetas* had crosses in the centre and in the 5th-early 4th centuries BCE crosses were replaced with dots. For Olbian palaeography see T.N. KNIPOVICH, “Grecheskoe lapidarnoe pismo v pamyatnikah Olvii”, in *Numismatics and Epigraphy* 6 (1966), pp. 3-30; Ju. G. VINOGRADOV, “Paleografia rannikh lapidarnykh nadpisey Olvii”, in *Chersonessky Sbornik* (2001), pp. 6-12; *DefOlb*, pp. XXIV-XXX.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ A.S. RUSJAEVA, *op. cit.*, p. 88.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Examples with *eta*: *GOP*, p. 30, no. 19 (*ipή*, first half of the 5th century BCE); *GOP*, p. 32, no. 25 (*Λθηναίη*, early 5th century BCE); *GOP*, p. 110, no. 3 (*Διονυσίη*, 4th century BCE); see also the list of examples by L. Dubois (more than 20): *IGDOlbia*, p. 182.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Examples with *alpha*: *IO*, no. 5 (*προξενίαν, πολιτείαν, ἀτέλειαν*, about mid-4th century BCE); *IO*, no. 6 (*προξενίαν, πολιτείαν, ἀτέλειαν*, second half of the 4th century BCE); *IO*, no. 7 (*προξενίαν, πολιτείαν, ἀτέλειαν, προεδρίαν*, about mid-4th century BCE); *GOP*, p. 111, no. 25 (*pvíaia - Dat. sg.,
3rd century BCE) and many others. Examples from other Milesian colonies in the North-Western Black
Sea area: *CIRB*, p. 798 ff.; S. ANDREEVA, *op. cit.*, p. 7. I have checked all the published Olbian
inscriptions and discovered several cases of *alpha purum* pro *eta* before the 4th century, but the dating
of all these inscriptions is uncertain, according to the opinion of the publishers.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ A. Rusjaeva and Ju. Vinogradov (A.S. RUSJAEVA, *Zemledelcheskie kulty v Olvii dogetskogo vremeni*, Kyiv, 1979, p. 73 f.); for detailed argumentation supporting this reading see L. ZHMUD, “Orphism and Graffiti from Olbia”, in *Hermes* (1992), pp. 159–168.</footnote>
suggests<fnref n="18" />. F. Ferrari proposes the neutral ὀρφικόν, which “elsewhere appears to indicate a verse or motto attributed to Orpheus”<fnref n="19" />. Despite the careless script, omicron, and not omega, is read clearly, but the last letter could be either iota, nu, or simply several lines, but not a letter. The reading Διο(νύσῳ) Ὀρφικῷ by M. West provides the best meaning, but it is almost impossible for the inscriber to have made a confusion between omicron and omega in flexion<fnref n="20" />. The reading ὀρφικόν (dictum of Orpheus), suggested by F. Ferrari, solves the contradictions, but does not square well with the formula of dedications/tokens and has no parallels. The reading Διο(νύσῳ) ὀρφικοί corresponds to the formula of dedications, but this implies that the plaque is a unique piece of evidence attesting to the existence of an Orphic cult group in the remote Olbia as early as the 5th century BCE. Redating the inscriptions to the mid-4th century completely eliminates this controversy. Therefore, I accept the reading of the first editors, namely Διο(νύσῳ) ὀρφικοί.

There is an additional argument for the later date of these inscriptions. Evidence on the Orphic cults was discovered in many places, primarily on the periphery of the ancient world, from the mid-4th century: papyri from the northern regions<fnref n="21" /> and gold plaques (lamellae) from Sicily, South Italy, and Thessaly. The Olbian bone plaques are completely different from all these materials, but most scholars include them in the corpora as an integral part of the evidence<fnref n="22" />.

Olbia yielded another inscription with dicta similar to the ones on the bone plaques. The graffito engraved circularly on the outer and inner edge of the bottom of a black-glazed Attic vase is dated to the late 4th–early 3rd centuries BCE<fnref n="23" />. The commonly accepted reading is the following:

<footnote n="18">¹⁸ M.L. WEST, *op. cit.*, p. 22.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ F. FERRARI, *op. cit.*, p. 181.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ The confusion of long and short vowels in Greek inscriptions of the North-Western Black Sea region became common only in Roman times. On alternation of long and short vowels in the epigraphy of the region see CIRB, p. 800.</footnote>

<footnote n="21">²¹ On the Derveni papyrus see K. KOUREMENOS, G.M. PARÁSSOGLOU and K. TSANTSANOGLOU, *The Derveni Papyrus: Edited with Introduction and Commentary*, Florence, Casa Editrice Leo S. Olschki, 2006, pp. 20–28; on this and other more fragmented Orphic papyri see also J. HORDERN, “Notes on the Orphic Papyrus from Gurôb (P. Gurôb 1; Pack² 2464)”, in ZPE (2000), pp. 131–140; S.S. TORJUSSEN, *Metamorphoses of Myth: A Study of the “Orphic” Gold Tablets and the Derveni Papyrus*, Tromsø, University of Tromsø, 2008.</footnote>

<footnote n="22">²² A. BERNABÉ, A.I. CRISTÓBAL, *Instructions for the Netherworld: The Orphic Gold Tablets*, Leiden, Brill, 2007, p. 38 ff.; P.G. BILDE, “Some Reflections on Eschatological Currents, Diasporic Experience, and Group Identity in the Northwestern Black Sea Region”, in P.G. BILDE and J.H. PETERSEN (eds), *Meetings of Cultures in the Black Sea Region: Between Conflict and Coexistence*, Vol. 8, Aarhus, Aarhus Universitetsforlag, 2008, pp. 31–34; H.D. BETZ, “‘A Child of Earth am I and of Starry Heaven’: Concerning the Anthropology of the Orphic Gold Tablets”, in R.G. EDMONDS (ed.), *op. cit.*, 2011, p. 110 f.; C. CALAME, “Funerary Gold Lamellae and Orphic Papyrus Commentaries: Same Use, Different Purpose”, *ibid.*, p. 215 f.; D. OBBINK, “Poetry and Performance in the Orphic Gold Leaves”, *ibid.*, p. 299 f.; F. GRAF, S.I. JOHNSTON, *Ritual Texts for the Afterlife: Orpheus and the Bacchic Gold Tablets*, London/New York, Routledge, 2013, pp. 185–188.</footnote>

<footnote n="23">²³ *GOP*, pp. 54–56, no. 34; Ph. HARLAND, *Greco-Roman Associations: Texts, Translations, and Commentary. II. North Coast of the Black Sea, Asia Minor*, Berlin, De Gruyter, 2014, pp. 9–10; SEG, 42, no. 709, 1.</footnote>
Απόλλων. Απόλλων. Ἡλιο[ξ]. Ἡλιος. Κόσμος. Κ[όσ]μος. Φῶς. Φῶς. Βίος. Βίος. / Καλλίνικος Φιλ[ονί]κου, [Ποσει]δώνιος Σωκράτ<ο>υ, Ἠροσῶν Φιλοξένου, Δημήτριο[ξ] Σωκράτου, Φίλων Σωκράτου, Βορεικοὶ θιασῖται.

"Apollo. Apollo. Sun. Sun. (Helios?). Universe. Universe. Light. Light. Life.
Life. / Kallinikos, son of Philonikos; Poseidonios, son of Sokrates; Heroson,
son of Philoxenos; Philon, son of Sokrates – the thiasitai Boreikoi".

The inscription of *Boreikoi* features two peculiarities: the circular disposition of the words and the dating. The vessel is dated to the 5th century BCE; it was reconstructed from fragments discovered in different parts of Olbia at different times. However, the peculiarities of the script do not allow its dating before the late 4th century BCE<fnref n="24" />. The gap of more than a century between the production of a vessel and making an inscription on it is very rare in Greek epigraphy. Furthermore, the circular arrangement of the text suggests an interpretation different from the commonly accepted reading.

A. Rusjaeva proposes the following reading of the first part: Ἀπόλλων – Ἡλιο[ξ]. Ἡλιος – Κόσμος. Κ[όσ]μος – Φῶς. Φῶς – Βίος. Βίος – Ἀπόλλων (Apollo is the sun, the sun is the universe, the universe is light, the light is life, life is Apollo)<fnref n="25" />, and it is obvious that all these pairs are close to the ones appearing on the Orphic bone plaques<fnref n="26" />. This *thiasos* performed the cult of Apollo Boreas, known in Olbia from the Archaic period<fnref n="27" />; both Apollo and Dionysus were venerated by Orphics and similar communities.

In conclusion, dating the Olbian bone plaques with the *dicta* to the 5th century BCE was proposed by the first editor and accepted by the scholars, who usually mention the exceptionally early date of the Orphic community in Olbia and leave this anomaly aside without further discussion. However, it is unlikely that a religious movement could emerge in the remote Olbia much earlier than in the rest of the Greek world. Gold *lamellae* from Sicily, South Italy, and Thessaly, as well as Orphic papyri appear only in the mid-4th century BCE, and the inscription of the *Boreikoi* from Olbia is to be dated to the same period. The Olbian bone plaques are also to be dated to this or later time, according to their paleographic and linguistic peculiarities, taking into account their historical and cultic context.

<footnote n="24">²⁴ For details see *GOP*, pp. 54–56.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ *GOP*, p. 55.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ The meaning of the pairs of words is not entirely clear. Ph. Harland suggests that “it may be that the different titles or abstractions mentioned (Bios, Cosmos, and Phos) were considered attributes or epithets of Apollo Boreas”. He also notes that a connection with Orphic ideas is possible (Ph. HARLAND, *op. cit.*, pp. 10–11).</footnote>

<footnote n="27">²⁷ On the cult of Apollo Boreas see A.S. RUSJAEVA, *Religiya i kulty antichnoj Olvii*, Kyiv, 1992, pp. 48–49; S. RAUSCH, *Bilder des Nordens. Vorstellungen vom Norden in der griechischen Literatur von Homer bis zum Ende des Hellenismus*, Darmstadt, Philipp von Zabern, 2013, pp. 11–14; R. GAGNÉ, *Cosmography and the Idea of Hyperborea in Ancient Greece: A Philology of Worlds*, Cambridge, Cambridge University Press, 2021, pp. 98–99.</footnote>
Illustrations

<figure><img src="image_12.png" /><figcaption>Fig. 1. The bone plaques from Olbia, from A.S. RUSJAEVA, *Religiya i kulty antichnoj Olvii*, Kyiv, 1992, p. 73</figcaption></figure>

<figure><img src="image_13.png" /><figcaption>Fig. 2. The bone plaques from Olbia, from A.S. RUSJAEVA, *Religiya i kulty antichnoj Olvii*, Kyiv, 1992, p. 74</figcaption></figure>
Abbreviations

CIRB – *Corpus inscriptionum regni Bosporani*, ed. V. STRUVE, Moscow, Nauka, 1965 (in Russian); *Corpus inscriptionum regni Bosporani: Album imaginum*, eds A. GAVRILOV, N. PAVLICHENKO, D. KEYER and A. KARLIN, St.-Petersburg, *Bibliotheca classica Petropolitana*, 2004.

DefOlb – A.V. BELOUSOV, *Defixiones Olbiae Ponticae*, Leuven, Peeters Publishers, 2021.

GOP – A.S. RUSJAEVA, *Graffiti of Olbia Pontica*, Simferopol, 2010 (in Russian).

IGDOlbia – L. DUBOIS, *Inscriptions grecques dialectales d'Olbia du Pont*, Geneva, Droz, 1996.

IO – *Inscriptiones Olbiae (1917–1965)*, eds T.N. KNIPOVICH and E.I. LEVI, Leningrad, Nauka, 1968 (in Russian).

SEG – *Supplementum Epigraphicum Graecum*.

ZPE – *Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik*.

BIBLIOGRAPHY

ANDREEVA, S., "On the Date of the Olbian Calendar Graffito SEG 30: 977", in *Journal of Ancient History and Archaeology* 8, no. 4 (2022), pp. 5-9.

BERNABÉ, A., CRISTÓBAL, A.I., *Instructions for the Netherworld: The Orphic Gold Tablets*, Leiden, Brill, 2007.

BETZ, H.D., "'A Child of Earth am I and of Starry Heaven': Concerning the Anthropology of the Orphic Gold Tablets", in R.G. EDMONDS (ed.), *The "Orphic" Gold Tablets and Greek Religion*, Cambridge/New York, Cambridge University Press, 2011, pp. 102-119.

BILDE, P.G., "Some Reflections on Eschatological Currents, Diasporic Experience, and Group Identity in the Northwestern Black Sea Region", in P.G. BILDE and J.H. PETERSEN (eds), *Meetings of Cultures in the Black Sea Region: Between Conflict and Coexistence*, Vol. 8, Aarhus, Aarhus Universitetsforlag, 2008.

BRAVO, B., "Testi iniziatici da Olbia Pontica (VI e V sec. a.C.) e osservazioni su Orfismo e religione civica", in *Palamedes: A Journal of Ancient History*, no. 2 (2007), pp. 55-92.

CALAME, C., "Funerary Gold Lamellae and Orphic Papyrus Commentaries: Same Use, Different Purpose", in R.G. EDMONDS (ed.), *The "Orphic" gold tablets and Greek religion*, Cambridge/New York, Cambridge University Press, 2011, pp. 203-218.

EDMONDS, R.G., "Tearing Apart the Zagreus Myth: A Few Disparaging Remarks on Orphism and Original Sin", in *Classical Antiquity* 18, no. 1 (1999), pp. 35-73.

FERRARI, F., "Orphics at Olbia?", in G. COLESANTI and L. LULLI (eds), *Submerged Literature in Ancient Greek Culture 2: Case Studies*, Berlin/Boston, Walter De Gruyter, 2016, pp. 177-186.

GAGNÉ, R., *Cosmography and the Idea of Hyperborea in Ancient Greece: A Philology of Worlds*, Cambridge, Cambridge University Press, 2021.

GEORGOUDI, S., "Sacrificing to Dionysos: Regular and Particular Rituals", in R. SCHLESIER (ed.), *A Different God*, Berlin/Boston, De Gruyter, 2012, pp. 47-60.

GRAF, F., "Text and ritual. The Corpus Eschatologicum of the Orphics", in R.G. EDMONDS (ed.), *The "Orphic" Gold Tablets and Greek Religion*, Cambridge/New York, Cambridge University Press, 2011, pp. 53-67.

GRAF, F., "Apollon Delphinios", in *Museum Helveticum* 36, no. 1 (1979), pp. 2-22.
GRAF, F., JOHNSTON, S.I., *Ritual Texts for the Afterlife: Orpheus and the Bacchic Gold Tablets*, London/New York, Routledge, 2013.

HARLAND, Ph., *Greco-Roman Associations: Texts, Translations, and Commentary. II. North Coast of the Black Sea, Asia Minor*, Berlin, De Gruyter, 2014.

HORDERN, J., "Notes on the Orphic Papyrus from Gurôb (P. Gurôb 1; Pack² 2464)", in ZPE (2000), pp. 131–140.

KARASJOV, A. "Monumentalnye pamyatniki olvijskogo temenosa" ["Monumental remains of the Olbian Temenos"], in V. GAJDUKEVICH (ed.), *Olvia. Temenos i agora* [Olbia. Temenos and Agora], Moscow/Leningrad, Nauka, 1964, pp. 27–130 (in Russian).

KNIPOVICH, T.N., "Grecheskoe lapidarnoe pismo v pamyatnikah Olvii" ["Greek lapidary writing in the monuments of Olbia"], in *Numismatics and Epigraphy* 6 (1966), pp. 3–30 (in Russian).

KOUREMENOS, K., PARÁSSOGLOU, G.M., and TSANTSANOGLOU, K., *The Derveni Papyrus: Edited with Introduction and Commentary*, Florence, Casa Editrice Leo S. Olschki, 2006.

KRYZHITSKY, S.D., LEJPUNSKAYA, N.A., *Olvia: raskopki, istoria, kultura* [Olbia: Research, History, Culture], Nikolaev, 1997 (in Russian).

KUZINA, N.V., "K voprosu o proishozhdenii kulta Dionisa" ["To the Question on the Origin of the Cult of Dionysus"], in *Vestnik Nizhegorodskogo universiteta* 4–1 (2013), pp. 252–259 (in Russian).

LEVI, E., "Itogi raskopok olvijskogo temenosa i agory" ["Excavations at the Olbian Temenos and Agora"], in V. GAJDUKEVICH (ed.), *Olvia. Temenos i agora* [Olbia. Temenos and Agora], Moscow/Leningrad, Nauka, 1964, pp. 5–26 (in Russian).

LEVI, E., "Materialy olvijskogo temenosa" ["Small finds from the Olbian Temenos"], in V. GAJDUKEVICH (ed.), *Olvia. Temenos i agora* [Olbia. Temenos and Agora], Moscow/Leningrad, Nauka, 1964, pp. 131–174 (in Russian).

MAKAROV, I.A., "Orfizm i grecheskoe obshestvo v VI–IV vv. do n.e." ["Orphism and Greek Society in the 6th–4th Centuries BCE"], in *Journal of Ancient History* 1 (1999), pp. 8–19 (in Russian).

OBBINK, D., "Poetry and Performance in the Orphic Gold Leaves", in R.G. EDMONDS (ed.), *The "Orphic" gold tablets and Greek religion*, Cambridge/New York, Cambridge University Press, 2011, pp. 291–309.

ONYSHKEVYCH, L., *Archaic and Classical Cult-Related Graffiti from the Northern Black Sea Region*, PhD, 1998.

PARKER, R., "Early Orphism", in A. POWELL (ed.), *The Greek World*, London, Routledge, 1995, pp. 483–510.

RAUSCH, S., *Bilder des Nordens. Vorstellungen vom Norden in der griechischen Literatur von Homer bis zum Ende des Hellenismus*, Darmstadt, Philipp von Zabern, 2013.

RUSJAEVA, A.S., "Vvedenije" ["Introduction"], in V. ZINKO (ed.), *Drevnejshij temenos Olvii Pontijskoj [The Most Ancient Temenos of Olbia in the Pontos]*, Simferopol, 2006, pp. 7–15 (in Russian).

RUSJAEVA, A.S., "Orfizm i kult Dionisa v Olvii" ["Orphism and the Cult of Dionysus in Olbia"], *Journal of Ancient History*, no. 1 (1978), pp. 87–104 (in Russian).

RUSJAEVA, A.S., *Religiya i kulty antichnoj Olvii [Religion and Cults of Ancient Olbia]*, Kyiv, 1992 (in Russian).

RUSJAEVA, A.S., *Zemledelcheskie kulty v Olvii dogetskogo vremeni [Agricultural Cults in Olbia in the Pregetic Period]*, Kyiv, 1979 (in Russian).
TORJUSSEN, S.S., *Metamorphoses of Myth: A Study of the “Orphic” Gold Tablets and the Derveni Papyrus*, Tromsø, University of Tromsø, 2008.

USTINOVA, Yu., “Apolline and Dionysian Ecstasy at Delphi”, in D.L. STEIN, S.K. COSTELLO and K.P. FOSTER (eds), *Ecstatic Experience in the Ancient World*, Abingdon/New York, Routledge, 2022, pp. 332–350.

VINOGRADOV, Ju. G., *Pontische Studien*, Mainz, Philipp Von Zabern, 1997.

VINOGRADOV, Ju. G., “Paleografia rannikh lapidarnykh nadpisey Olvii” [“Palaeography of Early Lapidary Inscriptions from Olbia”], in *Chersonessky Sbornik* (2001), pp. 6–12 (in Russian).

WEST, M.L., “The Orphics of Olbia”, in *ZPE* (1982), pp. 17–29.

ZHMUD, L., “Orphics and Pythagoreans: Craft vs. Sect?”, in A. MERIANI and G. ZUCHTRIEGEL (eds), *La tomba del Tuffatore: rito, arte e poesia a Paestum e nel Mediterraneo d’epoca tardo-arcaica*, Pisa, Edizioni ETS, 2020, pp. 348–368.

ZHMUD, L., “Orphism and Graffiti from Olbia”, in *Hermes* (1992), pp. 159–168.
EN MARGE D'UNE INSCRIPTION PERDUE D'ULPIANA
(DARDANIE)

Radu ARDEVAN

Université « Babeş-Bolyai », Cluj-Napoca
rardevan@gmail.com

**Résumé** : Une inscription d'Ulpiana (Dardanie, dans la Mésie supérieure), aujourd'hui perdue, avait été bien restituée, hormis la fin de la l. 1. Ici, on reprend l'étude de ce monument et on propose une restitution – à notre sens convaincante – de la fin de cette ligne. Il s'agit d'un monument votif pour Jupiter, le génie de l'endroit et tous les autres dieux et déesses, érigé par un speculator de la IVe légion.

**Mots-clés** : inscription votive, Ulpiana, Dardanie, Jupiter, génie, tous les dieux, toutes les déesses, speculator, legio IIII Flavia, Alexandre Sévère

**Cuvinte-cheie** : inscripție votivă, Ulpiana, Dardania, Jupiter, geniu, toți zeii, toate zeițele, speculator, legio IIII Flavia, Alexander Severus

Les événements dramatiques qui ont conduit au démembrement de la Yougoslavie (1992–1999) ont également stoppé le traitement unitaire moderne du patrimoine épigraphique de la Mésie supérieure<fnref n="1" />. Le volume V de la collection, qui devait comprendre les inscriptions découvertes dans la partie ouest et sud-ouest de la province, c'est-à-dire la plus grande partie du territoire de l'ancienne Dardanie, n'a plus été achevé. Et les circonstances politiques actuelles rendent difficile la poursuite de cet effort académique.

Mais des inscriptions anciennes de la province du Kosovo (couvrant la région centrale de Dardanie) ont été récemment rassemblées dans une thèse de doctorat inédite<fnref n="2" />. Parmi eux, il y a une pièce qui a retenu notre attention et dont nous allons parler ici. Il s'agit d'une inscription romaine légèrement endommagée, qui a été publiée pour la première fois en 1883³ (Fig. 1), puis elle fut incluse dans

<footnote n="1">¹ Fanoula PAPAZOGLOU (dir.), *Inscriptions de la Mésie Supérieure*, Beograd, Centre d'études épigraphiques et numismatiques, dont ont été publiés les volumes I (1976), II (1986), III/2 (1995), IV (1979), VI (1982).</footnote>

<footnote n="2">² Enver HOXHAJ, *Untersuchungen zur Geschichte des Kosova in der Römerzeit. Militär, Städte, Gesellschaft und Bevölkerung*, thèse de doctorat dactylographiée, Wien, 2000 (nous remercions le prof. dr. Ekkehard Weber, son responsable scientifique, qui nous l'a fait connaître).</footnote>

<footnote n="3">³ Paolo ORSI, *Iscrizioni dell'Albania*, Archäologisch-epigraphische Mitteilungen aus Österreich-Ungarn, Wien 7, 1883, p. 146, n° 4.</footnote>
le grand corpus rédigé sous la direction de Th. Mommsen, avec quelques améliorations<fnref n="4" />. La pièce a été trouvée hors contexte d'origine, dans le village de Batus (alb. Batusha, de la commune moderne de Fushë Kosovë), elle doit donc provenir du site archéologique voisin de Gračanica (alb. Gračanicë), donc de l'ancienne Ulpiana<fnref n="5" />. Malheureusement, le monument semble avoir disparu et toutes les reprises ultérieures<fnref n="6" /> se basent uniquement sur ces premières publications. Nous n'en avons retrouvé aucune photo.

Le texte a été restitué presque entièrement dès le début et correctement daté du 226 ap. J.-C. Il se déroule sur 12 lignes (dont la dernière est complètement perdue), comme suit<fnref n="7" />:

I O M [ - - ] V P P
D D E T G E N [ - - ]
S T A T I O N I S
P R O S D N I M P

5
[ [ S E V E R I A L E ] ]
[ [ X A N D R I ] ] A V G
V A L E R I A N V S
S P E C V L E G I I I I
[ - - ] L S A V S L M A V G

10
S E V E R O A L E X A N D A V G
[ - - ] E T A V F I D M A R C E L L O
[ - - ]

Sa lecture a été généralement acceptée sous la forme ci-dessous :

I(ovi) O(ptimo) M(maximo) [...]VPP / d(is) d(eabusque) et Gen[jo] / stationis / pro s(alute) d(omini) n(ostri) imp(eratoris) / [[Severi Ale/xandri]] Aug(usti) / Valerianus / specul(ator) leg(ionis) IIII / [F]l(aviae) S(everianae) A(lexandrianae) v(otum) s(olvit) l(ibens) m(erito) Aug(usto) (!) / Severo Alexand(ro) Aug(usto) / [II] et Aufid(is) Marcello / [II co(n)s(ulibus)].

La traduction et le sens de l'inscription ne posent aucun problème. C'est une inscription votive à Jupiter, aux autres dieux et déesses, et au génie d'une

<footnote n="4">⁴ CIL, III 8173. Dans la l. 2, au lieu de *d(omui)* *d(ivinae)*, a été lu correctement *d(is) d(eabusque)*.</footnote>

<footnote n="5">⁵ András MÓCSY, *Pannonia and Upper Moesia. A History of the Middle Danube Provinces of the Roman Empire*, London/Boston, Routledge & Kegan Paul, 1974, pp. 138, 145; E. HOXHAJ, *op. cit.*, pp. 97, 103–106. La ville romaine s'est développée à partir d'un centre minier (*Metalla Ulpiana*) et est devenue *Municipium Ulpianum* vers le milieu du IIe siècle ap. J.-C.; elle n'est désignée comme *Ulpiana* que durant le Bas-Empire (A. MÓCSY, *op. cit.*, pp. 131, 133; E. HOXHAJ, *op. cit.*, pp. 95–96, 101–102).</footnote>

<footnote n="6">⁶ ILS, 2377; Zef MIRDITA, *Antroponimia e Dardanisë në kohën romake (Die Anthroponymie der Dardanien zur Römerzeit)*, Prishtinë, Rilindja, 1981, p. 252, n° 441 (40); Naser FERRI, *Monumentet ushtarake të periudhës romake në Mezi te Epërme*, thèse de doctorat dactylographiée, Prishtinë, 1997, p. 129, n° 50; E. HOXHAJ, *op. cit.*, p. 171, n° 9; HD, 043405; EDCS, 31100142.</footnote>

<footnote n="7">⁷ HD, 043405.</footnote>
statio<fnref n="8" />; le monument a été érigé pour la santé de l'empereur Sévère Alexandre, par un speculator<fnref n="9" /> de la IVᵉ légion Flavia Severiana Alexandriana, stationnée à Singidunum<fnref n="10" />, l'année où l'empereur lui-même et Aufidius Marcellus étaient consuls, chacun pour la deuxième fois (c'est-à-dire 226 ap. J.-C.). La présence d'un membre de l'appareil du gouverneur dans la région peut s'expliquer par l'affectation temporaire de ce subordonné, nommé Valerianus, dans une statio proche d'Ulpiana.

Il est aisé de constater que l'inscription a subi quelques dégâts. Hormis l'espace dans la ligne 1 (sur laquelle nous reviendrons), la ligne 12 est complètement manquante, et des parties de la fin de la ligne 2, ainsi que le début des lignes 9 et 11, sont également perdus. Mais, à l'exception du premier, tous les autres peuvent être complétés avec certitude. De plus, le nom de l'empereur aux lignes 5-6 fut martelé<fnref n="11" />.

Le seul élément qui n'a pas été clarifié est le groupe de lettres après le nom du dieu suprême, transcrit comme ...VPP. Pour tenter d'en discerner le sens, il faut d'abord examiner l'écriture sur ce monument. Il est certain que le texte a été rédigé et exécuté par un lapicide provincial moins compétent. Aux lignes 4 et 9, certains mots sont excessivement abrégés. Aussi, à la fin de la ligne 9, le terme Aug(usto) a été inutilement inséré. Des ligatures apparaissent aux lignes 2 et 9-11 ; aux lignes 3, 10 et 11, les lettres C et O sont plus petites que les autres, tandis que dans la l. 4 il manque un point séparateur (voir Fig. 1). Pourtant, en général, le texte a une apparence soignée, même si les lignes sont de longueurs différentes, les lettres ayant probablement des tailles variables. Mais en l'absence d'une image, il est difficile de faire des observations plus précises sur la disposition du texte.

Le fait que les lettres ...VPP de la l. 1 soient placées entre le nom officiel de Jupiter et les désignations d'autres divinités laisse penser qu'elles appartiennent à un élément de l'onomastique divine – plus précisément, à une épithète de ce dieu. Mais dans la liste des épithètes joviennes connues<fnref n="12" /> nous n'en trouvons aucune qui puisse être abrégée sous cette forme<fnref n="13" />. La seule qui pourrait correspondre aux lettres conservées sur la pierre est *Exsuperantissimus*<fnref n="14" />.

<footnote n="8">⁸ Franz LAMMERT, *Statio, RE*, III A.2 (1929), coll. 2211-2212.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Alfred von DOMASZEWSKI, *Die Rangordnung des römischen Heeres. 2. durchgesehene Auflage. Einführung, Berichtigungen und Nachträge von Brian Dobson*, Köln/Graz, Böhlau Verlag, 1969, p. 32.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ A. MÓCSY, *op. cit.*, p. 99.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Dietmar KIENAST, Werner ECK, Matthäus HEIL, *Römische Kaisertabelle. Grundzüge einer römischen Kaiserchronologie*, 6. Überarbeitete Auflage, Darmstadt, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 2017, p. 172.</footnote>

<footnote n="12">¹² ILS III, pp. 535-537 ; Carl THULIN, *Iuppiter, RE*, X, 1 (1918), coll. 1142-1144 ; Sorin NEMETI, *Le syncrétisme religieux en Dacie Romaine*, Cluj-Napoca, Editura Mega, 2019, pp. 233-319. Moins probable de cacher une épithète locale, dérivée d'un toponyme inconnu.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Le nom *Appeninus* (C. THULIN, *op. cit.*, col. 1142) ne peut pas être abrégé ainsi.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Pour la signification de cet attribut, voir : Nicole MÉTHY, « *Deus Exsuperantissimus* : une divinité nouvelle ? À propos de quelques passages d'Apulée », *L'Antiquité Classique*, 68, Bruxelles, 1999, pp. 99-117 ; S. NEMETI, *op. cit.*, pp. 307-312.</footnote>
Pour vérifier cette hypothèse, nous devons évaluer l'espace disponible sur la
pierre. Chose difficile à faire, vu l'état de la documentation. En fait, la seule
transcription faite directement sur la pierre semble être l'ancienne copie de P. Orsi,
reprise presque à l'identique dans le CIL. À en juger d'après celle-ci, il manquerait
deux lettres à la fin de la ligne 2, qui correspondent à la complétion attendue
GEN[IO] ; de même, les espaces indiqués pour les lacunes des lignes 9 et 11
correspondent aux lettres manquantes. La transcription devait donc être correcte.
Pour la ligne 1, l'espace pour une seule lettre absente est indiquée immédiatement
après le nom du dieu romain suprême, et il est suivi par les lettres VPP, qui
semblent être situées à l'extrémité droite de l'inscription. Rien ne laisse penser que
la ligne continuerait vers la droite. Cet espacement a également été accepté dans
les banques de données épigraphiques consultées<fnref n="15" />. De plus, cette épithète de
Jupiter, rarement attestée épigraphiquement<fnref n="16" />, apparaît toujours dans la formule
Iuppiter summus exsuperantissimus et s'écrit avec un seul P. Cette hypothèse doit
donc être abandonnée.

Il est cependant possible que ces lettres ne fassent pas référence à Jupiter, mais
à la notion suivante, à savoir *dii deaeque*. Et ils apparaissent souvent sur des
inscriptions accompagnés de la spécification *omnes*<fnref n="17" />. Dans le cas présent, les lettres
[.]VPP pourraient représenter une transcription lacunaire d'une partie endommagée
du texte. Selon cette hypothèse, la lettre manquante au début serait *O*, tandis que le
V pourrait représenter un M avec les hastes latérales effacées. Et les lettres suivantes,
lues par P. Orsi comme PP, pourraient en réalité être les restes visibles de ce qui avait
été réellement NIB, éventuellement avec *I* et *B* en ligature (voir Fig. 2) ; une haste
verticale de *N* à côté de la haste verticale commune à *I* et *B*, avec d'autres dégâts
donnant l'impression de boucles au sommet (voir Fig. 3), ont pu facilement être lues
comme PP.

Nous proposons donc de compléter les trois premières lignes de cette inscription
sous la forme suivante :

I(ovi) O(ptimo) M(maximo) [o]mnib(us) / d(is) d(eabusque) et Gen[jo] / stationis ....

Bien entendu, ce petit ajout ne change rien au sens général du monument
épigraphique. Il ne fait que combler une lacune irritante dans un texte aujourd'hui
perdu. Nous gardons espoir que l'inscription dont il est question aujourd'hui pourra
un jour être retrouvée.

<footnote n="15">¹⁵ Voir *supra*, note 6. Nous ne voyons aucune raison d'accepter l'absence d'environ trois lettres avant VPP (proposition de EDCS 31100142).</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ C. THULIN, *op. cit.*, col. 1140 ; N. MÉTHY, *op. cit.*, pp. 102-103 ; S. NEMETI, *op. cit.*, pp. 290, 307.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Quelques exemples : *ILS* 2185, 3022, 3091, 4630, 6709, 7127, 9268. Pour la région Balkan-Danube, voir *CIL* III 1423, 3626, 3899, 4775, 5070, 5155, 5186, 5307, 6289.</footnote>
<figure><img src="image_14.png" /><figcaption>Illustrations</figcaption></figure>

Fig. 1. L'inscription CIL III 8173 (d'après P. ORSI, loc. cit.)
<figure><img src="image_15.png" /><figcaption>Fig. 2. La fin de la l. 1, restituée</figcaption></figure>

<figure><img src="image_16.png" /><figcaption>Fig. 3. La fin de la l. 1, apparition probable en 1883</figcaption></figure>

## BIBLIOGRAPHIE

### Collections

* CIL = Corpus Inscriptionum Latinarum, Berlin, Georg Reimer Verlag.

* EDCS = Epigraphisches Datenbank Clauss-Slaby (consultée au 5 novembre 2023), http://db.edcs.eu/epigr/epi.php?_sprache=en

* HD = Epigraphisches Datenbank Heidelberg (consultée au 7 novembre 2023), https://edhwww.adw.uni-heidelberg.de/home

* ILS = Hermann DESSAU, Inscriptiones Latinae selectae, Berlin, Weidmann Verlag, I (1892), II (1902), III (1916).

* RE = Real-Encyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, Stuttgart, J.B. Metzlerscher Verlag.

### Livres et études

* DOMASZEWSKI, Alfred von, *Die Rangordnung des römischen Heeres. 2. durchgesehene Auflage. Einführung, Berichtigungen und Nachträge von Brian Dobson*, Köln/Graz, Böhlau Verlag, 1969.
FERRI, Naser, *Monumentet ushtarake të periudhës romake në Mezi te Epërme*, thèse de doctorat dactylographiée, Prishtinë, 1997 (non vidi).

HOXHAJ, Enver, *Untersuchungen zur Geschichte des Kosova in der Römerzeit. Militär, Städte, Gesellschaft und Bevölkerung*, thèse de doctorat dactylographiée, Wien, 2000.

KIENAST, Dietmar, ECK, Werner, HEIL, Matthäus, *Römische Kaisertabelle. Grundzüge einer römischen Kaiserchronologie*, 6. Überarbeitete Auflage, Darmstadt, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 2017.

LAMMERT, Franz, *Statio, RE, III A.2 (1929), coll. 2211-2212*.

MÉTHY, Nicole, « Deus Exsuperantissimus : une divinité nouvelle ? À propos de quelques passages d'Apulée », *L'Antiquité Classique*, 68, Bruxelles, 1999, pp. 99-117.

MIRDITA, Zef, *Antroponimia e Dardanisë në kohën romake (Die Anthropomie der Dardanien zur Römerzeit)*, Prishtinë, Rilindja, 1981.

MÓCSY, András, *Pannonia and Upper Moesia. A History of the Middle Danube Provinces of the Roman Empire*, London/Boston, Routledge & Kegan Paul, 1974.

NEMETI, Sorin, *Le syncrétisme religieux en Dacie Romaine*, Cluj-Napoca, Editura Mega, 2019.

ORSI, Paolo, *Iscrizioni dell'Albania*, Archäologisch-epigraphische Mitteilungen aus Österreich-Ungarn, Wien 7, 1883, pp. 145-146.

PAPAZOGLOU, Fanoula (dir.), *Inscriptions de la Mésie Supérieure*, Beograd, Centre d'études épigraphiques et numismatiques, I (1976), II (1986), III/2 (1995), IV (1979), VI (1982).

THULIN, Carl, *Iuppiter, RE, X, 1 (1918), coll. 1126-1144*.
L'ΑΥΛΩΝ, DE LA PISIDIE À KARPATHOS ET AU-DELÀ.
NOTE DE TOPOGRAPHIE ET DE TOPONYMIE
HELLÉNIQUE

Hadrien BRU

Université de Franche-Comté

Institut des Sciences et Techniques de l'Antiquité (Besançon)

hadrien.bru@univ-fcomte.fr

**Résumé** : Depuis l'époque classique grecque, d'assez nombreux textes littéraires emploient le mot *αὖλών* afin de désigner une vallée longiligne, souvent encaissée et relativement étroite, mais surtout fertile en milieu montagnard. Les occurrences du mot *αὖλών* sont plus rares dans les textes épigraphiques, mais l'usage de ce vocable à partir du IVᵉ siècle avant notre ère et jusqu'à l'époque impériale romaine reflète un intérêt marqué pour la valorisation agricole et politique des terres par le pouvoir royal et impérial. La confrontation de la topographie et de la toponymie de plusieurs régions du bassin méditerranéen, surtout oriental, permet d'aboutir à un inventaire partiel de ce type d'espace et à quelques remarques précises de géographie historique hellénique, de la Pisidie et de la Carie à l'île de Karpathos, de la Macédoine à la Méditerranée occidentale, en passant brièvement par la Crète et l'Illyrie.

**Mots-clés** : géographie historique grecque, géopolitique, agriculture, terminologie, épigraphie, sources littéraires

**Cuvinte-cheie** : geografie istorică greacă, geopolitică, agricultură, terminologie, epigrafie, surse literare

Une célèbre inscription acéphale découverte en 1885 lors de la *Wolfe Expedition* à Apollonia de Pisidie, en Phrygie Parorée, et datable du Ier s. av. J.-C., a depuis lors fait couler beaucoup d'encre, notamment pour des raisons d'interprétation historique et de géopolitique locale, en rapport avec des litiges territoriaux intervenus avec la cité de Tymbriada<fnref n="1" />. Trois unités topographiques s'y trouvent mentionnées : la Tête de Serpent, le pays d'Ouramma, ainsi qu'un *αὖλών*. Répertorié de longue date dans le *Thesaurus Linguae*

<footnote n="1">¹ John Robert Sitlington STERRETT, *The Wolfe Expedition to Asia Minor during the Summer of 1885*, Papers of the American School of Classical Studies at Athens 3 (1884–1885), Boston, Damrell and Upham, 1888, p. 377, n° 548 ; voir William Mitchell RAMSAY, « The utilisation of old epigraphic copies », *JHS*, 38, 1918, pp. 149–150, n° VI ; Ronald SYME, *Anatolica. Studies in Strabo*, Oxford, Clarendon Press, 1995 (éd. A. Birley), « An Aulon in Pisidia », pp. 340–343, propose de bonnes remarques sur le terme *αὖλών* dans les sources littéraires, mais situe de manière erronée l'unité topographique dénommée comme telle dans l'inscription évoquée ; pour les détails, voir Hadrien BRU, *La Phrygie Parorée et la Pisidie septentrionale aux époques hellénistique et romaine. Géographie historique et sociologie culturelle*, Mnemosyne Suppl. History and Archaeology of Classical Antiquity 401, Leiden/Boston, Brill, 2017, pp. 89–104.</footnote>
Graecae<fnref n="2" />, ce dernier mot défini par le dictionnaire Liddell-Scott-Jones recouvre selon cet ouvrage de référence trois sens topographiques distincts et non contradictoires : il s'agit d'un creux entre des éminences (collines ou montagnes) ou entre des rives, dans le sens de « défilé », mais également d'un canal, d'une tranchée ; enfin d'une passe, d'un détroit au sein ou à proximité d'un milieu hydrographique<fnref n="3" />. À la suite des définitions proposées par le dictionnaire Liddell-Scott-Jones, de l'étude régionale pionnière de Xavier de Planhol sur le Taurus méridional<fnref n="4" /> et en rapport avec une exploration topographique de la Phrygie Parorée, j'ai clairement reconnu l'αὐλών du décret honorifique d'Apollonia de Pisidie comme étant le poljé de Kovada, situé au Sud du lac d'Eğirdir et drainé par le dieu-fleuve antique Tioulos, étroite vallée longiligne orientée Nord-Sud, d'une fertilité exceptionnelle<fnref n="5" />. En effet, le terme topographique grec αὐλών est dans les sources littéraires et épigraphiques intimement associé aux terres d'une vallée montrant des qualités édaphiques et agricoles supérieures, dignes d'être mentionnées ainsi par la toponymie sur la longue durée, sachant qu'on connaît jusqu'à nos jours des toponymes helléniques modernes renvoyant encore à cette réalité. Nous proposons ici quelques remarques à propos des sources littéraires mentionnant le terme, puis, suite à un inventaire partiel basé sur des exemples épigraphiques et toponymiques, quelques observations.

Les sources littéraires anciennes mentionnant le terme αὐλών sont relativement abondantes, ce dont le *Thesaurus Linguae Graecae* et certains articles de la *Realencyclopädie des classischen Altertumswissenschaft* se firent l'écho dès la fin du XIXe siècle<fnref n="6" />. Pour prendre quelques exemples, Hérodote (VII, 128 et 129) désignait déjà par ce mot la vallée du fleuve Pénée sortant de Thessalie pour aller se jeter vers l'Est dans la mer Égée. Plus tard, Polybe (III, 47, 2) utilise ce vocable pour désigner la vallée du Rhône, et plusieurs auteurs d'époque hellénistique firent de même afin de décrire au Proche-Orient, entre le mont Liban et l'Antiliban, la vallée de la Bekaa<fnref n="7" />.

<footnote n="2">² Henri ESTIENNE et alii, *Thesaurus Graecae Linguae*, vol. I, Paris, Firmin-Didot, 1831-1856, coll. 2471-2473.</footnote>

<footnote n="3">³ Henry George LIDDELL, Robert SCOTT, Henry Stuart JONES, *A Greek-English lexicon*, Oxford, Clarendon Press, 1996 (9e éd.), s.v. αὐλών, p. 277. Pierre CHANTRAINE, *Dictionnaire étymologique de la langue grecque. Histoire des mots*, Paris, Klincksieck, 1999, p. 140, s.v. αὐλός, estime que le mot αὐλών est un substantif dérivé de αὐλός (tuyau creux et allongé, d'où le mot « flûte »).</footnote>

<footnote n="4">⁴ Xavier DE PLANHOL, *De la plaine pamphylienne aux lacs pisidiens. Nomadisme et vie paysanne*, Paris, A. Maisonneuve, 1958.</footnote>

<footnote n="5">⁵ H. BRU, *op. cit.*, pp. 95-98, 360 carte 2, 361 carte 3, 366 image satellitale 4. Comme l'avait remarqué X. de Planhol, il s'agit de la seule vallée de la région ne nécessitant pas de jachère. Pour un autre aulôn dit « Pisidique » situé plus au Sud et en rapport avec une victoire d'Antigone le Borgne contre les partisans de Perdiccas en 319 av. J.-C., voir DIODORE (XVIII, 44), POLYEN (*Stratagèmes* IV, 6, 4) ; voir les discussions dans William Mitchell RAMSAY, « Military operations on the North front of Mount Taurus », *JHS*, 40/1, 1920, pp. 89-112 ; W.M. RAMSAY, « Military operations on the North front of Mount Taurus », *JHS*, 43/1, 1923, pp. 1-10 ; W.M. RAMSAY, « Geography and history in Phrygo-Pisidian glen », *The Geographical Journal*, 61/4, 1923, pp. 279-296 ; Stephen MITCHELL, « Three cities in Pisidia », *Anatolian Studies*, 44, 1994, pp. 129-136.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Voir par exemple Arthur MILCHHÖFER, *RE*, II, 2, 1896, s.v. αὐλών, coll. 2413-2415.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Voir THÉOPHRASTE, *Histoire des plantes* IX, 7, 1 ; POLYBE, V, 45, 8 ; de même que STRABON, XVI, 2, 18-19 à l'époque augustéenne. Le cours d'eau concerné à l'époque antique est nommé Marsyas ou Massyas suivant les sources. Toujours au Proche-Orient, « l'aulôn des Ciliens » est évoqué par FLAVIUS JOSÉPHE (*Antiquités juives* XIII, 397) parmi les possessions du roi hasmonéen Alexandre Jannée dans le premier quart du Ier siècle av. J.-C. à la fin d'une énumération de toponymes de Moabitide, et juste avant Pella de la Décapole (transjordanienne).</footnote>
Nous ne reprendrons pas ici l'inventaire des sources littéraires, mais un point sur l'utilisation révélatrice du mot αὐλών par Strabon dans sa magistrale Géographie conçue lors de la période augustéenne, au début de l'époque impériale, est éclairant. L'auteur l'utilise d'abord en vue de décrire des vallées des Pyrénées « parfaitement habitables » (III, 4, 11), puis il en vient ailleurs aux Allobroges réduits à cultiver des vallées alpines (IV, 1, 11) constituant autant de « vallées considérables » (IV, 6, 4), à l'instar de celles mises en valeur par les Salasses (IV, 6, 7) en ces espaces « bien cultivés » (IV, 6, 9), de même en milieu montagnard italique dans le Latium au pied du mont Algido, entre Tusculum et Préneste (V, 3, 12). Plus au Sud, en Grande Grèce, Strabon rappelle que ce sont les Grecs Achéens qui ont fondé la colonie de Caulonia, dont le toponyme provient d'Aulônia, lequel est issu du mot αὐλών (VI, 1, 10). Dans le Péloponnèse, le géographe utilise le mot en vue de décrire près de Sparte la vallée de l'Eurotas (VIII, 3, 12), mais aussi plus au Nord-Ouest en Élide à propos de la situation d'Olouris, dans la vallée de Messénie (VIII, 3, 25). En Crète, Strabon évoque en cette île montagneuse des vallées fertiles (X, 4, 4 : ἔχει δ' αὐλῶνας εὐκάρπους). En Anatolie orientale, il fait usage du mot concernant des vallées de Cilicie (XI 12, 2), de Sophène (XI, 12, 4), des vallées tauriques proches de la Médie et de l'Arménie (XI, 12, 1 et XI, 12, 4), et notamment des vallées d'Arménie, certaines moyennement fertiles, d'autres très fertiles (XI, 14, 4). Dans la même région, l'auteur nous fait savoir que le roi Tigrane II céda aux Parthes pas moins de 70 vallées de l'Arménie (XI, 14, 15), en utilisant le mot αὐλών. En Cappadoce, plus précisément en Cataonie, Strabon nous explique que « C'est dans l'Antitaurus précisément, dans une des vallées étroites et profondes de cette chaîne, qu'est située Komana avec le fameux temple consacré à la déesse Mâ, la même que nous nommons Enyô » (XII, 2, 3)<fnref n="8" />. Plus au Nord, dans la région du Pont dont il est originaire, l'auteur s'attache à décrire avec soin les espaces cultivables les plus fertiles, les plaines, soulignant notamment l'existence d'une « vallée à la fois très longue et très large » (XII, 3, 30)<fnref n="9" />. Non loin de sa ville natale Amaseia, une vallée étroite qui va s'élargissant s'étend à partir de celle de l'Iris pour former la plaine de Chiliokômè (XII 3, 39)<fnref n="10" />. Sur les contreforts méridionaux du Taurus, Strabon utilise de nouveau le mot αὐλών en vue de décrire des vallées sauvages habitées et cultivées en Pisidie-Isaurie par les Homonadeis (XII, 6, 5), peuples anatoliens rétifs à l'autorité étatique et exterminés par Rome vers 3–2 avant notre ère<fnref n="11" />. En Anatolie orientale, il aborde en outre avec ce vocable les cours de l'Araxe et du Médos confluant pour donner naissance à une vallée très fertile (XV, 3, 7). Plus au Sud, au Proche-Orient, le savant d'Amaseia en vient à évoquer une vallée d'exception, aujourd'hui la plaine de la Bekaa : « Au-dessus du Massyas est le célèbre αὐλón royal » (XVI, 2, 20)<fnref n="12" />, vaste espace fertile ceint de hautes montagnes qui appartint en raison de ses qualités édaphiques et de sa situation, au moins pour partie, aux domaines des rois phéniciens, des monarques séleucides puis des empereurs romains. De manière synthétique, il est non seulement manifeste que

<footnote n="8">⁸ STRABON, XII, 2, 3 : *Εν δὲ τῷ Αὐτιαύρῳ τούτῳ βαθεῖς καὶ στενοί ἐσιν αὐλῶνες, ἐν Ὁ ἤδρυται
τὰ Κόμανα καὶ τὸ τῆς Ἐννοῦς ἱερὸν ἦν ἐκεῖνοι Μᾶ ὀνομάζουσι*</footnote>

<footnote n="9">⁹ STRABON, XII, 3, 30 : *Ἐστι δ' αὐλῶν καὶ μῆκος ἔχων ἀξιόλογον καὶ πλάτος.*</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ STRABON, XII, 3, 39 : *Αὐλών δ' ἐστὶν ἀπὸ τοῦ ποταμοῦ διήκων οὐ πλατὺς τὸ πρῶτον τελέως,
ἔπειτα πλατύνεται καὶ ποιεῖ τὸ Χιλιόκωμον καλούμενον πεδίον.*</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Voir H. BRU, op. cit., pp. 71, n. 57, 104, n. 67, 289–292, 298.</footnote>

<footnote n="12">¹² STRABON, XVI, 2, 20 : *δὲ τοῦ Μασσύου ἐστὶν ὁ καλούμενος αὐλῶν βασιλικὸς.*</footnote>
Strabon confirme à son époque exactement le sens topographique principal du terme αὐλών, lequel renvoie à une vallée longiligne encaissée en milieu montagnard, mais il apparaît que l'auteur l'associe quasiment toujours à des qualités édaphiques et agricoles marquées en rapport avec la fertilité notable de terres arables recherchées et exploitées. Tel est aussi à l'époque de Strabon le sens de l'αὐλών disputé entre Apollonia de Pisidie et Tymbriada dans l'inscription de la deuxième moitié du Ier siècle av. J.-C. mentionnée en tête de cette contribution.

Le terme αὐλών est plus rare dans les inscriptions sur pierre. Au IVe s. av. J.-C. à Trézène, à l’Est de l’Argolide et au Sud du golfe Saronique, un document comptable se référant à de multiples entités topographiques associées à des sommes (sans doute fiscales) renvoie apparemment par deux occurrences du mot αὐλών à des espaces bien localisés sur le territoire de la cité<fnref n="13" />. En Attique vers 330 av. J.-C., un décret très endommagé des tribus civiques Aigeis et Aiantis relatif à la gestion par Athènes de parties du territoire d’Oropos après la bataille de Chéronée en 338 évoque, au moins à une reprise, le mot αὐλών en tant que repère spatial<fnref n="14" /> : c’est ainsi qu’à la ligne 82 du texte mutilé on lit διαβά[ς τ]δ[v] αὐλῶ[να τ]δ[v---]. Le territoire d’Oropos avait été restitué à Athènes par la volonté de Philippe II de Macédoine<fnref n="15" />, et M.K. Langdon trouve que l’usage du terme convient bien à la topographie du territoire d’Oropos, sans développer<fnref n="16" />. On ne sait pas s’il faut comprendre le repère spatial du décret comme un canal ou bien plutôt comme un territoire arable remarquable, mais il est certain qu’une partie de l’arrière-pays du territoire d’Oropos aujourd’hui située entre Oinophyta à l’Ouest et Malakasa à l’Est montre des terres agricoles d’une belle qualité, drainées par un affluent du fleuve Asopos, en tout cas en amont de son bassin. La vallée concernée avait déjà été brièvement considérée par Louis Robert, qui écrit : « À une dizaine de kilomètres plus au sud la cuvette de Malakasa devait faire partie aussi du territoire d’Oropos »<fnref n="17" />. Cette « cuvette » évoquée par le savant français correspond précisément par sa topographie à la définition hellénique ancienne d’une vallée agricole fertile et bien drainée : ce qui témoigne de cette conception sur la longue durée est l’existence du toponyme grec moderne Αὐλώνας pour un village situé au Sud de cette vallée.

Au Nord de la mer Égée, en Macédoine, et plus précisément en Piérie, le toponyme Αὐλών est connu entre Amphipolis et Philippes pour un site évoqué par Thucydide dans *La guerre du Péloponnèse* (IV 103, 1), puis bien plus tard dans une liste toponymique de Procope de Césarée (*De Aedificiis* IV, 4), ce que confirme la divinité topique Ἠρως Αὐλωνείτης mentionnée à plusieurs reprises dans des inscriptions de la

<footnote n="13">¹³ IG, IV, 823, lignes 41-42.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Merle K. LANGDON, « An Attic decree concerning Oropos », *Hesperia*, 56, 1987, pp. 47-58 ; Gerald V. LALONDE, Merle K. LANGDON, Michael B. WALBANK, *The Athenian Agora XIX. Results of excavations conducted by the American School of Classical Studies at Athens. Inscriptions. Horoi, Poletai Records, Leases of Public Lands*, Princeton, The American School of Classical Studies at Athens, 1991, pp. 186-189, n° L8 ; SEG, 37, 100 ; 39, 145 ; 40, 125.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Voir PAUSANIAS, I, 34, 1 ; Louis ROBERT, *Hellenica*, Paris, XI-XII, Librairie d'Amérique et d'Orient, A. Maisonneuve, 1960, pp. 194-196.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ M.K. LANGDON, art. cit., p. 52 : [*] and αὐλών (line 82, restored in line 79) also fit well in *Oropos*.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ L. ROBERT, op. cit., p. 196, n. 4. Pour la topographie du territoire d'Oropos, voir également M.K. LANGDON, art. cit., p. 55.</footnote>
région<fnref n="18" />. La découverte d'une dédicace à ce dieu cavalier à Kipia-Akrovouni lors de la fouille de son sanctuaire<fnref n="19" /> a permis de localiser la vallée qui a conduit au toponyme antique Αὐλών : il s'agit, sur la route entre Amphipolis et Philippes, d'une vallée longiligne d'orientation Sud-Ouest/Nord-Est sise au Sud du mont Pangée et remarquablement fertile (Fig. 1). Alors que le sanctuaire du Hérôs Aulônite se situe sur un contrefort Sud-Est du Pangée<fnref n="20" />, il a déjà été remarqué qu'à environ 2 km au Sud-Ouest du sanctuaire de Kipia se trouve encore de nos jours un village nommé Αὐλή, qu'on a rapproché du toponyme antique Αὐλών. Pierre Chantraine affirme dans son dictionnaire étymologique que le mot αὐλών est un substantif dérivé de αὐλός, et que le mot qui nous intéresse se rapporte à ce qui recouvre la forme d'une flûte. Concernant les termes αὐλών et αὐλή : αὐλή renvoie à la cour, plus spécifiquement à celle des fermes, et par métonymie aux fermes elles-mêmes, comme le montrent d'assez nombreux baux ruraux grecs des quatre premiers siècles avant notre ère<fnref n="21" />. Nous avons vu qu'outre une définition topographique particulière, l'αὐλών désigne le plus souvent un territoire marqué par ses qualités édaphiques et agricoles. Il existait donc, à titre secondaire, une congruence sémantique entre les deux mots, car un αὐλών abritait bien sûr des fermes<fnref n="22" />, ce qui a pu contribuer au glissement sémantique de la toponymie.

La préoccupation agraire des Grecs mobilisant ce vocabulaire dédié se trouve également près de Mylasa à Labraunda en Carie dans un catalogue des terres appartenant au sanctuaire de Zeus Osogo<fnref n="23" />, lequel désigne notamment ὁ αὐλ[κ]ῶν ὁ δημόσιος (ligne 34, avec pour la ligne 45 en restitution ὁ αὐλών ὁ δημόσιος). Par ailleurs, une épigramme funéraire grecque incomplète d'Arkades, en Crète, datable des Ier–IIe siècles de notre ère, évoque un αὐλών τῶν Λι[γ]ρῶν, qui pourrait se rapporter au territoire fertile des Ligures, en Méditerranée occidentale<fnref n="24" />.

Cependant, pour revenir en mer Égée et plus particulièrement dans l'archipel du Dodécanèse, mon attention a récemment été attirée par le toponyme d'Αὐλώνα,

<footnote n="18">¹⁸ Voir à Thessalonique en 159–160 ap. J.-C. l'épitaphe de C. Iulius Crescens *IG*, X, 2, 1s, 1368 ; *AE*, 2010, 1470 ; *SEG*, 60, 665. Cf. également *SEG*, 55, 707. À propos d'une épiclèse topique intéressante, on connaît par une inscription d'Athènes l'existence d'un Dionysos Αὐλώνευς (*IG*, II², 4745).</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Chaïdo KOUKOULI-CHRYSANTAKI, *AD*, 40, 1985, B266 ; *SEG*, 40, 539a–b. Voir Martine PERRIN-HENRY, « Aulôn de Macédoine, Euripide et la *via Egnatia* : recherches de géographie historique en Macédoine orientale », *Rheinisches Museum für Philologie*, 126, 3/4, 1983, p. 251. Pour une dédicace trouvée ailleurs, à Serrai, voir *SEG*, 30, 594.</footnote>

<footnote n="20">²⁰ Voir Chaïdo KOUKOULI-CHRYSANTAKI, Dimitra MALAMIDOU, « The sanctuary of Hero Auloneites on Mt Pangaion : tracing continuity and change of religious practices in the territory of Philippi » (Chap. 6), dans Steven J. FRIESEN, Michalis LYCHOUNAS, Daniel N. SCHOWALTER (eds), *Philippi, from Colonia Augusta to Communitas Christiana, Novum Testamentum Suppl.* 186, Leiden/Boston, Brill, 2022, pp. 125–162.</footnote>

<footnote n="21">²¹ Voir Isabelle PERNIN, *Les baux ruraux en Grèce ancienne. Corpus épigraphique et étude*, Travaux de la Maison de l'Orient et de la Méditerranée 66, Lyon, Maison de l'Orient et de la Méditerranée Jean Pouilloux, 2014, pp. 130, 132–133 (dont note 45), 439, 507 et 573 (inventaire des textes en indexation). P. CHANTRAINE, *op. cit.*, pp. 139–140, s.v. αὐλή confirme cela, en évoquant aussi le sens général d'abri, pour les troupeaux et les humains. J'ajoute au passage que le terme αὖλαξ renvoie au sillon, toujours dans une perspective agricole, notamment chez Hésiode et Hérodote (P. CHANTRAINE, *op. cit.*, p. 139, s.v. αὐλαξ).</footnote>

<footnote n="22">²² Sur ce point, il importe de souligner l'existence du vieux mot ἀλωή, qui est chez Homère un « terrain aplani et travaillé, jardin, verger, vigne », mais aussi une « aire à battre le grain » (cf. par exemple *Iliade* V, 499) : voir P. CHANTRAINE, *op. cit.*, pp. 67–68, s.v. ἀλωή.</footnote>

<footnote n="23">²³ *I.Labraunda*, 69 ; Jeanne & Louis ROBERT, *Bulletin épigraphique*, 1973, p. 159, n° 415.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ *IC*, I, V, 42, lignes 4–5 ; s’il s’agit bien des Ligures, on pourrait alors penser à cette désignation à propos de la plaine du Pô, dans le Nord de l’Italie actuelle, à l’époque en Gaule cisalpine.</footnote>
au Nord de l'île grecque de Karpathos. La topographie de cette île aux paysages des plus spectaculaires est presque totalement montagneuse, et les bonnes terres arables y sont donc extrêmement rares. Aujourd'hui encore, on atteint difficilement le village d'Auλώνα par une unique route sinueuse et escarpée, qui permet de relier le village d'Olympos le plus proche, situé sur une crête montagneuse à environ 5 km plus au Sud<fnref n="25" />. On note que c'est ensuite seulement d'Auλώνα qu'on peut relier à pied par un chemin intégralement rocailleux et difficile à pratiquer le site archéologique de Brykonte, sis à la pointe Nord-Ouest de l'île. En me rendant à Auλώνα (alt. 270 m), je souhaitais vérifier l'exacte cohérence de la topographie des lieux avec la toponymie hellénique. En raison des abrupts escarpements calcaires qui prévalent à cet endroit, ce n'est qu'à environ un kilomètre de distance en arrivant par le Sud que j'ai commencé à entrevoir ce que j'attendais, après avoir étudié cartes et photographies satellitales (Fig. 2). Parmi les plissements karstiques, on découvre alors une cuvette aplanie et mise en culture depuis longtemps, laquelle s'étend sur environ 1300 mètres de longueur du Nord au Sud, et sur une largeur d'environ 200 mètres seulement d'Ouest en Est, soit une superficie arable d'environ 26 hectares (Fig. 3). Cette cuvette est bordée par un massif calcaire assez abrupt à l'Est (alt. 632 m), alors qu'à l'Ouest d'assez nombreuses et anciennes terrasses, de nos jours presque toutes abandonnées, ont été aménagées sur une déclivité moins forte (alt. 491 m) que sur le versant opposé. Le village d'Auλώνα, aujourd'hui quasiment déserté, est constitué de quelques dizaines de maisons simples et rustiques, fermes avec leurs cours, érigées à l'Est de la cuvette sur des contreforts, la plupart étant encore dotées de leurs aires de battage pour les céréales (Fig. 4), le blé et l'orge des traditions ancestrales. De nos jours pourtant, la céréaliculture paraît avoir été en partie abandonnée, et les parcelles agricoles accueillent modestement quelques ceps de vigne et de nombreux figuiers, quelques ânes profitant encore de lieux où un grand calme s'est installé, assez proche de la désolation. Les discussions avec les insulaires de Karpathos m'ont appris que les familles qui disposaient encore des parcelles agricoles et des fermes d'Auλώνα provenaient pour la plupart d'Olympos, ce village installé plus au Sud sur une crête déchirée par les vents, comme en témoignent sur ses hauteurs les vestiges de nombreux moulins, dont une quinzaine environ sont encore visibles (Fig. 5). Les habitants d'Olympos ne souhaitent plus vivre toute l'année à Auλώνα, mais ils restent attachés à cet endroit singulier, qui revit pour une fête annuelle (Ai Gianni, fin Août) lors de laquelle certains portent pieds nus, sur deux kilomètres ardus, des pains du village en offrande jusqu'à la chapelle de Saint-Jean Baptiste aménagée dans une grotte sur le site de Brykonte, une péninsule littorale aride, aujourd'hui encore plus désolée qu'Auλώνα. En conséquence de ce qui précède, on comprend qu'Olympos, qui ne possède pas de territoire cultivable à proximité de son site défensif, exploite depuis assez longtemps la cuvette d'Auλώνα pour ses qualités édaphiques uniques dans la région. Mais cette cuvette fertile se trouvait dans l'Antiquité sur le territoire rocailleux de la cité de Brykonte (Fig. 6), tributaire de la ligue de Délos au moins depuis 448/7 av. J.-C.<fnref n="26" />,

<footnote n="25">²⁵ Sur le village d'Auλώνα, voir John MA, « Empire, statuses and realities », dans John MA, Nikolaos PAPAZARKADAS, Robert PARKER (eds), *Interpreting the Athenian Empire*, Duckworth, London, 2009, pp. 131 et 144, n. 26.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Voir IG, I³, 264, col. III.2, ligne 17. Brykonte s'acquittait alors d'un tribut assez modeste d'un montant de 500 drachmes (voir J. MA, *loc. cit.*, pp. 132 et 137).</footnote>
comme nous l’apprennent plusieurs listes gravées à Athènes au Ve s. avant notre ère<fnref n="27" />. Les citoyens de Brykonte sont connus par des textes souvent mal datés de l’époque hellénistique et impériale<fnref n="28" /> découverts sur le site même, ailleurs sur l’île<fnref n="29" />, ainsi qu’à Rhodes. Le site défensif d’Olympos semble s’être plutôt développé tardivement, à partir du début de l’époque byzantine. Quoi qu’il en fût, il est en tout cas certain que nous avons là affaire à un αὐλών dans la plus pure perspective hellénique, comme la topographie et toponymie le prouvent.

Concernant la toponymie hellénique moderne, des noms de villages conservent ailleurs en Grèce la trace du mot et du concept antique d'αὐλών : dans le centre-Est de l'Eubée, il en va ainsi dans la belle et fertile vallée du fleuve Nireas orientée Nord-Sud qui s'infléchit en aval vers le Nord-Est et la mer Égée, avec les toponymes Αυλώνα, Αυλωνάρι et Αυλωνάριον<fnref n="30" />. On trouvera en d'autres lieux, notamment dans le Péloponnèse, des toponymes de ce type pour des villages ou des hameaux installés dans des vallons, plus au moins fertiles. Ailleurs, les toponymes dérivés d'αὐλών renvoient à un détroit maritime spécifique, comme Αυλωναρίου à Chalcis d'Eubée, sur la petite péninsule qui commande la passe centrale de l'Euripos<fnref n="31" />. Le contexte géographique est analogue sur l'île de Lesbos pour Αυλώνας, sur la rive occidentale du détroit permettant l'accès au golfe de Géras (Κόλπος Γέρας). D'une manière générale, il conviendrait de retracer pour chaque toponyme évoqué ici ses attestations cartographiques connues, sachant que bien souvent la persistance toponymique sur la longue durée se constate au fil de la documentation. Un inventaire toponymique et topographique plus détaillé pourrait être effectué, parce qu'on connaît par exemple la cité d'Αὐλών en Illyrie méridionale<fnref n="32" /> (Vlora/Vlorë en actuelle Albanie), laquelle est adossée à l'Est à une belle vallée fertile longiligne orientée Nord/Sud, alors qu'un espace de ce type paraît exister en Crète à Gortyne, où il est nommé au Ve s. avant notre ère<fnref n="33" />.

<footnote n="27">²⁷ *IG*, I³, 265, col. II.4, ligne 47 (447/6 av. J.-C.) ; *IG*, I³, 71, ligne 139 (425/4 av. J.-C.).</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Voir par exemple *IG*, XII, 1, 1000-1009. Une dédicace à l'empereur Domitien par les citoyens de Brykonte et tous les résidents, ainsi que pour le *dèmos* des Rhodiens entre 83 et 96 ap. J.-C. est connue dans cette cité septentrionale de Karpathos (*IG*, XII, 1, 994), tout comme un texte dédié à son épouse Domitia Longina (*PIR*², D, 181) dite *théa* (*IG*, XII, 1, 995). Sur l'exploration épigraphique de Brykonte, voir notamment Mondry BEAUDOIN, « L'île de Karpathos », *BCH*, 4, 1880, pp. 274-284, et « Décret de Karpathos », *BCH*, 8, 1884, pp. 353-361.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ *IG*, XII, 1, 1029 ; 1032 ; 1035.</footnote>

<footnote n="30">³⁰ À propos du toponyme Αὐλών en Eubée, voir notamment SEG, 65, 739.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Nom du détroit de Chalcis d'Eubée notamment attesté par une inscription funéraire inédite de Pergame (Mysie) probablement datable du IVe s. avant notre ère.</footnote>

<footnote n="32">³² *PTOLÉMÉE*, *Géographie* III, 12, 3. Voir notamment SEG, 66, 464 ; Nicholas Geoffrey Lemprière HAMMOND, « The western part of the via Egnatia », *JRS*, 64, 1974, pp. 185-194, spécialement pp. 189-193.</footnote>

<footnote n="33">³³ Voir *IC*, IV, 64, ligne 3 : ἐν ἈFλῶι ; SEG, 54, 849 ; Francesco GUIZZI, « Houses in the Household I : ownership and use of dwelling places in Gortynian inscriptions », dans *ΣΤΕΓΑ : The Archaeology of Houses and Households in Ancient Crete*, Hesperia Suppl. 44, 2011, pp. 393-399 ; Robert Malcolm ERRINGTON, « Ein kretisches Phantom : der Vertrag zwischen Hierapytna und den ‘Aussensiedlern’ (I. Cret. III, III, 5) », *ZPE*, 193, 2015, p. 165.</footnote>
Les remarques qui précèdent permettent de mieux contextualiser l’usage
hellénique du mot αὐλών dans les textes littéraires comme dans les inscriptions.
L’interprétation de la toponymie à la lumière de la topographie et des pratiques
agricoles des anciens Grecs autorise également à mieux saisir certains glissements
sémantiques<fnref n="34" />, ainsi que certaines conceptions helléniques de l’espace. Le terme
semble se diffuser dans les sources épigraphiques au IVᵉ s. avant notre ère, époque
de redistribution foncière et de valorisation de la terre et des territoires, particulièrement
sous la pression géopolitique et militaire des rois hellénistes, qu’il s’agit des
territoires civiques ou des terres royales, notamment dans le contexte d’assignations
coloniales. Le rôle des Macédoniens fut bien sûr fort à cette époque de conquêtes
et de guerres incessantes, leurs conceptions s’étant étendues aux régions qu’ils
colonisèrent, en Anatolie et ailleurs, notamment dans la sphère séleucide. La valorisation
spatiale et économique des terres agricoles arables, leur recherche et leur connaissance,
apparaissent clairement à la fin du Ier s. av. J.-C., au début de l’époque impériale,
dans la Géographie de Strabon comme dans le texte gravé à Apollonia de Pisidie
qui fut le point de départ de cette contribution.

## Illustrations

<figure><img src="image_17.png" /><figcaption>Fig. 1. Aulôn de Macédoine (© Google Earth)</figcaption></figure>

<footnote n="34">³⁴ On trouve ainsi dans l'αὐλών de Brykonte des cours de fermes, des enclos pour les bêtes, mais aussi des aires de battage pour les céréales.</footnote>
<figure><img src="image_18.png" /><figcaption>Fig. 2. Aulôn de Brykonte à Karpathos (© Google Earth)</figcaption></figure>
<figure><img src="image_19.png" /><figcaption>Fig. 3. Aulôn de Brykonte à Avlona, Karpathos (© Hadrien Bru)</figcaption></figure>

<figure><img src="image_20.png" /><figcaption>Fig. 4. Aire de battage de céréales à Avlona, Karpathos (© Hadrien Bru)</figcaption></figure>
<figure><img src="image_21.png" /><figcaption>**Fig. 5.** Vue de la crête d'Olympos et de ses moulins vers le Nord, à Karpathos. À droite, route menant vers Avlona (© Hadrien Bru)</figcaption></figure>

<figure><img src="image_22.png" /><figcaption>**Fig. 6.** La péninsule et la baie de Brykonte, Karpathos, vue vers le Nord (© Hadrien Bru)</figcaption></figure>
BIBLIOGRAPHIE

BEAUDOIN, Mondry, « L’île de Karpathos », *BCH*, 4, 1880, pp. 261–284.

BEAUDOIN, Mondry, « Décret de Karpathos », *BCH*, 8, 1884, pp. 353–361.

BRU, Hadrien, *La Phrygie Parorée et la Pisidie septentrionale aux époques hellénistique et romaine. Géographie historique et sociologie culturelle*, Mnemosyne Suppl. History and Archaeology of Classical Antiquity 401, Leiden/Boston, Brill, 2017.

CHANTRAINE, Pierre, *Dictionnaire étymologique de la langue grecque. Histoire des mots*, Paris, Klincksieck, 1999.

DE PLANHOL, Xavier, *De la plaine pamphylienne aux lacs pisidiens. Nomadisme et vie paysanne*, Paris, A. Maisonneuve, 1958.

ERRINGTON, Robert Malcolm, « Ein kretisches Phantom : der Vertrag zwischen Hierapytna und den ‘Aussensiedlern’ (I. Cret. III, III, 5) », *ZPE*, 193, 2015, pp. 164–165.

ESTIENNE, Henri *et alii, Thesaurus Graecae Linguae*, vol. I, Paris, Firmin-Didot, 1831–1856.

GUIZZI, Francesco, « Houses in the Household I : Ownership and Use of Dwelling Places in Gortynian Inscriptions », dans *ΣΤΕΓΑ : The Archaeology of Houses and Households in Ancient Crete*, Hesperia Suppl. 44, 2011, pp. 393–399.

HAMMOND, Nicholas Geoffrey Lemprière, « The Western Part of the via Egnatia », *JRS*, 64, 1974, pp. 185–194.

KOUKOULI-CHRYSANTAKI, Chaïdo, *AD*, 40, 1985, B266.

KOUKOULI-CHRYSANTAKI, Chaïdo, *MALAMIDOU, Dimitra, « The sanctuary of Hero Auloneites on Mt Pangaion : tracing continuity and change of religious practices in the territory of Philippi » (Chap. 6)*, dans Steven J. FRIESEN, Michalis LYCHOUNAS, Daniel N. SCHOWALTER (eds), *Philippi, from Colonia Augusta to Communitas Christiana, Novum Testamentum Suppl.* 186, Leiden/Boston, Brill, 2022, pp. 125–162.

LALONDE, Gerald V., *LANGDON, Merle K., WALBANK, Michael B., *The Athenian Agora XIX. Results of excavations conducted by the American School of Classical Studies at Athens. Inscriptions*. Horoi, Poletai Records, Leases of Public Lands*, Princeton, The American School of Classical Studies at Athens, 1991*.

LANGDON, Merle K., « An Attic decree concerning Oropos », *Hesperia*, 56, 1987, pp. 47–58.

LIDDELL, Henry George, SCOTT, Robert, JONES, Henry Stuart, *A Greek-English Lexicon*, Oxford, Clarendon Press, 1996 (9e éd.).

MA, John, « Empire, statuses and realities », dans John MA, Nikolaos PAPAZARKADAS, Robert PARKER (eds), *Interpreting the Athenian Empire*, Duckworth, London, 2009, pp. 125–148.

MILCHHÖFER, Arthur, *RE*, II, 2, 1896, s.v. αὐλών, coll. 2413–2415.

MITCHELL, Stephen, « Three Cities in Pisidia », *Anatolian Studies*, 44, 1994, pp. 129–148.

PERNIN, Isabelle, *Les baux ruraux en Grèce ancienne. Corpus épigraphique et étude*, Travaux de la Maison de l'Orient et de la Méditerranée 66, Lyon, Maison de l'Orient et de la Méditerranée Jean Pouilloux, 2014.

PERRIN-HENRY, Martine, « Aulôn de Macédoine, Euripide et la via Egnatia : recherches de géographie historique en Macédoine orientale », *Rheinisches Museum für Philologie*, 126, 3/4, 1983, pp. 239–254.

RAMSAY, William Mitchell, « The utilisation of old epigraphic copies », *JHS*, 38, 1918, pp. 124–192.
RAMSAY, William Mitchell, « Military operations on the North front of Mount Taurus », *JHS*, 40/1, 1920, pp. 89-112.

RAMSAY, William Mitchell, « Military operations on the North front of Mount Taurus », *JHS*, 43/1, 1923, pp. 1-10.

RAMSAY, W.M., « Geography and History in Phrygo-Pisidian Glen », *The Geographical Journal*, 61/4, 1923, pp. 279-296.

ROBERT, Louis, *Hellenica*, XI–XII, Paris, Librairie d’Amérique et d’Orient, A. Maisonneuve, 1960.

ROBERT, Jeanne & Louis, *Bulletin épigraphique (Revue des Études Grecques)*, 1973, p. 159, n° 415.

STERRETT, John Robert Sitlington, *The Wolfe Expedition to Asia Minor During the Summer of 1885*, Papers of the American School of Classical Studies at Athens 3 (1884-1885), Boston, Damrell and Upham, 1888.

SYME, Ronald, *Anatolica. Studies in Strabo*, Oxford, Clarendon Press, 1995 (éd. A. Birley).
PROXENOS, PROXENIA UND DIE PROXENIE-DEKRETE
ALS FORSCHUNGSAUFGABE. MIT BESONDEREM
FOKUS AUF DIE SCHWARZMEERREGION<fnref n="1" />

Victor COJOCARU

Institut für Archäologie, Iași
cojocaru_arhia@yahoo.com

**Abstract:** This paper focuses on two aspects. The first part briefly discusses the origin of the terms *proxenos/proxenia* and the evolution of friendly relations from private hospitality to partnerships between an individual and a state. It also emphasizes that the obligation to represent the interests of other states, even when this led to a conflict of interest – what in modern terms might be called ‘espionage’ in favour of the adopted country – was associated with special honours and privileges. The text also examines the changing meaning of *proxenia* over time. The second part focuses on the proxeny decrees as a part of Greek epigraphy, their treatment in the literature, and the research interest in these inscriptions. It also highlights the challenges and the need for a catalogue of the proxeny decrees of the Greek cities on the Black Sea. At the same time, the author is aware that in reconstructing historical images it is crucial to relate the proxeny decrees to other documents in order to gain a more complete understanding. Proxeny decrees can be considered both as part of the honorary decrees and as a category in their own right. Their importance varies according to geographical context and research interest. It is emphasized that a holistic approach is required to adequately reconstruct the historical information. Thus, the paper highlights the important role of *proxenia* in ancient Greek city-state relations, particularly in the Black Sea region, and traces its development and decline over time.

**Keywords:** *proxenos, proxenia*, proxeny decrees, links with the outside world, Black Sea region

**Schlüsselwörter:** *proxenos, proxenia, Proxenie-Dekrete, Außenbeziehungen, Schwarzmeerregion*

# 1. Einleitung

Während meines Aufenthaltes als Stipendiat der Alexander von Humboldt-
Stiftung an der Universität Trier von 2007 bis 2009 nahm meine Forschung zur
Institution der Proxenie im pontischen Raum konkrete Formen an. Diese Forschung war

<footnote n="1">¹ Der Beitrag entstand im Rahmen des Forschungsthemas „Die griechischen Städte am Schwarzen Meer und ihre Wohltäter“ am Institut für Archäologie der Rumänischen Akademie in Iași. Die epigraphischen Abkürzungen sind nach der Liste GrEpiAbbr von der AIEGL gegeben: https://www.aiegl.org/grepiabbr.html. Die griechischen Texte wurden von mir übersetzt, sofern keine andere Klarstellung erfolgte. Antike Daten sind v. Chr., sofern nicht mit n. Chr. gekennzeichnet.</footnote>
Teil des Projekts „Die Beziehungen Skythiens und Kleinskythiens zu anderen Regionen der griechischen und römischen Welt (bis zum 3. Jh. n. Chr.)“<fnref n="2" />. Der Ausbruch aus „Platons Höhle“<fnref n="2" /> erwies sich als entscheidend für die systematische Erforschung der Proxenie-Dekrete im Gebiet des Pontus Euxinus, eine Forschungsrichtung, die sich immer deutlicher abzeichnete. Mein Betreuer in Trier, Heinz Heinen, riet mir, mich zuerst mit dieser Kategorie von Inschriften zu befassen, da sie für die Außenbeziehungen der meisten Poleis im Schwarzmeerraum von größter Bedeutung sein könnten. Der spätere Kurs fiel mit einem geplanten Forschungsthema zusammen, das 2010 von der Rumänischen Akademie angenommen und 2014 erfolgreich abgeschlossen wurde.

In den letzten Jahren wurden Zwischenergebnisse zunächst in Form von Studien und Artikeln in nationalen und internationalen Zeitschriften und Sammelbänden veröffentlicht, und im Jahr 2016 schlug ich einen monographischen Ansatz vor, um ein umfassenderes Bild von der Komplexität der Diskussion über die Entwicklung der Institution der Proxenie zu vermitteln<fnref n="3" />. In diesem Rahmen habe ich einige wesentliche Aspekte des Themas behandelt, und das Buch wurde national und international positiv aufgenommen<fnref n="4" />. Gleichzeitig war mir bewusst, dass einige der Schlussfolgerungen, die im Rahmen meiner Arbeit formuliert wurden, als Ausgangspunkt für ein zukünftiges monographisches Projekt dienen könnten. Dieses könnte sich der Dynamik des Austauschs zwischen der pontischen Welt und anderen Regionen der Oikumene in diachroner und vergleichender Weise widmen und dabei alle Quellenkategorien einbeziehen.

Damals hoffte ich jedoch, dass mein Ansatz sowohl mir als auch anderen Forschern mit ähnlichen Interessen ausreichend Inspiration bieten würde, um in Zukunft weitere Schritte zu unternehmen und ein anspruchsvolleres und überzeugenderes Gesamtbild zu entwickeln. Derzeit bereite ich die deutsche Version meiner monographischen Arbeit von 2016 vor, in der ich die dokumentarischen Daten, Kommentare und Sekundärliteratur aktualisiere. Dies bildet auch den Hintergrund des vorliegenden Beitrags, der sich im Wesentlichen auf zwei Aspekte konzentriert: das Konzept *πρόξενος/προξενία* sowie die Proxenie-Dekrete als Forschungsaufgabe.

## 2. Das Konzept *πρόξενος*, *προξενία*

Der Begriff *πρό-ξενος*<fnref n="5" /> leitet sich von dem Wort *xenos/ξένος* (bedeutet „Gast“ oder „Freund“<fnref n="6" />) ab und bezeichnet eine Person, die dazu berufen ist, die Interessen eines fremden Staates – in der Regel einer anderen Polis, manchmal einer Föderation oder Liga, seltener eines Monarchen – vor den Mitbürgern zu vertreten<fnref n="6" />.

<footnote n="2">² Ich habe bereits an anderer Stelle auf die Bedeutung dieses Ausdrucks im Kontext der Forschungsbedingungen in Rumänien hingewiesen; siehe dazu COJOCARU, 2012a.</footnote>

<footnote n="3">³ COJOCARU, 2016a, mit Verweisen auf Zwischenergebnisse in Form von Studien und Artikeln auf S. 12, Anm. 7.</footnote>

<footnote n="4">⁴ National: z.B. BUZOIANU, 2017; RUSCU, 2017. International: z.B. JAJLENKO, 2017; BELOUSOV – ELISEVA, 2018, S. 94–96; SEG, 66, 897.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Zur Bedeutungsvolfalt und semantischen Entwicklung des Wortes *xenos* (Plural: *xenoi*) von „Fremder“ zu „Gast“ siehe ZELNICK-ABRAMOVITZ, 2013 & 2018 (vgl. ISAAC, 2013; WILKER, 2013 & 2023), mit Verweisen auf die einschlägige ältere Literatur.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Vgl. COJOCARU, 2013a, S. 5606. Unter den Vorgängern war P. Monceaux meines Wissens der erste, der einen würdigen Begriff versuchte (MONCEAUX, 1885/6, S. 14–15): *Le proxène est*</footnote>
sich diese Beziehungen von der privaten Gastfreundschaft zu einer Partnerschaft zwischen einer Person und einem Staat. Der persönliche Gast wird zum Staatsfreund, und in den öffentlichen Beziehungen übernimmt der *proxenos* Dienste, die man von einem *xenos* erwarten würde. Im Gegensatz zur *xenia* – einer privaten und persönlichen Beziehung zwischen Individuen – wird die *proxenia/προ-ξενία* jedoch zu einer öffentlichen und offiziellen Beziehung zwischen einer Person und einem Staat<fnref n="9" />.

Gleichzeitig hatte der Status des *proxenos* nur in Bezug auf die ausstellende Autorität offizielle Konnotationen<fnref n="10" />; in seiner eigenen Gemeinschaft blieb er ein Bürger, der eigenständig handelte, um Gelegenheiten zu schaffen oder einen Fremden zu empfehlen, und um einen *xenos* in religiösen, rechtlichen oder anderen Angelegenheiten zu vertreten, wie das Präfix „pro“ bereits andeutet<fnref n="11" />.

In den griechischen Städten hingen die Rechte der nicht ansässigen Ausländer von bilateralen Abkommen ab, die als „*symbola/σύμβολα*“ bezeichnet wurden<fnref n="12" />. Da die Poleis jedoch keine Diplomaten ins Ausland schickten (zumindest nicht für einen längeren Aufenthalt im Sinne moderner Botschaften), war die Tätigkeit der *proxenoi* als Garanten des Respekts gegenüber Fremden<fnref n="13" /> und Bittstellern fast ein Jahrtausend lang<fnref n="14" /> ein wichtiger Teil der Außenbeziehungen im antiken Griechenland<fnref n="15" />.

Die Verpflichtung, die Interessen eines anderen Staates gegenüber den Mitbürgern zu vertreten, natürlich gefördert durch entsprechende Ehrungen und

<footnote n="9">⁹ Vgl. MITCHELL, 1997, S. 29. Siehe neuerdings MACK, 2015, S. VII: Proxenia was an honorific status granted to foreign benefactors which permitted poleis to establish permanent networks of these individuals (*proxenoi*), connecting them as communities to large numbers of other poleis and facilitating interactions between the citizens of different cities. Diese Definition wird auf den Seiten 1–4 erläutert. Siehe zuletzt auch COJOCARU, 2021a (= 2013a, S. 5607): A vague and usually hereditary mandate of a proxenos, issued by the assembly and/or council of a polis, and exceptionally by a dynast who imitated polis practices (...), corresponds to an agreement that defined specific privileges and obligations between a state and an influential foreigner.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ GAUTHIER, 1972, S. 25.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ Vgl. MAREK, 1984, S. 387: „Zugleich wird deutlich, daß *Pro-xenos* etymologisch so gedeutet werden muß, daß es jemanden bezeichnet, der sich (schützend und vermittelnd) vor den Fremden stellt, und nicht jemanden, der anstelle des Gastfreundes handelt, einen Staatsgastfreund“.</footnote>

<footnote n="12">¹² In diesem Sinne bleibt GAUTHIER, 1972 das erste Referenzwerk.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Die Problematik der Fremden in der antiken griechischen Welt hat im Laufe der Zeit eine umfangreiche Bibliographie hervorgebracht. Ich erwähne hier nur BRAVO, 1980; BASLEZ, 1984; LONIS, 1988; 1992; DEMANDT, 1995; LÜTH *et al.*, 1997; SANTIAGO ÁLVAREZ - OLLER GUZMÁN, 2013; COŞKUN - RAPHAEL, 2014. Zur semantischen Erweiterung des Begriffs *proxenos* im Sinne von „Zeuge/Garant“ siehe jüngst MACK, 2015, S. 76 & S. 83, Anm. 204. Die gleiche Rolle könnten die Magistrate und Ratsmitglieder als Zeugen/Garanten für die Verleihung des Proxenos-Titels in den chersonesischen Dokumenten der Kaiserzeit gespielt haben.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Fast ein Jahrtausend, wenn man die Zeitspanne zwischen der ältesten und der jüngsten Inschrift über die Institution der Proxenie berücksichtigt. Betrachtet man jedoch die gesamte griechische Welt, so bestand diese Institution nicht länger als 700 Jahre (vgl. MAREK, 1984, S. 1: „Die Proxenie ist eine Institution der griechischen Staatenwelt mit etwa siebenhundertjähriger Lebensdauer“), wobei ihre Blütezeit zwischen dem 5. und dem 2. Jahrhundert lag. Zu beachten ist auch die Bemerkung von MACK, 2015, S. 225, Anm. 123 (mit Verweis auf PIND., *Isthm.* 4.7–9 und Sekundärliteratur): (...) *the early material (...) gives the impression that proxenia was very common and widespread before it become well attested epigraphically*.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Vgl. BASLEZ, 1984 zu den sozialen, wirtschaftlichen und religiösen Aspekten des Status von Ausländern in der griechischen Welt.</footnote>