# ҐЕНДЕРНІ ДОСЛІДЖЕННЯ

Елізабет Бадентер

КОНДОРСЕ, ПРИОДОМ, ГЙОМАР...
СЛОВА ЧОЛОВІКІВ
(1790-1793)

## Вступ

Мало хто з чоловіків доби Революції цікавився долею своїх товари-
шок. Промовистих свідчень про ідеї, що їх виробляли чоловіки стосовно
жінок, себто про їхні роль і статус, збереглося не більше двох десятків. І
це - враховуючи настирливі повторення деяких [авторів]. Тож аби
злічити осіб, які публічно й аргументовано висловили свою позицію з
цього питання, налагал вистачить пальців на обох руках.

Хто вони, ці люди? Передовсім республіканці, адже ми не враховували
поодиноких заяв роялістів, що вдавались не так до аргументів, як до вуль-
гарних наклепів на адресу тієї чи іншої жінки. Найцікавшою особливістю
цього зібрання текстів є той факт, що всі їхні автори - прибічники рес-
публіканської ідеології, заснованої на свободі й рівності громадян. Неза-
лежно від позиції в голосуванні щодо смертної кари для короля, вони одно-
стайно відкидали ідею природної ієрархії між людьми і принцип
політичного патріярхату. На їхню думку, братерство рівних має заступити
вертикальний стосунок, що характеризував владу батька над дітьми. Але не
можна не відзначити, що навіть рішуче змінивши юридичний статус жінок,
вони назагал не надто переймались умовами рівности статей.

Всім тим чоловікам, що говорили про жінок, була властива й інша
спільна риса. Окрім Кондорсе, який мав репутацію видатного інтелек-
туала, усі решта - лише другорядні діячі Революції. Та якщо нашадки
сяк-так ще пам'ятають імена Фабра д'Еглантен, Шомета, Приюдома,
Рома, Амара і Сантера, все ж таки жодного з цих діячів не оточував оре-
ол Мірабо, Дантона чи Робесп'єра, які зберігали дивну мовчанку в пи-
танні про жінок. І навіть якщо їх, як-от Ійомара чи Лекіньйо, на щастя,
не цілком викреслено з колективної пам'яті, спогади про них ніколи не
стосувались їхньої позиції у питанні про жінок: до такої міри незначу-
щим, ба навіть нецікавим, було це питання для провідних дослідників
історії_Революції<fnref n="1" />. _Жінки, _на_іхній_погляд, _упродовж цього періоду не

<footnote n="1">¹ За внятком Мішле, який присвятим їм цілу книжку: *Les femmes de la Revolution* [Жінки доби Революції], 1854 (див. (F.uvres complètes, t. XVI, Flammarion).</footnote>
відігравали якось специфічної і примітної ролі. Революція відбулася без них і їхнє становище не стало предметом обговорення.

Певна річ, жодна жінка не відігравала чільних ролей у тій високій трагедії, якою була Французька революція. Лише дві з-поміж них, яким вдалося залишити своє ім'я нашадкам (і закулісний вплив яких є безперечним), репрезентують себе передовсім як жінки могутніх чоловіків. Накожного пана-своя шана: першою з них була Марія-Антуета, найненависніша для Франції особа, об'єкт усіх фантазмів, породжених страхом і неприйняттям, що лишень підживлювалися її офіційним мовчанням. Королева була великою мовчункою, що зачинилась у своєму замку Тюльрі й ніколи не виголошувала публічних заяв. Це дозволяло приписувати їй будь-які наміри, у тому числі - найгірші. Друга - мадам Ролан, котра у 1792 році була дружиною міністра внутрішніх справ і таємною радницею жирондистів. Хоч ця блискуча представниця буржуазії зі сталевим характером збирала у своєму салоні всіх відомих діячів тогочасної епохи і справила на багатьох із них справді глибокий інтелектуальний та політичний вплив, вона завжди докладала зусиль, щоб не з'являтися на аванцseni. Вона ховалась за спиною свого чоловіка і намагалась відігравати роль ідеальної жінки: мовчазної, покірної, гарної дружини і доброї матері. Обидві вони - королева Франції й «королева» Жиронди - ніколи не виголосили й не написали бодай слова на користь жінок. На погляд першої, непересічної особистости, як і другої, республіканки й пристрасної русоїстки, становище жінок не потребувало жодних змін чи переосмислення.

Однак на цьому не можна зупинятись, навіть якщо більшість істориків запам'ятали тільки ці кліше. Інші жінки доби Революції намагались бути почутими. Деякі - вдаючись до пера й слова, більшість - до волання з трибун Національних зборів і народних товариств, а чи під час вуличних маніфестацій. Слід визнати, що хоча ці жінки й не стали жертвами банального забуття, пам'ять про них збереглася не найкраща. Увагу до себе привернули два їх типи. Одні - безіменні<fnref n="1" /> жінки з народу, робітниці текстильного виробництва (білильниці, прядильниці...), крамарки, перекупки з [ринку] Дезаль [des Halles] тощо. Саме вони першими відреагували на нестачу продовольства і підняли голодні бунти, що тривали від жовтневих подій 1789 року до 1795-го. Цих жінок, здатних на все, якщо вони не могли прогодувати своїх родин, завжди зображують у вигляді інстинктивної сили, яку важко увести в річище порядку. Оскільки вони ж першими стали вимагати голів під час Терору, вони вселяють страх. У нечисленних описах, що дійшли до нас, їх змальовано потворними, брудними, розпатланими й грізними. Схожими більше на

<footnote n="1">¹ Хто ще пам'ятає Рейн Одо чи Марі Шарпантье?</footnote>
тварин, ніж на представниць роду людського. Глухих до будь-якого раціонального міркування.

Проте Революція виснула й інших діячок - нечисленних жінок, що мали не кращу репутацію в очах сучасників - маргіналок, котрі порвали зі своїм оточенням. Ідеться про Олімпію де Гуж, письменницю, що ледве вміла писати, Теруань де Мерикур чи Клер Лякомб, відповідно комедійну актрису без ролей і співачку, а також Ету Пальм, голандську баронесу, походження якої було вельми сумнівним. Ці вільні жінки, що не були ані дружинами, ані матерями, інколи жили як утриманки, а назагал перебивалися, як доведеться. Вони перебували поза нормами пристойности, однак вели за собою, зацікавлених політикою жінок дрібнобуржуазного походження, брали участь у засіданнях народних товариств і самі засновували жіночі клуби в Парижі та в провінції. Чого вони вимагали? Права на працю, на освіту, на розлучення, а надто - можливосте повною мірою користуватися своїми громадянськими правами. Ніколи не ставлячи під сумнів обов'язків, властивих своїй статі, ці жінки за будь-яку ціну бажали стати рівними з чоловіками й так само брати участь у здійсненні народного суверенітету.

Попри нечасті винятки, їхні сучасники зазвичай ставилися до них не надто прихильно. Ставши улюбленими мішенями роялістської преси і добромисних буржуа, всі вони зазнавали висміювань, їх зображували у карикатурному вигляді, змішували з багном. Більшість істориків ХІХ століття трактували їх як скандальних анекдотичних персонажів, збираючи наклепи й брехні, а іноді й витворюючи нові. йм безпідставно приписували непогамовну сексуальність і неконтрольовану схильність до насильства. Словом, надали вигляду жінок небезпечних і негідних поваги, попросту - божевільних. Ще й нині в деяких словниках, присвячених Революції, Теруань де Мерикур постає як та, що власноруч убила роялістського журналіста Сюло, Олімпія де Гуж - як химерна оригіналка з курячими мізками, Ета Пальм Елдер - як пруська шпигунка, а Клер Лякомб - як навіжена. Тоді не було жодних підстав, що могли б змусити ставитися до них серйозно. Потрібно було дочекатися двохсотрічного ювілею [Революції] і двадцятилітнього розвитку феміністичних студій, що передував цьому ювілеєві, аби одна за одною з'явилися праці, присвячені цим жінкам, праці, що усунули нарешті нашарування кліше і стереотипів. Завдяки Марі Сераті<fnref n="1" />, Поль-Марі Дюе<fnref n="1" /> <fnref n="2" />, Ольв'є Бланові<fnref n="3" />,

<footnote n="1">¹ Marie Cerati. *Le Club des Citoyennes republicaines revolutionnaires* [Клуб республіканських революційних громадянок]. - *Editions Sociales*, 1966.</footnote>

<footnote n="2">² Paule-Marie Duhet. *Les femmes et la Revolution* [Жінки і Революція]. - collection «Archives», Gallimard-Julliard, 1977.</footnote>

<footnote n="3">³ Olivier Blanc. *Olympe de Gouges*. - *Syros*, 1981.</footnote>
Бенует Ыру<fnref n="1" />, Домінікові Годино<fnref n="2" /> й Йлізабет Рудинеско<fnref n="3" /> образи Олімпії, Теруань, Клер та інших знову набули своїх правдивих рис. І навряд чи можна вважати за вияв недовірливости побіжне зауваження про те, що їхня реабілітація багато у чому є справою дослідниць історії та інших феміністичних авторів.

Все це чудово, скажуть нам, але ж безсумнівно, що ці жінки завжди відігравали лише другорядні ролі на підмостках Французькій революції, яка розгорталася без їхнього впливу. Ця незаперечна істина викликає два запитання: чи були вони пасивними і байдужими до своїх прав, чи їх усе-таки примусили змовкнути? Як насправді відбувалась Революція: без них чи проти них? В обох випадках слід висвітлити панівну ідеологію і порушити питання про те, який саме образ жінки невідступно переслідував чоловіків тієї епохи. Досить цікаве питання, яке, мабуть, більшою мірою стосується самих чоловіків, і першою спробою відповіді на нього є тексти, опубліковані в цій книзі.

## Філософська дискусія

Дискусія, про яку йтиметься, не була діялогом рівних за силою сторін, із цього приводу не слід плекати жодних ілюзій. Прихильники рівности статей, хоч і очолювані Кондорсе, і за впливом, і за численністю поступалися своїм супротивникам. Шість текстів, які пояснюють їхню позицію (№№ 1, 6, 8, 11, 15 і 17), не мали майже жодного впливу. Їх заледве удостоювали критики або ж попросту висміювали, а авторів вважали утопістами, з природи безвідповідальними, і не лише в тих випадках, коли їхні критики належали до супротивного політичного табору. Розрив між опініями не збігався з лінією протистояння між жирондистами і монтаньярами. В обох таборах були і феміністи, і мізогіни. Цей конфлікт постає радше філософським, можливо, навіть психологічним, аніж політичним. Усі його учасники апелювали до республіканських цінностей і були палкими захисниками прав людини. Вони не могли дійти згоди лише в одному питанні: кого стосується Декларація прав людини - всіх людських істот [etres humains], незалежно від їхньої статі, релігії й раси, чи тільки чоловіків [hommes], осіб чоловічої статі [males]<fnref n="1" />? Емансипувавши євреїв, а згодом і чорношкірих, та відмовивши у цьому привілеєві жінкам, Французька революція урвала дискусію, анітрохи не переймаючися, що цим суперечить собі-таки. Жінки

<footnote n="1">¹ Benoite Groult. (Eu/res d'Olympe de Gouges [Твори Олімп де Гуж]. - Mercure de France, 1986</footnote>

<footnote n="2">² Dominique Godineau. Citoyennes tricoteuses. Les femmes du peuple a Paris pendant la Revolution franaïce [Громадянки-в'язальниці. Жінки з народу в Парижі часів Французької революції]. - Alinea, 1988.</footnote>

<footnote n="3">³ Elisabeth Roudinesco. Theroigne de Mericourt. Une femme melancolique sous la Revolution [Теруань де Мерикур. Меланхолійна жінка часів Революції]. - Le Seuil, 1989.</footnote>
були тими людськими істотами, яких, як і дітей та божевільних, виключили
з наділеної відповідальністю частини людства.

Саме означення людства є вихідним пунктом феміністських творів Кон-
дорсе (текст 1) і Гйомара (текст 17). Щоб позбавити жінок користування
їхніми природними правами, слід було б спершу довести, що вони не нале-
жать до людського роду. За Кондорсе, «права людей випливають винятко-
во з того, що люди - чуттєві істоти, здатні сприймати моральні ідеї та
міркувати про них»<fnref n="1" />. Хто може заперечувати, що жінки мають ці якості?
Тож вони доконечно мають ті самі права, що і їхні товариші. Кондорсе на
цьому не зупиняється й робить такий висновок: «Або жоден з індивідів, що
належать до роду людського, не має дійсних прав, або ж усі вони мають
права однакові. І той, хто голосує супроти права іншого (хоч би якими були
релігія, колір шкіри чи стать цього іншого), у цю ж саму мить заперечує і
свої власні права»¹².

П'єр Гйомар, щоби долучити жінку до змісту концепту «людство», виз-
нає той самий принцип подібности статей. Слово «людина» [Homme], -
каже він, - це еквівалент латинського *homo*, яке відповідає двом [французь-
ким] словам: чоловік [homme] і жінка. «Що ж то за дивовижна відмінність
між чоловіком і жінкою? Я не бачу жодної, що стосувалася б істотних рис.
Я хотів сказати: душі (для тих, хто вірить у її існування), або ж розуму
[raison] і пристрастей (для прихильників інших систем). Мабуть, одна
відмінність таки є, відмінність статева [...] але я не розумію, яким чином
статева відмінність може породити відмінність щодо рівноправ'я»<fnref n="3" />. Тож
Гйомар так само [як і Кондорсе] прагне наголосити на суперечностях своїх
супротивників. Одне з двох, наполягає він: або націю складають і чоловіки,
й жінки, або ж - лише чоловіки. В першому випадку чоловіки постають як
об'єднання, супротивне духові Декларації<fnref n="4" />; в другому - жінки перетворю-
ються на ілотів Республіки. «Визнайте відверто, хіба статева відмінність є
обірунтованішою підставою [для нерівности], аніж колір [шкіри] негрів -
для рабства?»<fnref n="5" />

Гйомар робить той самий вибір, що й Кондорсе: кожен індивід має пра-
во особисто сприяти виробленню спільних [для всіх] законів, тому полови-
на суспільства не має права позбавляти іншу половину невід'ємного права
висловлювати свою думку. «Звільнімося якнайшвидше від забобону статі,
як звільнились ми від забобону, пов'язаного з кольором [шкіри] негрів»<fnref n="6" />.

<footnote n="1">¹ Текст 1, р. 54¹¹ [курсив наш. -Е.Б.].</footnote>

<footnote n="2">² Там само.</footnote>

<footnote n="3">³ Текст 17, p. 143.</footnote>

<footnote n="4">⁴ «Істотною першоосновою будь-якого суверенітету постає нація. Жодна корпорація, жоден індивід не можуть здійснювати влади, яка не походить від цієї першооснови у цілковито однозначний спосіб» (Стаття третя).</footnote>

<footnote n="5">⁵ Текст 17, p. 144.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Там само, р. 145.</footnote>
Цієї апеляції до розуму [raison], права і справедливости виявилося замало, аби переконати супротивну сторону. Кондорсе знав це, бо вже двічі<fnref n="1" /> намагався обстоювати рівність статей. Принцип спільної людської природи [humanite commune] всі приймали охоче, тоді як численні заперечення мали на меті акцентувати низку ознак, котрі засвідчували нижчість жінок. Щоб легше було спростувати ці заперечення, Кондорсе подав їх перелік. Передовсім висували фізіологічний аргумент: вагітність, період годування дитини груддю і щомісячні незнужання позбавляють жінок здатности користуватись їхніми громадянськими правами. Кондорсе не без гумору відповідає: ніхто ніколи й гадки не мав позбавляти людей, котрі щозими хворіють на подагру чи легко застуджуються, їхніх прав. Після цього вдагального жарту залишалось спростувати ще сім заперечень проти громадянської рівности. Подейкують, що жінки інтелектуально нижчі за чоловіків. Доказ цього відсутність серед них геніїв. Жінок вирізняють лише властиві їм убозтво і дріб'язковість. Вони керуються не розумом [raison], а своїми пристрастями. Не більшою мірою властивий їм і дух справедливости<fnref n="2" />, бо підкоряються радше почуттю, аніж сумлінню. До того ж, як надати їм громадянські права, якщо вони цілковито залежать від свого чоловіка? Й чи не чинитимуть вони згубного впливу на чоловіків, якщо надати їм право голосу? Нарешті, останнім аргументом, мабуть, найвагомішим з-поміж інших, було побоювання, що жінки відмовляться від обов'язків, «які, здається, поклала на них природа»<fnref n="3" />. Якщо вони долучаться до публічного життя, хто займатиметься дітьми і підтримуватиме родинний затишок?

На всі ці заперечення Кондорсе відповідає з проникливістю і тверезим глуздом, що мали б обеззброїти найзатягіщих опонентів. Сказано було все, проте ніхто нічого не почув. Ось доказ того, що й серед чоловіків розум [raison] іноді виявляється недієвим. Гйомар і Лекіньйо намагались апелювати до почуття справедливости. Та якщо обоє вони вдаються до звинувачувального дискурсу, то їхні принципи, як і їхній тон, відчутно різняться. П'єр Гйомар хотів змусити «чоловіків червоніти через їхній феодальний і варварський дух». Він викривав одночасно і салічне право, за яким жінки не могли успадковувати трон, і несправедливий розподіл спадщини [між синами і дочками], й обов'язок, згідно з яким заміжжя було пов'язане для жінок із відмовою від їхнього прізвища, цю «дрібницю, яка повністю вик-

<footnote n="1">¹ Див.: Лист нью-гейвенського городянина..., 1788 (in *Euvres complètes de Condorcet*, t. IX, p. 14 a 20) і Про провінційні збори (in *Euvres..., t. VIII*, p. 140 a 142).</footnote>

<footnote n="2">² Саме цей постулат висував Фройд у 1931 році: «Звісно ж, слід визнати, що жінці недоступне глибоке розуміння сенсу справедливости, що, мабуть, слід пояснювати домінуванням бажання в її психіці» (Nouvelles *conferences sur la psychanalyse*. Collection «Idees», Gallimard, 1971, p. 176).</footnote>

<footnote n="3">³ Text 1,p.59.</footnote>
риває чоловіче марнославство»<fnref n="1" />. Щоб переконати читачів у тому, що жінки є рівними чоловікам, він апелював до історії, спостережень і навіть до тогочасних подій. Жінки царювали незгірш за чоловіків, воювали, як і вони, - досить згадати Орлеанську Діву і сестер Фернеж<fnref n="1" /> <fnref n="2" /> з армії Дюмур'є. Вони здатні до найвиснажливішої праці в полі чи в майстернях, і можуть дорівнятися до чоловіків, ба навіть перевершувати їх у різних заняттях. І хто може заперечити, що жінок обдаровано великими літературними талантами? Визнайте разом зі мною, казав Ійомар, що їм властиві ті ж чесноти, і ті ж вади, що й нам. Одне слово, «між двома чоловіками трапляється більше відмінностей, ніж поміж деякими чоловіком і жінкою»<fnref n="3" />.

Настільки радикальний дискурс подібности між статями не міг бути високо оцінений чоловіками тодішньої епохи, але він мав таку перевагу, як логічна зв'язність. Якщо жінки були такими ж людьми, як і всі інші, то в ім'я чого їх тримають в підлеглому стані й вважають за нижчих? Звісно, їхня освіта - негідна мислячих істот. Але цьому легко можна було б зарадити, усунувши в такий спосіб будь-які підстави для рабського стану половини людства.

Жозеф Лекіньго виявився не таким агресивним, оскільки схиплявся до почуттів, властивих більшості. Викриваючи всесвітній характер гноблення жінок і вимагаючи покласти край цій несправедливій тиранії, він водночас висловлював задоволення з приводу ситуації француженок. Ухваливши закон про розлучення<fnref n="4" /> (Лекіньго сам щиро агітував за нього<fnref n="5" />), законодавець здійснив видатний крок. Відтепер жінка вже не була «безповоротно підвладною примхам і настроєві її чоловіка, якщо той ставав пихатим, байдужим і суворим»<fnref n="6" />. Утім, на думку Лекіньго, цей потрібний закон був недостатнім, тож він вимагав, щоб Декларація прав людини рівною мірою поширювалася на жінок, незалежно від їхнього віку й стану. Однак, заявивши це, Лекіньго визнає, що жінки вельми відмінні від чоловіків і відтак не можуть претендувати на ті самі функції: «їхня кволіша [тілесна] конституція [...] слабкіші тканини і підвищена збуд-

<footnote n="1">¹ Текст 17, p. 146-147.</footnote>

<footnote n="2">² Фелісите і Теофіль Ферненж (чи Фернеж), уродженки Ельзасу, брали участь у всіх військових кампаніях (1792-1793) як ординариці при [генералі] Дюмур'є. Прославилися серед війська своєю хоробрістю і доброchemicalню, перебували при Дюмур'є аж до його втечі у табір австрійців. Жили у вигнанні у Бельгії, де й померли, Теофіль - у 1819 році, а Фелісите - у 1841-му.</footnote>

<footnote n="3">³ Там само, p. 150.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Законодавчі збори ухвалили його 20 вересня 1792 року, якраз наперероддні того, як їх замінив Конвент.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Текст 8.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Текст 11, p. 115.</footnote>
ливість їхніх фібрів забороняють їм обтяжливе вправляння зі зброєю, небезпеки битв і моральну виснажливість політичного урядування»<fnref n="1" />.

Слід було здолати й іншу перешкоду: відтрутити жінок від побожности, яка теж булавислідом їхньої природи. «Слабкій статі [...] настільки властива-ва чуттєвість, ця стать настільки чула до бурхливих емоцій і переживань, небезпечних для її благополуччя, що здається, ніби вона живе лише потребою любити»<fnref n="1" />,<fnref n="2" />. На старість у жінок вже не залишається іншого об'єкта лю-бові, окрім Бога, і вони живуть у світі фантомів, нездатні до рефлексії. Єди-ною радою на всі ці перешкоди є реформування їхньої освіти<fnref n="3" />. Лише грунтовна освіта, замінивши схильність до легковажности, марнославства і химерних фантазій на схильність до використання розуму [raison] і са-мостійности, може зробити жінок здатними користуватися їхніми правами.

Як і всі поборники рівности статей, Лекіньої вважає освіту централь-ним пунктом жіночої емансипації. Але недостатньо лише говорити про це. Необхідно ще й обміркувати такий план освіти, який сприяв би реальному звільненню. Саме в цей момент знову виникає філософський конфлікт щодо наявного натоді уявлення про жінку та її призначення. Якщо природа призначила для неї лише ті завдання, що пов'язані з материнством і до-машнім господарством, то навіщо йі вивчати мертві мови й абстрактні нау-ки? Доповідь Талейрана<fnref n="4" /> була недвозначною і дістала підтримку більшо-сте: домашньої освіти достатньо для добробуту жінки та її сім'ї. Тож для жінок допускалась лише початкова освіта до настання восьмирічного віку, покладена на їхніх матерів, що мали передавати їм традиційні навички.

Кондорсе мав із цього приводу іншу думку. Він запропонував Зако-нодавчим зборам [Legislative] нову, абсолютно революційну, доповідь про державну освіту. Не ставлячи під сумнів природних обов'язків жінки, він обстоює подібну освіту для представників обох статей, з ура-хуванням схильностей тих й інших. Філософ демонструє справжню відвагу, вводячи поняття **конкуренції** [concurrentness]<fnref n="5" /> щодо випадків, коли чоловіки й жінки мали б схожі професії, і **змагання** [emulation]<fnref n="6" />, коли йдеться про щастя подружжя й сім'ї. Ці ідеї були цілковито неприйнятні для адептів русоїзму. Кондорсе намагається переконувати, вміло вико-ристовуючи альтруїстські аргументи, що підпорядковують жіночу осві-

<footnote n="1">¹ Там само, р. 117.</footnote>

<footnote n="2">² Там само, р. 118.</footnote>

<footnote n="3">³ Див. тексти Кондорсе, Гйомара, Девіда Вільямса і навіть Лянжуїне, який вважав validity їхньої освіти підставою для відмови надати жінкам право го-лосу.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Див. доповідь Про державну освіту, що її подав Талейран Конституанті у вересні 1791 року, напередодні розпуску останньої.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Текст 6, р. 90 (курсив наш. - Е.Б.).</footnote>

<footnote n="6">⁶ Там само, р. 97 (курсив наш. - Е.Б.).</footnote>
ту добробуту дитини<fnref n="1" />, чоловіка<fnref n="1" /> <fnref n="2" /> і сім”ї<fnref n="3" />. Лише в останньому випадку він посилається на право жінок на державну освіту. Цієї застережної риторики виявилося недостатньо, аби обеззброїти критиків, тим більше, що Кондорсе обстоював не тільки подібність освіти [для представників обох статей], але й таку освіту, що сприяла б змагальності й рівності статей. Як і бідні з багатими, так і хлопчики й дівчатка повинні сидити поряд одне з одним на тих самих шкільних лавах. Аж ніяк не загрожуючи моральності, змішана школа була б «запобіжним засобом супроти різноманітних проявів зіпсутости, головною причиною яких [...] є відокремленість представників однієї статі від представників іншої»<fnref n="4" />. Чи не викликана ця відокремленість, запитує Кондорсе, пихатістю багатих, які прагнуть запобігти мезальянсам? Відтак, намагаючися підтвердити власні тези авторитетом свого філософського супротивника, він апелює до Русо, який хотів, щоб для представників обох статей було запроваджено спільні розваги. «Чи слід чекати більшої небезпеки, - каже Кондорсе, - від того, що вони збиратимуться разом для серйозніших занять?<fnref n="5" />».

Думки Кондорсе, радикальний фемінізм яких видався надзвичайно сміливим [на свій час], фактично не знайшли не те що прихильників, а й навіть серйозних супротивників. Його прохання «заперечувати ці міркування не за допомогою самих лише глузувань і пишномовних слів, а в інший спосіб»<fnref n="6" /> так і не було почуте. Єдині спадкоємці його справи, депутати Конвенту Жильбер Ром<fnref n="7" /> і П’єр Гйомар, не спромоглися пробити той мур нерозуміння, на який наштовхнулися їхні пропозиції. Теза про подібність статей виглядала як єсь, ба навіть як нісенітниця, що не заслуговує на заперечення. Та й самі жінки були ще не готові прийняти такий дискурс. Найінтелектуальніші з-поміж них поділяли лише погляди Русо, і Кондорсе не плекав з цього приводу жодних ілюзій, про що свідчить закінчення його першого феміністського тексту: «Але я боюсь, як би мені не посваритись з ними, якщо вони колись прочитають ці мої слова: адже в мене йдеться про їхню рівність, а не про їхню владу. Мене можуть навіть запідозрити у таємному бажанні применшити її. Та й їба я можу сподіватись на схвальні слова після того, як їхнього схвалення удостоєвся Русо, сказавши, що вони створені лише для піклування про нас, а придатні лишень для того, аби нас мучити?<fnref n="8" />».

<footnote n="1">¹ Там само, р. 91.</footnote>

<footnote n="2">² Там само, р. 93.</footnote>

<footnote n="3">³ Там само, р. 92.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Там само, р. 95.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Там само, р. 96.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Там само, текст 1, р. 61.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Ром у грудні 1792 року подав Конвентові нову доповідь *Про державну освіту*, де було повністю відтворено основний зміст тез Кондорсе щодо жінок.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Lettres d'un bourgeois de New Haven, 1787, op. cit., p. 20.</footnote>
Кінець того століття справді став періодом великого тріномфу Русо. Публікація роману Еміль у 1762 році надала визначеної форми революції у царині мислення, ставши її філософським виправданням. Сподіване щастя, під знаком пошуків якого минає вся друга половина XVIII століття, прагнуло зреалізуватися через нову модель сім'ї, відособленої від зовнішнього світу й заснованої на подружній і батьківській любові. Тепер усе залежало від жінки та її готовности добре грати накинуті йі ролі доброчесної й вірної дружини, схильної і самопожертві матері, дбайливої домогосподарки. За цих трьох умов щастя людини і суспільства у цілому стало б доконаним фактом. Русо вистачило геніяльности довести, що ці умови властиві самій природі статей, позначеній найвищою мірою взаємодоповнювальносте. Кожному спадає на гадку іділічний портрет Еміля і його подруги Софі. Його царина - сила, відвара, інтелект і завоювання зовнішнього світу, її - м'якість, скромність, домашнє господарство і влада над домочадцями. Русо, не вагаючися, пропонує такий радикальний захід, як «замкнення» жінок. «Лише жінка повинна панувати у домівці [...] Але вона повинна обмежитись домашнім урядуванням, не долучатись до зовнішнього [світу], замкнутись у своїй домівці»<fnref n="1" />. Ще відвертіше він стверджує, що справжня мати сімейства «далека від того, щоби бути світською жінкою, вона майже так само ув'язнена у своїй домівці, як черниця у своєму монастири»¹².

Аналогії між матір'ю і черницею, домівкою і монастирем красномовно свідчать про жіночий ідеал Русо і його сучасників. Жертовність і ув'язнення - ось головні риси цього ідеалу. Для жінок немає спасіння, окрім як у межах цієї моделі. Доказ цього - приклади Софі чи Жулі де Вольмар. Перша полишила родинне коло, поринула у світське життя і не дбала про своїх рідних. За це їй довелось заплатити своєю чеснотою і своїм життям. Друга, навпаки, спокутувала гріхи молодости, ставши другожиною і чудовою матір'ю. Тож застереження Русо цілком ясне: єдино можливе призначення жінки полягає у тому, щоб панувати у своєму «внутрішньому» [світі]. Жінка повинна залишити «зовнішній» світ чоловікові, інакше її чекає доля ненормальної і нещасної особи. Вона повинна навчитися мовки страждати і присвятити життя своїй сім'ї, адже природа поклала на неї саме таку функцію, і в цьому - запорука її щастя<fnref n="3" />.

Саме такий дискурс був панівним за часів Французької революції, зокрема й у середовищі тих, хто зарекомендував себе найзапеклішими республіканцями<fnref n="4" />. Амар, Прюдом, Шомет й інші повністю засновувалися на

<footnote n="1">¹ Фрагменти до Еміля, № 3, вид[ання серії] Плеяда, p. 872.</footnote>

<footnote n="2">² Еміль, V, p. 737.</footnote>

<footnote n="3">³ За сто п'ятдесят років до Фройда Русо означив мазохістський складник [душевного життя] як суто жіночий.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Зазначмо на їхнє виправдання, що цей дискурс панував у західних суспільствах аж до кінця Другої світової війни.</footnote>
тезах Русо. Саме від імені останнього Прюдом глузує з теорій Кондорсе<fnref n="1" />. Коли громадянки Ліона й Дижона ставили йому на карб мізогінію, Прюдом так само звернувся за підтримкою до тверджень женевського філософа, процитувавши пасаж з «Еміля»<fnref n="1" /> <fnref n="2" />. Хоч би який тон і стиль звертань до жінок обирався - м'який і улесливий, як-от в анонімного учасника «Соціяльного гуртка»<fnref n="3" />, чи авторитарний і погрозливий, як в Амара чи Шомета, їхнім джерелом завжди постає філософія Русо. Для чоловіків, жінок і дітей, отже - для всього суспільства, немає спасіння поза радіальною відмінністю статей і суворим розмежуванням їхніх ролей та функцій. Висновок: жінки не користуються громадянськими правами, бо такою є ціна щастя всіх, у тому числі й самих жінок.

Але ж, скаже хтось, що станеться тоді з прекрасним егалітарним ідеалом, котрий проголосили всі ці республіканці? На їхню думку, тут не йдеться про якийсь відступ від цього ідеалу. Чоловік і жінка є рівними у сенсі поваги до їхніх відмінностей. Рівність статей формулюється у термінах еквівалентносте, й аж ніяк не подібносте. Жінка панує біля домашнього вогнища так само, як чоловік - над світом. Вона бере на себе тягарі і небезпеки материнства так само, як він - тягар та небезпеки війни й влади. Вона дарує йому любов, він дає їй безпеку. Якщо прочитати написане всіма цими чоловіками, виходить, ніби саме жінкам припала найліпша доля. І якщо можна говорити про нерівність, то радше про нерівність за переваги жінок. Хіба не на чоловіків покладено найскладніші, найневдячніші обов'язки?<fnref n="4" /> Чому жінки повинні голосувати, якщо вони, з природи, поділяють ті самі опінії, що і їхні чоловіки? Хіба не є ви, запитує їх Прюдом, «іншими нами»<fnref n="5" />? Якщо ж дозволити їм голосувати і брати участь у житті держави, то, крім великих незручностей для урядування громадянською спільнотою, це призвело б ще й до того, що вони змушені були б полишити своїх дітей і зрадити домашньому во гнищу. В сім'ях запанував би найгірший різновид безладу, й відтак ми «однією рукою руйнували б те, що створювали б іншою»<fnref n="7" />. Щоб остаточ- но переконати жінок не втручатись у ці чоловічі справи, Шомет, на самкінець, звертається до них із недвозначним застереженням: «Як шануємо ми матір сімейства, яка знаходить своє щастя і свою славу у вихованні й догляді за дітьми, справлянні одягу для свого чоловіка та розраді його втоми виконанням своїх домашніх обов'язків, так само по-

<footnote n="1">¹ Текст 3, p. 71.</footnote>

<footnote n="2">² Текст 14, р. 133. До того ж, він уточнює: якщо ці дами хочуть висловити якісь докори, нехай вони адресують їх Русо.</footnote>

<footnote n="3">³ Текст 2, р. 72-73.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Текст 3, р. 1. Текст 5, p. 81.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Текст 5, 14, 21.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Текст 5, p. 82.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Там само, р. 83.</footnote>
винні ми зневажати й привсєлєюдно неславити безсорому жінку, що напинає на себе чоловічий мундир»<fnref n="1" />.

Залишлося розглянути найважливіше питання: чому переважна більшість жінок прийняли й інтеріоризували цю модель стосунків між статями? Причин тут багато, навряд чи вдається заторкнути їх усі. Про те ми воліли б наголосити на тих із них, що з'явилися задовго до Французької революції<fnref n="1" /> <fnref n="2" />. Першою і найочевиднішою є потужний і гли боко суперечливий вплив русоїстської філософії. Істотно змінюючи своє публічне і приватне життя, жінки й чоловіки (свідомо чи ні) спи рались на цю філософію. Політичні погляди Русо, висловлені в таких працях, як «Міркування про походження нерівности» (1755) і «Про суспільну угоду» (1762), є незаперечним підґрунтям республіканської ідеології. За рідкісними винятками (особливу увагу тут привертає по стать Кондорсе), всі проголошували себе послідовників Жан-Жака Русо, оповісника свободи. Його величний бюст, присутній у народних товариствах чи меріях, красномовно засвідчус, що авторитет женевсь- кого філософа вийшов далеко за межі інтелектуальних салонів. Жінки, котрі вважали себе передовими, сповідували його культ так само, як і їхні чоловіки. Окрім того, вони мали й свої підстави, щоб любити Русо. Вони просто проковтнули роман «Нова Елоїза», опублікований 1761 року, ототожнювали себе з Жулі, його героїнею, і зустрічали бурхливи- ми оплесками звеличування благ, що їх несе повернення до природи і простого життя. Всі, хто вмів читати (і в Парижі, й у Версалі, та й серед провінційної дрібної буржуазії), доклалися до справжнього тріюмфу цього роману, який обіцяв їм асптентичніше життя і цінності, здатні по дарувати більше натхнення. Через рік, коли вийшов друком роман Еміль, в якому було запропоновано певну педагогіку і певний зразок жінки, вони щиросердо прийняли ці речі, визнавши їхній авторитет. А для тих, хто сумнівався, завжди був напоготові аргумент, що людину, яка дбала про національний суверенітет, нерозумно підозрювати в намірах запровадити рабство для жінок. Навпаки, проповідуючи рівність статей у їх відмінності, Русо розв'язав для сфери приватного життя проблему, еквівалентну за складністю проблемі квадратури кола.

Справді, причини неймовірного успіху русоїстських цінностей були набагато масштабнішими, аніж [талант] людини, яка їх сформулювала. Запровадження нової моделі шлюбу, сім'ї та материнства почалося наба- гато раніше, ніж Русо взяв до рук перо, щоб надати їй остаточної форми. Вже з середини століття стають відчутними зміни в ментальності, як в

<footnote n="1">¹ Текст 21, p. 181.</footnote>

<footnote n="2">² Детальніший аналіз див.: **Badinter E. L'amour enplus. Histoire de l'amour maternel du XVII au XX siecle** [Більше любові. Історія материнської лю- бові в XVII-ХХ століттях]. - Flammarion, 1980.</footnote>
економічному, так і в емоційно-чуттєвому плані. Суспільством опановують буржуазні принципи. Приходить усвідомлення того, що багатство нації залежить передовсім від численности населення. Потрібні руки, щоб тримати косу в мирний час і рушницю в час війни. Тож постає проблема якнайшвидшого зменшення смертности серед дітей, майже половина з яких не доживала до десятирічного віку через антисанітарію і брак материнського піклування. Тому жінку було піднесено до рангу привілейованого співрозмовника, адже саме від неї повністю залежав успіх цієї справи. Чоловіки, які мали вплив на жіночий загал, прагнули скористатись з нього, щоб переконати жінок залишатись у себе вдома, годувати груддю своїх дітей, доглядати їх, коли вони зростають, одне слово, бути зразковими дружинами і матерями. Філантропи, лікарі, парафіяльні священики, моралісти і педагоги розвивають із цього огляду два взаємодоповнювальні типи аргументації. Жінок одночасно осипають лестощами, благають і звинувачують. З одного боку, їх вивищують до статусу «відпо-відальних за націю», обіцяють їм усі блага материнства і подружнього життя, повагу й визнання всього суспільства. Проте у разі відмови їм поргожують найстрашнішими карами природи (потворною зовнішністю, хворобами, смертю) і [суспільним] осудом, який неможливо буде оскаржити: погана мати є жінкою аморальною й фізіологічно нездоровою.

Всі ці постійно повторювані промови, справжнім органним пунктом яких був Еміль, справили вирішальний вплив на жінок із тих класів суспільства, що йшли угору, тобто з дрібної і середньої буржуазії. Зрештою, до них зверталися, щоб виконати головне завдання і говорили їм про важливість їхніх почуттів! Ця мова серця, чесноти і відповідальносте вселяла їм ентузіязм. Вони вважали себе носіями високої місії - впровадити цю нову модель, що має виконуватися неухильно. Коли розпочалась революція, добропорядні громадянки Дижона<fnref n="1" /> й решти Франції і не думали полишати своїх обов'язків. Жодна з них, включно із найексцентричнішими, і в гадці не мала оскаржувати ці обов'язки. Одні виправдовували свою участь у клубах тим, що відвідують зібрання в неділю, у ті години, коли в церквах правиться вечірня служба<fnref n="2" />. А інші, протестуючи проти заборони зібрань, висували на свій захист тільки один аргумент: «Більшість серед нас є матерями сімей»<fnref n="3" />. Тобто вони хотіли сказати: ми є поважними жінками.

Зважаючи на це, легше зрозуміти, чому жінки під час Революції були малопомітними. Вони перебували в полоні моделі, що замикала їх у їхньому обійсті й забороняла публічну діяльність. Ті, що подолали

<footnote n="1">¹ Тексти 2, 5 і 14.</footnote>

<footnote n="2">² Текст 14, p. 132.</footnote>

<footnote n="3">³ Промова республіканських революційних громадянок, що прийшли у Конвент скаржитися на прийнятий 31 жовтня 1793 року закон, який забороняв жіночі зібрання. Див. *Archivesparlamentaires*, t. 78, p. 364, 5.11.1793.</footnote>
цю межу, дорого за це заплатили. Вони надто пізно усвідомили, що важко, - ба, мабуть, неможливо - досягти рівности, якщо замикаєся на якійсь особливості. Звісно, Олімпія де Гуж могла повстати і прого- лосити свою величну декларацію прав жінки, проте сучасниці були не- спроможні осягнути її мету. Мало минути більш ніж століття, доки вони зрозуміли, що є ошуканими. Якщо переслідуєш егалітарну мету, завжди слід спрямовувати світло радше на подібність людських істот, а не на відмінності між ними.

## Психологічні ескізи

Коли читаєш ці тексти, отримуєш дивне враження. Впадає у вічі від- сутність єдиної тональности. Кожен говорить про жінок по-своєму: спокійно чи пристрасно, ніжно чи агресивно, палко або ж по-мораліза- торськи. Філософські дебати пронизано почуттями значно особистіши- ми, що знімають запону, яка приховувала їхніх носій. З одного боку, проповідуються рівні можливості представників обох статей перебува- ти в одних і тих самих місцях: як у школі, так і на різноманітних зборах. Ані присутність жінок, ані конкуренція з їхнього боку нікого не лякає, останню радше вітають як засіб удосконалення суспільства. Якими б нюансами не різнилися між собою Кондорсе, Гйомар, Ром чи Лекіньйо, ці чоловіки не мають жодного страху перед іншою статтю. Навпаки, вони незмінно вдаються до дискурсу братерства стосовно жінок, вва- жаючи їх подібними до себе і гідними поваги.

В іншому таборі - зовсім не так. Виявляючись назагал фрустро- ванішими, ніж перші, ці чоловіки далекі від того, щоб демонструвати щирість, властиву їхньому вчителеві Русо. Через одержимість і фобії мудре мовлення розуму [raison] тріщить скрізь. Близькість, подібність і зіставлення статей сповнюють їх жахом і викликають авторитарні ре- акції й навіть погрози. Якщо уважно прочитати промови Прюдома, Ама- ра чи Шомета, можна пересвідчитися, що у них раз по раз виринають теми включення й підкорення. Поза своїм обійстям жінки є небезпеч- ними для суспільного порядку<fnref n="1" />. Як Сантер, багатий і популярний прода- вець пива з сент-антуанського передмістя<fnref n="2" />, так і чарівний Луве де Кур- вей, автор популярних непристойних романів<fnref n="3" />, в один голос засуджують відірваність жінок від домашнього вогнища. Сантер несхвально ставив- ся до жіночих банкетів, зорганізованих Теруань де Мерикур тому, що вважав їх причиною безладу, першими жертвами якого стануть чо-

<footnote n="1">¹ Тексти 3, 5, 7, 9, 10, 12, 14, 20, 21, 22.</footnote>

<footnote n="2">² Жозеф Антуан Сантер (1752-1809) 10 серпня 1792 року став генеральним комедантом національної гвардії в Парижі.</footnote>

<footnote n="3">³ Особливо слід відзначити цикл романів про пригоди шевальє де Фобле, що зробив цього автора відомим письменником. Див. текст 7.</footnote>
ловіки. Йдеться не лише про безлад у їхніх господах, за якими буде нікому доглядати, але й також про збурення у головах жінок, які після відвідин запальних зборів позбудуться того духу м'якости, що личить жінці. Жінки сіють хаос скрізь, де з'являються, і Луве де Курвей не вагаючися вимагає остаточно видалити їх із зали клубу якобінців. Навіть мовчазна присутність жінок зашкодила б мудрості ухвалюваних тут рішень.

Амар і редактори часопису «Revolutions de Paris» у грубіший спосіб висловлюють те саме: «Залишайтесь на своєму місці, не полишайте своїх помешкань... Не слід навіть на мить покидати господу порожньою<fnref n="1" /> [...] Добре вихована дружина ніколи не виявить охоти полишати свою господу, щоб посісти місце на лавах ареопагу поряд зі своїм чоловіком<fnref n="1" /> <fnref n="2" /> [...] Вам слід перебувати лише у батьківському домі чи під чоловіковим дахом [...] бути деінде - вам не личить»<fnref n="3" />. Можна було б навести ще більше цитат, що закликають жінок не уподібнюватись до чоловіків<fnref n="4" /> й, особливо, забороняють їм виконувати бодай найменшу функцію, не пов'язану з господою чи з материнськими обов'язками. Самий тільки факт того, що жінки приходять виголошувати петиції до Національних зборів чи у клуби, вельми дратує цих панів, які іноді удавано аплодують, та, опинившися за їхніми спинами, лише підсміюються. Прюдом, анітрохи не знітившися, суворо висловлюється щодо їхнього становища: виступайте зі своїми петиціями вдома, ми їх передамо...

Образ жінки, яка виконує традиційно маскулінну роль, сприймався цими чоловіками як щось жахливе і обурливе. Вислухаймо Амара, коли той звертається до своїх колег з Конвенту: «Чи хочете ви, щоб у Французькій республіці можна було побачити жінок, що, як чоловіки, посідають адвокатські місця [в залах судових засідань], підіймаються на трибуну, відвідують політичні збори, не дбаючи при цьому про скромність, джерело всіх чеснот цієї статі, й не піклуючись про свої сім'ї?»<fnref n="5" />. Хто міг би заперечити, що це було чимось вкрай сміховинним і, на додаток, - абсолютно шкідливим для всіх. Під час того сумнозвісного засідання Національних зборів 31 жовтня 1793 року, що поклало край скромним вимогам жінок, таких заперечень ніхто й не висловлював. Навіть немає потреби згадувати, що вимога деяких жінок поширити на жіноцтво військову повинність, аби воно теж могло захищати кордони, була сприйнята з усім тим глузуванням, яке лише можна собі уявити. Жінка на трибуні - це скандал, а озброєна жінка - це вже жах, щось схоже на

<footnote n="1">¹ Див. текст 5, p. 83. Текст 3, p. 72.</footnote>

<footnote n="2">² Див. текст 9, p. 109.</footnote>

<footnote n="3">³ Див. текст 3, p. 72.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Див. текст 12, p. 123.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Див. текст 20, p. 144.</footnote>
тих перевдягнених, що зреклися своєї статі. Шомет і Прюдом стверджують: кілька десятків жінок, яким удалося завербуватись у військо, як-от уславлені сестри Фернеж, - перетворились на чоловіків... Вони зрадили природу і, власне кажучи, перетворились на страховиськ.

Мабуть, тут центральний пункт маскулінної одержимости. Бажання відокремити одну стать від іншої, запровадивши для кожної з них власну царину, суворе розрізнення ролей і функцій має на меті вигнати примари змішування статей чи статевої невизначености. Найгірше, що могло б статися з цими чоловіками, - втрата ними почуття ідентичносте. Ось чому вони примножують зовнішні й візуальні відмінності, що надають їм упевненосте в собі. Люлька, пістолет чи штани, кажуть вони, - це їхнє. Жінка, що заволоділи б одним із цих об'єктів, насправді вкрала б їхню маскулінну специфічність. Навіть червоний ковпак, що його носили революційні республіканки, - то символ чоловічности. Ці республіканки удостоюються саркастичних зауважень Шомета й пропозиції знову повдягати очіпки. На адресу всіх, хто хоче полишити свої традиційні ролі, різноголосо лунає: «Не перетворюйтесь на чоловіків [...] Не імітуйте нас», цим ви зруйнуєте священний лад природи.

Це настирливе звертання до ознак і меж жіночости є для чоловіків передовсім засобом позначити власну територію. Все мистецтво тут зводиться до того, щоб тримати жінок на відстані, як ворога на кордоні. Але цей невикоріннований страх перед вторгненням і змішуванням знаходить вираження у зневажливих словах, які дивно чути з вуст справжніх республіканців. Ті, хто бореться за свободу й рівність, не змигнуви оком стверджують, що жінки «народжені для того, щоб від першої миті існування й аж до скону перебувати у безперервній залежності»<fnref n="1" />; «що вони упродовж всього життя є неповнолітніми [...]»2. Що вони не потребують жодної освіти, оскільки повинні «довірливо прийняти переконання своїх батька чи чоловіка»<fnref n="1" />,²³ і не мати власних політичних чи релігійних поглядів. Розумних жінок наперед засуджують як недбалих господарок і поганих матерів. Зазначимо: інтелектуальне життя несумісне з материнською любов'ю, яка передбачає проникненість «зовсім іншим почуттям. Жінка, здатна відчувати смак до задоволень, не пов'язаних із вихованням дитини, є байдужою матір'ю й легко може перетворитись на справжню мачуху»<fnref n="4" />. На щастя для своїх дітей, вони «не надо здатні до високих устремлінь і серйозних міркувань»<fnref n="5" />. Якщо ж дозволити їм долучитись до публічних справ, «інтереси держави одразу ж буде принесено в жертву

<footnote n="1">¹ Див. текст 3, p. 72.</footnote>

<footnote n="2">² Див. текст 9, p. 109.</footnote>

<footnote n="3">³ Див. текст 5, pp. 81 & 85.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Там само, pp. 85-86.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Див. текст 20, p. 174.</footnote>
всім тим розпусті й безладу, до яких може призвести буяння пристрастей. Потрапивши в розпечену атмосферу публічних дебатів, вони прищеплюватимуть дітям не любов до батьківщини, а ненависть і упередженість». Геть від чоловікоподібних жінок<fnref n="1" /> <fnref n="2" /> й інших Гренадерів у спідницях<fnref n="3" />, які вже скоїли безліч злочинів! Інакше ви перетворитесь на рештки тієї ненависної аристократиї<fnref n="4" />, що заслуговує лише на суворість правосуддя.

Від читання цих радикально відмінних між собою текстів виникає
бажання уявити портрети й історію їхніх авторів. Чи існує для кожного з
таборів якийсь свій психологічний тип? Щоб краще зрозуміти позиції
перших і других, потрібно знати все про їхнє дитинство, стосунки з
жінками й, зокрема, з матір'ю. Попри декілька винятків, нам назагал
бракує цих відомостей, у нашому розпорядженні - лише окремі біог-
рафічні фрагменти життя декого з цих діячів.

Найвідомішими постатями з табору феміністів були Кондорсе<fnref n="5" /> і Ром<fnref n="6" />. Окрім любові до науки, їх об'єднує ще й те, що у дуже молодому віці обидва залишились без батька й виховувались дбайливими і люблячими матерями. Обоє підтримували цнотливо-дружні стосунки з жінками, повністю засвідчивши свою граничну стриманість у сфері сексуальности. До їхнього пізнього одруження ніхто не помічав, щоб у них були якісь коанки. Кондорсе, коли йому було вже за сорок, одружився з гарною і розумною Софі де Груші, молодшою за нього на двадцять один рік. Стриманість його приватного життя дозволила Мішле сказати, що й у шлюбі він залишався незайманим! Не меткішим за Кондорсе і безперечно менш коханим був Жильбер Ром, адже одружився він за кілька місяців до смерті на молодій двадцяти тип'ятирічній вдові, рекоменданованій йому його сексцією! Обоє цих чоловіків із незрідка подібними долями були і феміністами, і антирасистами. Як і П'єр Ійомар, вони поділяли ту універсальну концепцію прав людини, яка не припускала жодного зазіхання на людську гідність. Про приватне життя скромного Ійомара не відомо майже нічого<fnref n="7" />. Цей мирний буржуа, торговець сукном з Іенгама, мер і депутат від свого міста, був батьком нічим не примітної родини, а його політичне життя позначене чесністю й вір-

<footnote n="1">¹ Там само, p. 125.</footnote>

<footnote n="2">² Текст 21, p. 180.</footnote>

<footnote n="3">³ Текст 19, p. 187.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Тексти Зі 21.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Див.: Badinter E. & R. Condorcet un intellectuel en politique [Кондорсе:
інтелектуал у політиці]. - Fayard, 1988.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Див.: Galante Garrone A. Gilbert Romme. Histoire d'un revolutionnaire (1750-1795) [Жильбер Ром. Історія одного революціонера (1750-1795)]. - Flammarion, 1971.</footnote>

<footnote n="7">⁷ 1752-1826; див.: Dubreuil L. Le conventionnelPierre Guyomar [Член Кон-
вента П'єр Ійомар] in Annales de Bretagne, 1921, t. 34, p. 168 & 298-318.</footnote>
ністю демократичним цінностям. Жоден із цих трьох персонажів не за-
бруднив рук кров'ю. Не можна сказати те ж саме про П'єра Лекіньго<fnref n="1" />,
що також обстоював жіночі права. Цього бретонського адвоката, вели-
кого землевласника, двічі обирали від Морб'яна. Він залишив про себе
сумну пам'ять у тих департаментах, реорганізація яких була покладена
на нього у 1793 році. Після 9-го термідора на Лекіньго донесли меш-
канці Рошфора, звинувативши його в жорстокості й у розкраданні. Він
був змушений переховуватись аж до прийняття закону про амністію<fnref n="2" />.
Репутація безжалісного гільйотиніста зближає його радше зі «скаже-
ним» Амаром, аніж із чутливим Ромом.

Не кращу репутацію мали Амар і Шомет, представники супротивно-
го табору. Проте обидва вони досконало оволоділи мистецтвом мо-
ралізаторських промов, зокрема Шомет, ця людина з народу, самоук,
котрий спромігся здобути у вересні 1792 року посаду прокурора Кому-
ни. Як повідомляють історики початку ХХ століття, в житті П'єр-Гаспа-
ра Шомета були досить різні періоди. Приблизно у чотирнадцятирічно-
му віці цей уродженець Невера<fnref n="3" />, син шевця, після відрахування з колежу
завербувався юнгою, а після того довго вештався Францією, аж поки не
став наглядачем у Неверському колежі. Привабливий блондин із бла-
китними очима, він перебував у гомосексуальних стосунках із молоди-
ками свого міста<fnref n="4" /> в передреволюційні роки. Правда це чи ні, але існує
безліч інсинуацій щодо гріхів його молодости й разом з тим - усталена
думка, що, перебравшися до Парижа у 1790 році, він змінив свої звичаї.
Залучений Прюдомом до співпраці у «Revolutions de Paris», Шомет захо-
пився молодою кравчинею, яка народила йому доньку й прищепила лю-
бов до подружнього щастя. Ставши прокурором Комуни, Шомет вия-
вився найбільшим пуританином серед буржуа, полюбляючи читати
молодятам урочисті нотації про чесноту. Він не вважав, що якісь вислов-
лювання можуть видатися занадто сильними, коли йдеться про бичуван-
ня морального занепаду столиці<fnref n="5" />. Саме це змусило Ф. Бреша, котрий

<footnote n="1">1 1755-1814.</footnote>

<footnote n="2">² Abbe F. Uzureau *Les représentants du peuple en mission dans l'Ouest (1792-1795)* [Представники народу під час місії на Заході (1792-1795)] in *L'Anjou historique*, № 20, p. 342-362.</footnote>

<footnote n="3">³ 1763-1794.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Papiers de Chaumette [Документи до біографії Шомета], introd. et notes de F. Braesch, E. Conely, 1908; Aulard F.A. *Introduction aux mémoires du 10aout 1792* [Вступ до спогадів про 10 серпня 1792 року], p. VI-XIII; Caron P. *Une insinuation contemporaine contre Chaumette* [Одна сучасна інсинуація проти Шомета] in *La Revolution française*, 1910, t. 58, p. 555-556.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Див. його звинувачувальну промову щодо звичаїв, виголошену 4 жовтня 1794 року на засіданні Генеральної Ради (*Affiches de la Commune*, № 106, 5.10.1793).</footnote>
його недолюблював, сказати: «Запитуєш себе, якою людиною був цей Шомет і якою мірою змішались у ньому необачність і потайність, внутрішня розбещеність його натури і дрібне марнославство його чесно-ти»<fnref n="1" />.

Хіба так уже важливо знати, чи був Шомет гомосексуалістом і чи зберіг він почуття провини, яке породило що моральну суворість? Він бо, за свідченнями численних очевидців, був люблячим чоловіком і, найважливіше, ніжним батьком. Зовсім не те що Андре Амар, який так само висловлювався про жінку й подружжя, проте анітрохи не дбав про підтвердження своїх слів діями.

Амар<fnref n="1" /> <fnref n="2" /> - цікавий персонаж, він викликав антипатію у всіх, хто намагався вивчати його [життя]<fnref n="3" />. Не тільки через його жорстокість під час виконання місії в Ізері у 1793 році та безжалісність, виявлену ним, членом Комітету загальної безпеки, впродовж усього [періоду] Терору. Рівною мірою ця антипатія зумовлена й причинами особистісного характеру, які показують його ставлення до обов'язків чоловіка і батька. Виходець із впливової гренобльської родини, Амар отримав велику спадщину. Виконуючи обов'язки адвоката Парламенту, купив за 200 000 ліврів посаду скарбника Франції й відтак здобув пов'язане з цією посадою шляхетське звання. Багатий і вродливий, він мав репутацію людини недовірливої, деспотичної й, до того ж, - ловеласа. У тридцятитирічному віці Амар звабив одну побожну молоду дівчину, наївну сироту, дочку шанованого і бідного магістрата. Дізнавшись про її вагітність, він пообіцяв одружитися. Проте після безлічі брехнь і відмовок красень Амар зник. Дитина народилась у листопаді 1788 року, а розгляд у третейському суді завершився тим, що Амар підписав сертифікат про батьківство й зобов'язався сплачувати певну суму на виховання свого сина. Однак розпочалася революція, Амар за нурився у політічне життя й надалі незмінно відмовлявся від своїх зобов'язань. Покинута молода жінка, живучи в неймовірних злиднях, надсилала йому листи, благаючи про допомогу. Побоюючись, щоб скандал не зашкодив його публічному життю, він двічі надсилав їй скромну суму, але зрозумівши, що жертва не має намірів здіймати галас, став відповідати їй лише впертим мовчанням, хоча допомога анітрохи не зменшила б його багатства. Коли ж доведена до краю молода жінка стала по-

<footnote n="1">¹ Papiers de Chaumette, op. cit., p. 24-25.</footnote>

<footnote n="2">² 1755-1816.</footnote>

<footnote n="3">³ Див.: *Lenotre G. Le farouche Amar* [Лютий Амар] in *La Revue universcelle*, janvier/fevrier 1922; *Dablet G. Andre Amar a la Convention* [Андре Амар у Конвенті] in *Bulletin mensuel de l'Academie delphinal*, avril 1976, 8- serie, № 4; *Ferrand F. L'ex-conventionnel Amar en Savoie* (1797-1807) [Колишній член Конвенту Амар у Савої] in *Congres des societes savantes de Savoie*. - Chambery, 1972.</footnote>
грожувати звернутися до суду, їй пояснили, що було б нерозважливістю судитися з великим інквізортом Революції. Після Термідору хлопчик тяжко захворів і ледве не помер, а його батько навіть пальцем не поворухнув, попри вирок паризького суду, що зобов'язав його сплачувати ренту матері..

Саме цей чоловік був автором єдиної доповіді з жіночого питання, запропонованої Конвентові й схваленої ним. Саме його голос повчав жінок і стверджував, що їхній вплив був би «згубним для суспільних справ»<fnref n="1" />.

Від відмінности до нетолерантности

Коли у 1789 році всі три стани гарячково складали свої накази [Генеральним Штатам], ніхто й не подумав запитати, що з цього приводу думають француженки. Нікому й на гадку не спало, що жінки можуть мати якісь специфічні вимоги. Дочка свого батька, дружина свого чоловіка, жінка - істоті другорядні, подібні до злидаря, домашнього слуги чи негра. За відомим розрізненням абата Сеєса, вони належать до «пасивних громадян». Під час дискусій із приводу укладення Декларації прав людини, що точились улітку 1789 року, ніхто не порушив питання про жінок. Навіть якщо деякі жінки й публікували брошури <fnref n="2" />, щоб привернути увагу до своїх вимог, не знайшлося політика¹¹, який би їх вислухав і вступив би у дискусію.

Однак між 1789 роком, коли чоловіки ігнорували жіночу проблему, і кінцем 1793 року, коли вони позбавили жінок доступу до публічної трибуни, Французька революція відчутно поліпшила юридичний статус останніх. Понад те, в загальній лихоманці двох перших років жінки навіть могли мріяти, що стануть повноправними громадянками. Важливим етапом стало запровадження Конституцією 1791 року громадянського шлюбу, заснованого на однаковій правоспроможності сторін, що його укладають. Відтоді жінки, як і чоловіки, могли відповідати за себе й свій вибір і бути не власністю батька чи чоловіка, а суб'єктами приватного права. Закон про розлучення (вересень 1792 року) лише підтвердив громадянську правоспроможність жінок. Це був, з огляду на його символічне значення, видатний захід, навіть попри те, що він мав не так феміністську, як світську й антифеодальну спрямованість<fnref n="3" />. Захід, котрий, судячи зі стати-

<footnote n="1">¹ Див. текст 20, р. 175.</footnote>

<footnote n="2">² Див.: *Cahiers de doleances des femmes en 1789 et autres textes* [Накази жінок депутатам Генеральных штатов у 1789 році й інші тексти], preface P.-M. Duhet. - Paris: Editon des Femmes, 1981.</footnote>

<footnote n="3">³ Див.: *Guibert-Sledziewski E. Naissance de la femme civile. La Revolution, la femme, le droit* [Народження жінки-громадянки. Революція, жінка, право] in *LaPensee*, mars/avril 1984, № 238.</footnote>
стики розлучень, де facto був сприятливим для жінок. Адже від часу ухва-
лення цього закону Законодавчими зборами й аж до сьогодні саме вони
становлять більшість серед тих, хто вимагає розлучення<fnref n="1" />. Нарешті, на-
давши жінкам право спадкоємництва (березень 1791 року), діячі Кон-
ституанти завершили важливий етап на шляху до громадянської рівно-
сти.

Разом із цим незаперечним юридичним прогресом відбувається і
нерішуче проникнення жінок у царину політичного життя. Незважаючи
на те, що найбільші клуби, як-от Якобінський чи Кордельєрський, нада-
вали їм лише можливість виступати з трибуни, забороняючи брати
участь у виробленні рішень і голосуванні, саме в клубах жінки засвою-
вали ази політичної діяльности: коментування публікацій, вироблення
резолюцій чи обговорення пропозицій. На початку 1790 року такий собі
Дансар, скромний власник пансіону, запропонував створити мішаний
клуб, «Братерське товариство патріотів обох статей». Торговці й ре-
місники його кварталу звикли приходити у цей клуб разом зі своїми
жінками та дітьми, щоб слухати роз'яснення щодо декретів Національ-
них зборів. Тоді-таки Теруань де Мерикур разом із Ж. Ромом і Лантена
заснувала з такою ж педагогічною метою «Клуб друзіз закону». Про-
існувавши понад рік, мішані клуби набули розголосу і їхня кількість
росла як у Парижі, так і в провінції. Поступово формувалася звичка слу-
хати політичні виступи жінок, а жінки звикали виробляти разом з чо-
ловіками ті чи інші резолюції й голосувати щодо них. Національні збори
приймали жіночі делегації, вислуховували їхні заяви і без вагань удо-
стоювали їх чести виступити під час засідань. В «Соціальному гуртку»,
що його заснували Н. де Бонвіль і абат Фоше, оратори могли охоче доз-
волити жінці перервати свою промову, поступитися їй трибуною 2, ба
навіть влаштувати їй овацію. Наприкінці 1790 року жіночі клуби відкри-
лись у провінції (найперший з них - у Дижоні), а 23 березня 1791 року
Ета Пальм заснувала клуб «Друзі істини». У липні вона надіслала до
Національних зборів звернення, в якому підкреслила, що вплив жінок є
доконечною умовою вільного урядування.

Впродовж цього першого періоду жіночого наступу вимоги жінок про поліпшення їхнього правового становища не викликали протест⁵ в більшости політичних діячів (за винятком журналіста Прюдома, який уже тоді засвідчив свою ворожість). Втім, вони просто не розуміли, про що йшлося. Бідолашна Олімпія де Гуж даремно поспішала опублікувати

<footnote n="1">¹ Garaud M., Szramkiewicz R. La *Revolution française* [Французька рево-
люція]. - Paris: PUF, 1978.</footnote>

<footnote n="2">² Див. протокол засідання від 26 листопада 1790 року, коли Ета Пальм пе-
рервала якогось Русо, що обстоював права жінок.</footnote>

<footnote n="3">³ Див. *Cahiers de doleances, op. cit.*</footnote>
свою «Декларацію прав жінки й громадянки» перед прийняттям Консти-
туїї 1791 року, її історичний маніфест не мав жодних наслідків.

1792 рік - етапний в історії Революції, оскільки на нього припадає поча-
ток війни. Але тоді також відбулися серйозні зрушення у царині жіночих і
феміністських орієнтацій. Вимоги жінок змінювалися залежно від змін
політичної, воєнної та економічної ситуацій. Їхня остання суто феміність-­
ка маніфестація відбулась 1 квітня 1792 року. Національні збори відвідала
очолювана Етою Пальм група жінок, які вимагали, щоб блага Революції
стали, нарешті, доступними і йм. Ішлося про допущення жінок до грома-
дянських і військових посад, запровадження загальнонаціональної освіти™,
повноліття у двадцятиоднорічному віці, рівність політичних прав та ухва-
лення закону про розлучення. Але Ета Пальм зустріла холодний прийом,
оскільки напередодні війни її промова здавалася недоречною.

Настали часи, коли слід було розділити небезпеку, а не домагатися благ.
У 1792 році жінки неодноразово вимагали дозволу носити зброю й брати
участь у битвах нарівні з чоловіками. Мабуть, вони вважали, що у такий
спосіб здобудуть справжнє громадянство. Результат був цілковито проти-
лежний. Образ зброєної жінки викликав жах у чоловіків, що дедалі більше
виявляли своє роздратування цими подіями. Після петиції<fnref n="1" /> Полін Леон
(1792) з проханням надати жінкам право носити зброю й занести їх до
списків Національної гвардії, а також пізнішої промови Теруань де Мери-
кур<fnref n="2" /> з того-таки питання (цю промову не сприйняли, вороже налаштована
юрба навіть збила ораторку з ніг) і, нарешті, зорганізованої 14 липня 1792
року Олімпією де Гуж процесії зброєних жінок, що могла викликати лише
співчуття, оскільки супроводжувалась глузуванням і свистом глядачів, -
більшість жінок відмовилися від спроб здобути громадянство військовою
службою. 1792 рік закінчився поразкою перших феміністок і помітним роз-
дратуванням чоловіків щодо їхніх дій. Ета Пальм, несправедливо звинува-
чена у шпигунстві на користь Прусії, поквапливо повернулась до Голандії.
Теруань і Олімпія змушені були поводитися стриманіше. Перші
феміністські клуби, до яких входили переважно представниці дрібної бур-
жуазії, зачинили свої двері. Відтак мав відбутись останній ак участи жінок
у Революції.

В 1793 році до політики долучились и дали про себе знати жінки з на-
роду. Сталося це з двох причин. йх перших зачепив катастрофічний дефі-

<footnote n="1">¹ 6 березня 1792 року шоколадниця Полін Леон з'явилась у Національних зборах, щоб публічно прочитати цю петицію, яку підписали триста дев'ятнадцять парижанок.</footnote>

<footnote n="2">² Промову було виголошено 26 березня 1792 року в «Братерському това-
стві францисканців». Нагадаймо, що Теруань де Мерикур, завжди зо-
дягнена у свій костюм амазонки, була об'єктом найрізноманітніших
кпинів.</footnote>
цит продовольства, що лютував від початку року. Вину за голод вони покладали на скупників і спекулянтів. 24 лютого 1793 року вони вимагали від Конвенту встановити смертну кару для тих, хто спричинив [продовольчий] ажіотаж. Марат аплодував їм, а вже наступного дня бакалійні крамниці було розграбовано. Одночасно представники секцій Комуни об'єдналися з цими жінками, щоб скинути жирондистів. Вони запропонували їм спільно виробляти рішення і голосувати. У дні державного перевороту (31 травня - 2 червня 1793 року) вони були й на вулиці перед будівлею Національних зборів, і на народних трибунах у Конвенті. Після оголошення Терору вони отримали славнозвісне ім'я «в'язальниць»...

Деякий час існував створений ними (кількома десятками, можливо, сотнею жінок) 10 травня 1793 року<fnref n="1" /> суто жіночий клуб. Революційні громадянки-республіканки, що виступали проти жирондистів і переймалися нестачею продовольства, попервах були прихильницями Робес'єра і шалених. Особисто пов'язані з Ру і Леклерком Клер Лякомб, перша президентка цього клубу, і Полін Леон, її наступниця, зробили його союзником шалених, які так само вимагали встановити фіксовані ціни на продовольство. Засуджені поміркованими, вони водночас стали й мішенню для монтаньярів. Справді, жінки, що створили культ Марата, перетворились на загальний постях. Саме вони задумали посмертно вшанувати його 13 липня. Ці жінки не гребували й вуличним насильством, як-от 15 травня, коли перед дверима Конвенту відшмагали Теруань де Мерикур на тій підставі, що вона - жирондистка. Нарешті, саме вони билися з жінками з [ринку] Дезаль, які відмовились носити триколоровий бант. Громадський порядок порушували не лише вони, але деякі з-поміж них дозволяли собі нападати на Непідкупного і глузливо називати його «паном Робес-п'єром»¹².

Цього разу розгром був повним. 16 вересня 1793 року Шабо і Басир прийняли їх у клубі якобінців і закликали «очиститися від інтриганток, що неславлюють їхнє добре ім'я». Обидва вони не мали жодної поваги до жінок, що втрутились у політику. Перший розпочав такими словами: «Мені відомо, як ризикує той, хто озлоблює жінку, й поготів той, хто озлоблює багатьох жінок, проте я не боюсь ані їхніх інтриг, ані їхніх обмов, ані їхніх погроз»<fnref n="3" />. Басир, наступний промовець, поглузував з них: «І я та-кож, _хоч_ ви й _бачите_, який _я_ миршавий, _теж_ став _до_ суперечки з жінками

<footnote n="1">¹ 13 травня 1793 року в *Le Moniteur* можна було прочитати: «Декілька громадянок, з'явившись у секретаріяті муніципалітету, оголосили про намір створити товариство, в яке могли б вступити тільки жінки. Метою цього товариства було обговорення засобів для зриву планів ворогів Республіки. Воно мало називатись "Республіканське революційне товариство" і збирається в приміщенні Бібліотеки якобінців».</footnote>

<footnote n="2">² Див.: *Marie Cerati, op. cit.*, p. 111.</footnote>

<footnote n="3">³ *Idem*, p. 110.</footnote>
[...] Гірко шкодую, що не маю довгої бороди, аби сподобатися цим дамам [...]»Г Робесп’єр, відбувшись натоді мовчанням, запам’ятав це. В його паперах згодом знайдуть свідчення про відразу до жінок, котрі беруть участь у політичній діяльності, й особливо - до революційних республіканок. Ось що він писав: «Вони покликані навчити увесь світ, що сором - то забобона, що відмінність талантів і занять, властивих кожній зі статей, - лише вигадка аристократії, що чоловіки повинні полишити жінкам трибуну й місця в Сенаті й що всі чоловічі клуби повинні підлягати судові, очолюваному революціонерками [...] Вони безплідні як сам порок, а проте пишномовно просторікують проти засновників Республіки і зводять наклепи на представників народу [...]»2.

30 жовтня 1793 року Конвент скористався з нових бійок між революційними громадянками й перекупками з Дезаль, що трапилися через незгоду останніх носити червоний ковпак, щоби остаточно покінчити зі слабкими спробами жінок долучитися до політики. Перший залп дав Фабр д’Еглантен: «Спочатку вони вимагають бантів, потім - червоних ковпаків. Скоро вони захочуть іще й паса з пістолетами»3. Жінки ці не є anі матерями, anі дочками, anі сестрами, що дбають про господу. Це «мандрівні авантюристки, розкріпачені дівки, якісь Гренадери в спідницях». Ці слова Конвент зустрів бурхливою овацією.

Ледве Фабр д'Еглантен зажадав звіту про жіночі товариства, Амар одразу ж подав цей звіт, уже повністю готовий, на рогляд Комітетові загальної безпеки. Після тривалих філософських роздумів про природу статей, Андре Амар дійшов висновку, що жінки не можуть не тільки користуватися громадянськими правами й брати участь в урядуванні, але й навіть надалі дискутувати в політичних зібраннях4.1 все - заради добробуту, громадського спокою і республіканського ладу... Лише один чоловік виступив з протестом проти цього висновку, викликавши несхвальний гомін на свою адресу: депутат Шарльє. Він проголосив: «Я не знаю, який принцип дає підстави позбавити жінок права на мирні зібрання. Хіба можете ви позбавити їх цього права, спільного для будь-якої мислячої істоти, якщо принаймні не заперечуєте, що жінки - частина роду людського?»5 Йому гостро відповів Басир: «Нехай мені більше не кажуть про принципи. —Я—вимагаю, —щоб—революційним—шляхом і з міркувань

<footnote n="1">1 Idem., p. 112.</footnote>

<footnote n="2">2 Документи, знайдені серед паперів Робесп’єра і його прибічників місяця брюмера Ш-го року [Республіки]. Цит. за: Graham R. Les mariages des ecclesiastiques deputes a la Convention [Шлюби духовних осіб-депутатів Конвенту] in Annales de la Revolution franqaise, t. 57, octobre/decembre 1985, p. 498, n. 45.</footnote>

<footnote n="3">3 Див. текст 19, p. 167.</footnote>

<footnote n="4">4 Див. текст 20, p. 175.</footnote>

<footnote n="5">5 Там само, р. 175.</footnote>
суспільної безпеки, ці збори було заборонено, принаймні - доки триває Революція<fnref n="1" />.

Заборона жіночих клубів і народних товариств була негайно підтримана голосуванням Конвенту. За два тижні, 17 листопада, Шомет виступив з великою, напівморалізаторською, напівпогрозливою, промовою перед жінками Комуні<fnref n="2" />, цілковито підтримавши рішення Національних зборів. Останнім і вельми бруальним для них стало попередження жінкам-республіканкам<fnref n="3" />, надруковане у «Листкові суспільного порядунку». Коментуючи страту трьох дуже різних жінок, що загинули одна за одною - Марії-Антуанети (16 жовтня), Олімпії де Гуж (3 листопада) і мадам Ролан (18 листопада) - журнал авторитетно висновує, що вони цілком заслужили гільйотини, оскільки прагнули долучитись до політики і забули про чесноти, властиві їхній статі...

Тоді це було кінцем сподівань жінок на громадянське рівноправ'я. Щоб стати повноправними громадянками, француженки змушені будуть чекати ще півтора століття. За часів Ш-і Республіки Сенат чотири рази відмовлявся надати їм право голосу<fnref n="4" />. Ці чоловіки залишались щоразу нечутливими до парадоксу, що його яскраво засвідчила незрівнянна Олімпія де Гуж: жінки мають право сходити на гільйотину, проте - не на трибуну⁴¹...

## ПРИМІТКИ ПЕРЕКЛАДАЧА

¹ Оскільки «hommes» може означати як «люди», так і «чоловіки», слово «males» покликане підкреслити, що тут ідеться саме про чоловіків.

² Епізабет Бадентер посилається на сторінки видання Condorcet, Prudhomme, Guyomar... Paroles d'hommes (1790-1793). - Paris: POL, 1989.

³ Авторка вдається до гри слів: згідно з буквальним значенням, ужите в оригіналі усталене французьке словосполучення «політичний діяч» («homme politique») можна перекладати як «політичний чоловік» (див. прим. 1).

⁴ Тобто такої освіти, яка є однаковою для представників обох статей.

⁵ За конституцією 1791 року, громадяни поділялись на «активних» (ті, що могли обирати і бути обраними) і «пасивних»; одна з ознак «активного» громадянства - перебування у списках Національної гвардії. Отже, вимагаючи права носити зброю і зарахування до Національної гвардії, ці жінки перетендували на «активне» громадянство.

⁶ Алюзія на пасаж з Х статті Декларації прав жінки й громадянки: «Жінка має право зійти на ешафот, тож вона повинна мати право зійти й на трибуну» (Gougès O. de. Les droits de la femme. - Paris, 1791, p. 9).

### 3 французької переклав Олег Хома

<footnote n="1">¹ Там само, р. 176.</footnote>

<footnote n="2">² Див. текст 21.</footnote>

<footnote n="3">³ Див. текст 22.</footnote>

<footnote n="4">⁴ У 1919, 1925, 1931 і 1932 роках Палата депутатів висловлювалася за надання жінкам права голосу. Але ці законопроекти Сенат відхиляв, завжди відтерміновуючи дискусію з цього приводу.</footnote>