Миле Савић

Институт за филозофију
и друштвену теорију
Београд

UDK: 32.019.51: 37

Оригиналан научни рад
Примљен: . 15. 011. 2001.

КРИТИЧКА СИМУЛАЦИЈА*

Основни предмет овог чланка представља улога “критичког интелектуалца” у процесу придруживања Србије Европи. У првом делу чланка аутор анализира претпоставке и генезу “критичког дискурса” у Србији. У закључном делу он показује да “критички дискурс”, у ствари, игра функционалну улогу у процесу ширења владајућег политичког дискурса. Због недостатка методске рефлексије, тврди аутор у закључку, “критички дискурс” не може бити нормативни образац теорије друштва, политике или јавности.

Кључне речи: интелектуалац, Европа, Србија, критика, саморефлексија.

I.

Убрзо после октобарских догађaja 2000. године, у Београду је одржан научни скуп под насловом *Да ли Србија има европску интелигенцију?* Назив скупа је несумњиво одражавао уверење да постојање «европске интелигенције» у Србији представља најважнију претпоставка њеног укључења у Европу. Међутим, сам разговор наводи на двоумљење да ли би скупу више одговорао наслов *Да ли Србија има европске интелектуалце?* уместо *Да ли Србија има европску интелигенцију?* Иако се на први поглед чини да је назив скупа сасвим јасан, ипак се морамо упитати шта подразумевамо кад кажемо «интелектуалци», «Србија», «Европа»? У тексту који следи желим најпре да укажем на двосмисленост појмовних фигура «интелектуалци»/«интелигенција», «Србија» и «Европа». У закључном делу покушању да доведем у сумњу претпоставку да је постојање «интелектуалаца» у Србији показатель и мера њене способности да се придружи «Европи». Питање *Има ли Србија европске ин-

<footnote>* Овај чланак је рађен у оквиру истраживачке теме “Практичне импликације постмодерне филозофије”, која је саставни део пројекта *Могућност примене савремених филозофско политичких парадигми у процесу трансформације друштва* у Србији/Југославији у Институту за филозофију и друштвену теорију у Београду. Пројект је прихватило Министарство за науку, технологије и развој Републике Србије.</footnote>

<footnote>* На Филозофском факултету у Бограду, одржан је научни скуп *Да ли Србија има европску интелигенцију* 10-11. маја 2001. године. Ауторизована излагања учесника објављена су у III програму *Радио Београда* бр. 112/2001.</footnote>
телектуалце? заменио бих питањем Да ли је прошло време »интелектуалаца«?

Шта уоште подразумевамо под именом «интелектуалац»?

## II.

Одмах ћу увести почетно разликовање између појмова интелигенција и интелектуалац, које ћу затим развијати у тексту. Подразумевћу под "интелигенцијом" онај део образоване елите чији позив није изричито везан за јавну делатност, који не захтева јавну рефлексију свог стручног деловања, речју – онај део образоване елите код кога је позив исто што и струка, који најчешће називамо стручњацима. У тој подели интелектуалци би представљали онај део образоване елите чија делатност укључује оба сегмента – јавни и стручни, односно, онај део елите чији се позив састоји у артикулацији јавне рефлексије, што је по правилу повезано са неком холистичком концепцијом друштва и одговарајућим нормативним становиштем. (Овом приликом ограничићемо се на разматрање проблема интелектуалца који се бави теоријом друштва или филозофијом.) Међутим, двосмисленост садржана у наслову која реч "интелигенција" повезује са појмом "интелектуалац" није случајна, него представља последицу развоја овог појма кроз две културне традиције и њиховог преузимања у Србији.

Прва је руска, у којој се половином XIX века и појавио појам интелигенције. Руска интелигенција је представљала, пре идеолошки, него профессионални или економски слој друштва. У погледу вредности које је заступала она није чинила јединствену групу, али ју је обједињавало непријатељство према постојећем друштвеном и политичком систему и осећање "дужности да промени постојећи поредак".<fnref n="1" /> Тежња да интервенише у друштвеној ставности полазећи од "апстрактних идеала", "истинских интереса народа" и универзалних моралних начела, те осећања кривице због постојећег стања и потреба за искупљењем представљају најчешће навођене одлике руске интелигенције у другој половине XIX и почетком ХХ века. Овако одређење интелигенције пренето је и у српску и југослевенску културну јавност, а у споју с марксизмом очувало се у појму "критичке" и «стваралачке интелигенције" (Придев "стваралачки" у овој синтагми не односи се, нпр. на уметнике, него "стваралачки" марксизам, за разлику од "догматског").

Пандан појму "руске интелигенције" на Западу представља појам интелектуалца, или одређеније – критичког интелектуалца. Иако се сама реч појављује и раније, "интелектуалац" добија посебно значење у Француској

<footnote n="1">¹ Милан Суботић: "Руска идеја" као елемент политичке културе Русије, Социолошки преглед, Vol. XXX (1996) no. 2: 129, стр. 142-143. Такође видети: Милан Суботић: Тумачи руске идеје, Завод за издавање уџбеника, Београд, 2001; RIchard Pipes: *Russia under the Old Regime*, Penguin Books, 1977, pp. 249-262.</footnote>
одмах после Золиног протеста упућеног председнику Француске поводом
“афере Драјфус” (1890. године). У литератури се најчешће наводи Бендино
(Julien Benda) одређење интелектуалца као чувара и носиоцац независног
просуђивања, који није лојалан ничему до истини и правди<fnref n="2" />. Као нека врста
секуларизованог свеца, интелектуалац делује у име универзалних и апстрак-
тних вредности истине, правде и рационалности, независно од места, време-
на и посебних интереса. Антонио Грамши разликује традиционалне и орган-
ске интелектуалце, при чему би органски интелектуалац представљао одре-
ђену модификацију Бендиног одређења. Наиме, традиционални интелектуал-
ци (учитељи, свештеници, чиновници...), иако шире високу културу преко
друштвених институција, служе оправдавању и јачању постојећег друштве-
ног система. Органски интелектуалци, међутим, делују унатар посебних
друштвених група као заступници њихових интереса са жељом да просвете те
групе да би се бориле за своје интересе<fnref n="3" />. Донекле слична подела може се наћи
и код Дагласа Келнера, који разликује функционалне интелектуалце, који
служе да репродукују и оправдају постојеће друштвене вредности и крити-
чко-опозиционог интелектуалца, који се супротставља постојећем поретку и
тежи да створи боље друштво.<fnref n="4" /> Поље деловања критичког интелектуалца, на
што подсећа Хабермас, јесте сфера демократске дебате, политичког дијалога,
писања и медија – јавност. Критички интелектуалац традиционално је кори-
стио јавност да преко своје способности говора и писања укаже на неправду,
злоупотебу моћи и да се бори за универзалне вредности као што су истина,
правда и напредак. Или, како каже Сартр, “дужност интелектуалца је да осу-
ди неправду ма где се дешавала.”<fnref n="5" /> Као чувар основних циљева друштва
(еманципације, универзализације, те стога и очовечења човека)“<fnref n="6" />, ангажовани
интелектуалац мора бити левичар.<fnref n="7" /> Ослобођен сваке партикуларне идеоло-
гије, он верује да располаже неком врстом друштвено-телеолошког знања
које треба да одређује понашање чланова друштва у складу са универзално
важећим вредностима, нормама и циљевима.

Неколико кључних одлика критичког/ангажованог интелектуалца, као
што су заузимање универзалног становишта, из кога проистиче политичка
независност, морална узвишеност и спремност на јавни ангажман у заштити и
заступању угрожених субјеката, чини ми се најбоље осликава Лиотарово

<footnote n="2">² Жилијен Бенда: *Издаја интелектуалаца*, Социјална мисао, Београд, 1996.</footnote>

<footnote n="3">³ Антонио Грамши, *Изабрана дела*, Београд, Култура 1959.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Douglas Kellner: *Intellectuals, the New Public Spheres and Techno-Politics*,
(http://www.gseis.ucla.edu/courses/ed253a/newDK/intell.htm)</footnote>

<footnote n="5">⁵ Jean-Paul Sartre: *Bebetween Exisentialism and Marxism*, New Lwft Book, London, 1974, p. 285.</footnote>

<footnote n="6">⁶ *Ibidem*, p. 266.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Jean-Paul Sartre: *Politics and Literature*, Calder and Boyers, London, 1973, p. 13.</footnote>
одређење у есеју под сликовитим насловом 'Споменик' интелектулац<fnref n="8" />. Интелектуалац је особа, каже Лиотар, која идентификује себе са субјектима као што су човек, човечанство, нација, народ, пролетеријат или неком сличном ствари. Будући да верује да је обдарен универзалним вредностима, он не само да анализира и описује ситуацију и услове у свету полазећи од своје тачке гледишта, него и прописује шта треба да се уради да би субјект себе остварио или допринео општем напретку. У том случају интелектуалац игра изузетну улогу сведока и судије. Међутим, Лиотар верује да се оваква фигура не може више одржати, јер су “велике” легитимацијске идеје (просветитељска идеја о еманципацији човечанства, идеалистичка идеја о телеологији духа и историјска идеја о херменеутици смисла) изгубиле уверљивост. Сходно томе, не може се говорити о заједничкој равни рационалног усаглашавања, па је немогуће сагласити се и о “универзалном субјекту-жртви” са којом би интелектуалац могао да се идентификује и да је представља.

Сумња у одрживост узвишене фигуре интелектуалца изражавана је на различите начине, са мање или више оштрине, понекад у зависности од саме културне традиције различитих европских земаља<fnref n="9" />, понекад у зависности од посебног друштвеног искуства у њима, а понекад у зависности од теоријских полазиста његових критичара.

Навешћу неколико примера реинтерпретације улоге интелектуалца. После друштвених покрета у Европи 1968. године, улога критичког/ангажованог интелектуалца, каквог је захтевао али и представљао Сартр, озбиљно је доведена у сумњу. "...После '68 људи су говорили да нико не би могао да говори у било чије име; изражавање није нешто што би могло бити монополисано. Били смо позвани да запустимо нашу улогу субјекта знања, нашу улогу учитеља итд. Речи су, речено је, изневерене. Све ово било је несумњиво утопија. Била је то утопија '68 која је замаглила све обрисе. После овог, крајње је тешко поново заузети место интелектуалца који је свестан самог себе. Шта је интелектуалац? Како он може да захтева да говори у било чије име?"<fnref n="10" /> – пита се Бодријар.

Фукоова оцена је још одређенија – “интелектуалац је открио да он масама није више потребан да би им пренео знање: они знају савршено добро без илузије; они знају далеко боље од њега и они су сигурно способни да се изразе без њега.”<fnref n="11" /> Због тога, уместо “универзалног”, Фуко развија идеју

<footnote n="8">⁸ Jean-François Lyotard: *Political Writings* ('The Tomb' of the Intelectual), U. C. L. Press, London, 1993, p. 3.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Овом приликом само ћу успутно указати на различито одређење фигуре интелектуалца у културним традицијама као што су енглеска, немачка, француска, италијанска, америчка... (За шире обавештење о томе вреди погледати: Цереми Ценикс, Тони Кемп-Велч: Интелектуалац – спорна фигура, *Република*, бр. 194-5, 1998, Београд)</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Baudrillard Live: *Selected Interviews*, Routage, London, 1993, p. 79.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ *Language, Counter-Memory, Practice: Selected Essays and Interviews by Michael Foucault*, Ithaca, New York, Cornell University Press, 1977, p. 207.</footnote>
“специфичног” интелектуалца, који није ни “велики писац”, ни “геније”, него научник и стручњак, који не треба да говори у име потчињених, него да делује заједно с њима у посебним околностима – у породици, прихватилишту, лабораторији, университету, сексуалним односима... Улога интелектуалца не би се састојала у томе да он заузме “праву страну” и изражава потиснуту истину неког колективног субјекта, него да се непосредно бори против таквих друштвених структура које, оправдавајући се управо “универзалним” идејама (“знања”, “истине”, “правде”, свесности”...) и њега самог претварају у објекте и инструменте моћи.<fnref n="12" />

Укључујући у своју преставу о интелектуалцу елементе постструктуралистичког мишљења, Едард Саид реинтерпретира Бендину идеју независног, «истинског» интелектуалца као заступника универзалних вредности, који је у стању да се супротстави свакој сили и да говори истину о њој. Према његовом схватању, интелектуалац је индивидуално обдарен да на основу универзалних принципа заступа све оне који су обезвлашћени и у њиховом интересу изриче поруке, погледе, ставове и мишљења упућене јавности и у име јавности.<fnref n="13" /> Његова дужност је да разоткрије и универзализује систем угњетавања, експлоатације и патње, како на глобалном плану, таку и унутар посебних група са циљем да се пројектује стање у свету и друштву боље од постојећег.

На Саидову критику постколинијализма и одбрану посебности различитх култура може се наставити схватање Зигмунда Баумана, који тврди да, уколико интелектуалци озбиљно прихватају плурализам, онда треба да прихвате и нову улогу. Она се састоји у томе да се одрекну улоге оног који прописује норме (легислатора) и да прихвате улогу посредника, преводиоца (интерпетатора) у комуникацији између различитих традиција, култура и филозофија.<fnref n="14" /> Међутим, Пјер Бурдије пита – зашто интелектуалац не би био и законодавац? Сваки интелектуалац треба да буде у известном смислу и законодавац, каже он, али у оквиру одређених граница и услова. Интелектуалац има велику симболичку моћ која потиче од тога што он на одређен начин управља «погледом на свет», односно, одређује категорије опажања и проценљивања света, начела конституисања друштва, раздваја оно оно што је битно од оног што није и указује на оно шта би требало, а шта не да се постигне у свету.<fnref n="15" /> Међутим, интелектуалци губе из вида саму друштвену стварност, додаје Бурдије. “Интелектуалци не испуњавају своју дужност. Задатак научника, “позив”, како га је описао Макс Вебер, завршава се тим, сасвим јасно речено, како стоји са друштвом. То припада позиву (...) интелектуалца.

<footnote n="12">¹² *Power/Knoledge*: Selected Interviews and Other Writings, Brighton, Harvester, 1980.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Edward Said: *Representations of the Intellectual*, Vintage, London, 1994, p. 9.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ Zygmund Bauman: *Legislators and Interpreters: On Modernity, Postmodernity and Intellectuals*, Ithaca, New York, Routledge, 1988.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Pierre Bourdieu: *Rede und Antwort* (Das intellektuelle Feld: Eine Welt für sich), Suhrkamp, Frankfurt, 1992, p. 165.</footnote>
Међутим, многи истраживачи немају више непосредан однос према друшт-
веној стварности.”

Сумње у домет критички настројеног интелектуалца долазиле су са више страна. Још је Макс Вебер упозоравао на разлику између etике принципијелног уверења и етике позива, које су из основа различите. За разлику од етике одговорности која води рачуна о друштвеној стварности и последицама које могу произаћи из практиковања “универзалних” и апстрактних идеала, етика принципијелног уверења о томе не води рачуна. Због тога Вебер истиче да интелектуалци, најчешће подстакнути етиком принципијелних уверења, производе катастрофалне последице када се укључе у политику.

На сличан начин “склоност ка критичком деловању” одређује и Гелен,
који истиче да њу одликује недостатак непосредне одговорности за прак-
тичне ствари и недостатак знања из “прве руке” које се може добити само на
основу фактичког искуства.<fnref n="16" /> Скоро да више и није важно да ли је ова скло-
ност узрок или последица поменутих недостатка. Приговор да су критички
интелектуалци некомпетентни за ствари о којима говоре може да се чује
често. Упркос томе, одржава се уверење да је њихова критика оправдана иако
је некомпетентна, јер у политичком пољу одржавају отвореним питања сло-
боде, једнакости, човечности...<fnref n="17" /> Слично томе Дарендорф наглашава да инте-
лектуалци, као “дворске луде” модерног друштва, имају дужност да сумњају
у све што је очигледно, да сваки ауторите релативизују, да постављају питања
која још нико није поставио... “Морају бити постављена шокантна питања:
било која позиција о чијој се супротности није расправљало је слаба пози-
ција.”<fnref n="18" />

Овде је важно указати на значај одржавања “будне свести” о свим
клучним питањима друштва, на оправданост критике постојећих модела дру-
штвене репресије, или на могућност нормативног процењивање постојећих
односа у друштву и без стручњачке компетенције. Међутим, уочавање проб-
лема још увек не значи да су тиме разрађена решења. Сâмо позивање на
универзалне норме може да буде тек подстицај на деловање, али не и модел
деловања. Због тога и мислим да је оправдано Веберово упозорење о томе да
политика, вођена етиком принципијелних уверења, чему су ангажовани инте-
лектуалци иначе склони, може лако да се заврши са катастрофалним после-
дицама. Сходно томе, чини ми се да из тога следи закључак да некомпетент-
ност интелектуалаца у практиковању политике треба да буде граница њихо-
вог критичког ангажмана. То наравно не значи да су за интелектуалца затво-
рена врата политичког деловања, међутим, као политикар он тек треба да се
подвргне процесу социјалног учења у практиковању политике. Хоћу да

<footnote n="16">¹⁶ Arnold Gehlen: *Einblicke*, Klostermann, Frankfurt, 1978, S. 9.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ Rainer M. Lepsius: Kritik als Beruf. Zur Soziologie der Intellektuellen. u: *Interessen, Ideen und Institutionen*, Westdeutscher Verlag, Opladen, 1990, S. 282.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Ralf Dahrendorf: *On Intellectuals: Theoretical Studies Case* (The Intellectual and Society: the Social Function of the “Fool” in the Twentieth Century), New York, Anchor Doubleday, 1970, p. 54</footnote>
нагласим да критичка позиција интелектуалца и његово осећање моралне узвишености не подразумева никакву практичну предност.

Остаје да се размотри да ли позиција критичког интелектуалца претпо-
ставља неку врсту теоријске или епистемолошке предности. У односу на кога
би она била изражена? Ако се ограничимо на образовану елиту у друштву,
онда евентуална предност може бити испољена, или према стручњацима, или
према другом типу интелектуалца. Питање се може поставити и на следећи
начин: које је то подручје компетентности у коме би критички интелектуалац
имао теоријску и сазнајну предност у односу стручњаке и “некритичке”
интелектуалце. Сâм позив на универзалне вредности није довољан, јер није
тачно да онај ко се позива на истину и правду самим тим постаје праведнији
и ближи истини. Бар у истој мери то може бити знак његовог недовольно
промишљеног истрајавања на једном ограниченом и искључивом разумевању
истине и правде. Позивање на универзалне вредности у уверењу да су оне
доступније оном ко се на њих позива може стога бити знак некритичког,
“догматског” односа, како према практичном фактицитету, тако и према
другим врстама компетентности и критике. У складу са тим, чини ми се да би
требало раздвојити појам критичког интелектуалца од појма интелектуалца
– “критички интелектуалац” представљао би само одређен тип интелектуал-
ца. У следећем кораку треба разликовати теоретичара друштва или филозофа
од “критичког интелектуалца”. Ако бисмо, дакле, описно одредили интелек-
туалце као онај део образоване друштвене елите која на одређен начин ствара
“интелектуалне производе” и имплицитно или експлицитно учествује у јавној
рефлексији на претпоставкама неке холистичке концепције света и одређеног
нормативног становишта, онда би “критички интелектуалац” и теоретичар
друштва или филозоф, заједно с научником, уметником и сличним катего-
ријама, представљали различите типове интелектуалаца. Мислим да би се на
овај начин могло искорачити из парадокса коју садржи сваки дискурс о
интелектуалцу, а који Бауман веома елегантно дефинише на следећи начин:
“Сваки покушај да се дефинише инелектуалац јесте покушај самодефиниције;
сваки покушај да се статус интелектуалаца оправда или оспори јесте покушај
самопројектовања. Дефинисати и спорити се о дефиницијама јесте суштински
део производње и репродукције инелектуалног ја.”<fnref n="19" />

Сада је време да се вратимо теми о европским интелектуалцима у Србији. Назначена деоба појма интелектуалац омогућава да се избегне репродуковање прилично раширене предрасуде да је само “критички интелектуалац” истински интелектуалац, те да је истинска филозофија или теорија друштва истинска само ако је “критичка”. Управо хоћу да истакнем чињеницу да је у последњих неколико деценија у Србији теоретичар друштва или филозоф изједначаван са критичким интелектуалцем, који се развио у окриљу једне

<footnote n="19">¹⁹ Zygmund Bauman. Unerwiderte Liebe. Die Macht, die Intellektuellen und die Macht der Intellektuellen, u: *Propaganda. Meinungskampf, Verführung und politische Sinnstiftung* 1789-1989, Frankfurt, 1994, S.172.</footnote>
форме марксизма познатом под општим именом праксис-филозофија. Према саморазумевању ове групе и круга око ње нико други осим њих није могао носити ореол “критичког интелектуалца” (тиме ни правог интелектуалца), нити је признаван други тип критике осим “радикалне критике свега постојећer”.

Коначно, на шта мислимо када питамо: *Има ли Србија европске интелектуалце?*
На који тип интелектуалца мислимо – филозофе, научнике, уметнике, “критичке интелектуалце”, “органске интелектуалце”, “традиционалне интелектуалце”, “легислаторе”, “интерпретаторе”, или “функционалне интелектуалце”? Да ли појам интелектуалца сводимо само на оног који је “критички” ангажован у уверењу да је он непходна претпоставка придруживања Европи? Да ли би његово присуство било довољно да замени недостатак свих других типова интелектуалца? И шта је данас критички интелектуалац – испуњава ли он сâм услове критичности које је сам поставио, односно, преузео?

### III.

Често се тврди да су се интелектуалци, дакле – европски интелектуалци, појављивали у Србији изузетно и ретко, јер за то није постојао друштвени и културни амбијент. Између осталог и због тога, тврди се, што није постојала изграђена интелигенција која би преузела и примењивала идеје интелектуалаца. Ако пођемо од тога да је “критички интелектуалац” једино себе видео као “европског интелектуалца”, и ако претпоставимо да постоји развијена интелигенција, не види се које би идеје “критичких интелектуалаца” она могла да операционализује. Због тога мислим да се однос између интелектуалаца и интелигенције може посматрати из друкчије перспективе. Наиме, могло би се са добрим разлозима тврдити да је у Србији лакше препознати европску интелигенцију, него европске интелектуалце. При томе, имам на уму следеће: искуство последњих година показује да се значајан број школованих стручњака из Србије без великих тешкоћа прикључио европској интелигенцији. Сличан је случај и с “некритичким” интелектуалцима. Међутим, теже је наћи сличну потврду да се “критички” интелектуалци из Србије укључују у европски дискурс и поред тога што се многи од њих из све снаге труде да буду прихваћени као “Европљани”. Један од разлога је свакако и то што је врста знања којим располаже интелигенција општијег карактера, док је “интелектуално” знање непосредније везано за посебност одређеног друштва. (Касније ћу показати да самоименовање није довољан разлог да се буде рељевантан учесник у европском дискурсу.) Али ако то важи за интелигенцију која напушта Србију, зашто то не би важило и за интелигенцију у земљи? Управо мислим да је стручњачко знање представљало значајнији чинилац модернизације него “критичко” знање, да се оно лакше преноси
преко идеолошких баријера и да, следствено томе, представља клључни чини-
лац латентне, али континуиране модернизације Србије.

Кад је реч о европском интелектуалцу, потребно је претходно разја-
снити шта се подразумева под именом “Европа”. Очигледно је да се и појам
“европског интелектуалца” и “Европе” узумају у нормативном смислу. Затим
следи питање – на којим претпоставкама почива овај нормативни модел?

Данашњи појам европског неодвојив је од појма модерног. Модерност
је зависај Европе, каже се често. Позивање само на античку Грчку и на вред-
ности и структуре античког света није довољно да би се одредио појам Евро-
пе. У следећем кораку издвојио бих два битна момента појма “модерности” –
рефлексивност и методичност. На питање Има ли Србија европске инте-
лектуалце? одговорио бих на следећи начин — има у оној мери колико су они
рефлексивни и у тој рефлексији методични, односно, у оној мери у којој је
методична рефлексија основна компонента њихове делатности. То нас неиз-
бежно враћа питању филозофије у модерном смислу речи. Овде ми се чини да
је веома важно нагласити ступњевитост рефлексивних нивоа да би се открило
шта представља поље “првобитних евиденција” на којим се заснивају разли-
чита нормативна становишта. Мислим да је код нас управо проблем у томе
што остаје нерефлектовано ово поље “првобитних евиденција”, а што има за
последицу да се сопствено становиште унапред доживљава као вредније од
туђег. Полазећи од тако успостављеног нормативног презира скоро да није ни
могуће превазићи ограничења посебних становишта и развити одговорну
јавну рефлексију у којој се заиста критичка (али и компетнетна) самореф-
лексија подразумева. Међутим, уместо диференциране јавне саморефлексије
успоставља се qуаси-рефлесија другог са унапред постављеним крајњим
исходом — да се покаже надмоћ сопственог и потцени вредност супарничког
становишта. Без обзира што се може радити о различитим вредносним пола-
зиштиме, у суштини, ради се о истоветним матрицама деловања, које се раз-
ликују само по садржају нерефлектованих нормативних полазишта. А када је
у питању саморефлексија, она се углавном зауставља на једном нивоу који је,
условно говорећи, везан за један редуковани појам традиције, некад “српске”,
некад “европске”. Из тога произилазе клључни проблеми интерпретације
друштвене стварности који би се могли сместити између два пола — олаког
одбацивања “Европе”/”Србије” и олаког прихватање свега што је “европ-
ско”/”српско”.

Полазећи од претходног, хтео бих да истакнем да Србија има европске
интелектуалце у оној мери у којој су они заиста рефлесивни, а не у мери
колико се труде да личе на “Европљане” употребљавајући вокабулар европ-
ског дискурса. Сам вокабулар није довољан да би се припадало одређеном
дискурсу, уколико се не практикује сама структура дискурса – у овом случају
методска саморефлексија. Преведено на практичну раван то значи да је
неопходно успостављање одговарајућег друштвеног амбијента у коме степен
искључивости, заснован на “спољашњој” или “унутрашњој” подршци, не фи-
гурише као доказ надмоћности сопственог нормативног становишта.

На који начин би се одређеније могао изложити проблем саморефлек-
сивности? Чини ми се да је у недостатку боље речи један језички конструкт
може бити употребљив – видети-себе-очима-другог. При томе, наравно, оста-
влам по страни раширену дневно-политичку причу о интериоризацији
кривице. Мислим пре свега на способност дистанцирања од сопственог ста-
новишта и могућност његовог представљања као једног “знака” у “грама-
тици” једног ширег контекста. Тако представљена сопствена позиција доводи
нас у сложену ситуацију, која поред тешкоћа пружа, међутим, и неку врсту
предности. Овде бих подсетио на следећи проблем – да ли се, на пример, у
политичким дискурсима, који су у овом тренутку доминантни, могу на при-
мерен начин обухватити и увести у смислен разговор специфични проблеми
са којима се сусреће српско друштво (постјугословенска и источноевропска
друштва и уопште друштва сличног стауса у односу на Европу, која сам на
једном другом месту означио именом “маргинална друштва”)? Наравно, не
мислим да у овом тренутку располажемо адекватнијом методологијом од оне
која је развијена у европској филозофији и науци, или да се можемо осло-
бодити интерпретативне зависности од доминантних европских дискурса. У
ствари, овде се и не ради о томе да се они одбаце, него о томе да се укаже на
неплодност бесконачног и површног понављања различитих доктринарних
формула са патосом нормативне надмоћи, без обзира да ли се радило о либе-
ралним, конзервативним или радикалним доктринама. Уместо “европског”
или “српског” вокабулара мислим да је битније практиковање методске само-
рефлексије да би се одговорило на изазове савременог српског друштва.

На примеру односа Србије и Европе и позиције интелектуалца из Србије у том односу поменити конструкт видети-себе-очима-другог могао би се представити на следећи начин. На самом почетку сусрећемо се са нормативно нерефлектованим појмом Европе, али и с нерефлектованим нормативним појмом Србије. При томе имамо обавезу да рефлектујемо сопствену позицију, што је неизводљиво уколико не разумемо другог (Европу). А разумевање Европе укључује у себе познавање европске саморефлесије, која је одавно артикулисала појам кризе модерног пројекта као свог суштинског одређења, али и као глобалног проблема. У сенци глобалне кризе обавезни смо да рефлектујемо сопствену специфичну кризу. И ту се сусрећемо с једном парадоксалном ситуацијом. Као нормативно мерило поставља се Европа у чијој је саморефлексији садржана пољуљна вера у неусмњивост модерног пројекта, што донекле надокнађује практиковањем моћи на својим рубовима. Пошто не постоји могућност измицања испод мреже глобалног модерног пројекта, затварање у “аутентичне” вредности може бити само још једна илузија која потврђује неостатак рефлексије сопствене позиције. Али и на другој страни, порицање специфичности сопствене позиције, такође, сведочи о недостаку рефлексије и недостаку снаге да се поднесе отвореност комплек-
сне ситуације интелектуалаца у Србији. Пролажење путем спирале рефлексивног преиспитивања сопствене позиције и амбијента у коме се она може дефинисати као посебна позиција јесте тежак пут. У зависности од тога у којој мери можемо да га савладамо, зависи значајним делом и то да ли можемо једном рећи да смо дорасли модерном времену, или ћемо и даље остати на његовим маргинама. Наравно, није довољна само рефлексија без методски вођених циљева. Па чак ни само практично примењена методска рефлексија. Али она представља темељ који омогућава самоисправљање и реконструкцију претпоставки модерног, европског и сопственог света. Уколико захтевамо од интелектуалца европско опредељење у нормативном смислу, онда се од њега очекује да наметне и спроведе темељиту рефлексију ситуације у којој је његово сопствено становиште релативизовано “граматиком” ситуације у којој се налази.

Зашто је Европа уопште доминантна неколико последњих векова? Одговор на ово питање открива други аспект претходно поменуте нормативности “Европе”. Ради се, наиме, о проблему моћи. Момент моћи је један од разлога због чега је Европа доминантна као референтна тачка према којој се опредељујемо. Одговор на питање да ли имамо, или немамо европске интелектуалце треба, у ствари, да покаже да ли имамо, или немамо одређену моћ потребну савременом свету. “Интелектуалци” су овде симболичка замена за питање моћи, или немоћи Србије. Питање о интелектуалцима суштински је повезнао са питањем моћи. Међутим, остаје недоумица шта је (или ко је) интелектуалац уоште, европски интелектуалац, или интелектуалац из Србије који би био европски. Уколико се неко може назвати интелектуалцем, онда је он европски интелектуалац, јер интелектуалац не постоји изван европског концепта друштва. То не значи да нема интелектуалаца изван Европе. Уколико се у неком друштву може говорити о појму интелектуалца, онда то значи да је то друштво прихватило у значајној мери европски концепт друштва. У складу са тим могло би се рећи како потврда да у Србији има интелектуалаца значи да би Србија могла да се легитимише као европска земља и тако да дели са Европом моћ. (Наравно и другу страну моћи, али о томе се мање размишља, јер је сјај моћи још увек јачи од сенке коју она оставља за собом.)

Постојање интелектуалаца у Србији могло би да подразумева да Србија има право на учешће у европској моћи. У индивидуалном погледу могло би се, такође, приметити да на основу нечијег саморазумевања као европског интелектуалца произилази и очекивање да се појединачно учествује у моћи Европе. Да ли је, међутим, пуко постојање интелектуалаца и интелигенције довољно да се каже да Србија може да учествује у расподели европске моћи?

Позив интелектуалац подразумева одређену рефлексију јавности. С обзиром да је јавност сложен дискурс, састављен из разнородних дискурса, често сами интелектуалци демонстрирају практиковање моћи у том смислу што одређену врсту дискурса намећу као једино нормативно мерило – тако
што сопствено разумевање улоге интелектуалца представљају као обавезу-
јуће за све. У складу са тим овде су се развила два антипода на истој скали
вредновања, такозвани национални и анационални интелектуалци, оба наста-
ла у изнуђеној трансформацији “критичког интелектуалца”. У том контексту,
бити данас интелектуалац у Србији између осталог значи практиковати
скептичку рефлексију према таквом редуковању појма интелектуалца.

Следеће питање које се тиче могућности придруживања Србије Европи
односи се на бројност интелигенције и интелектуалаца. Разумем то на следе-
ћи начин – и поред тога што у Србији има и интелигенције и интелектуалаца
за које би се могло рећи да одоговарају европским нормама, то не значи да је
Србија у том погледу европска, јер их је мали број. Мислим, међутим, да
питање бројности није пресудно у овом случају, јер се не може бранити чи-
њеница о екстремно малом броју образованог становништва. Мислим да је
сама бројност образоване популације мањи проблем од тога да ли је то обра-
зовање функционално. А то указује да је проблем са европском Србијом
друге природе. Наиме, могло би се рећи да Србија има европске интелектуал-
це тек када би постојао социјални амбијент, у коме је могуће практиковати
темељну методичну рефлексију друштва око чије будуће пројекције постоји
препознатљива сагласност. Међутим, таква пројекција не постоји, јер не
постоји ни базични косензус о томе шта је Србија. Можемо констатовати да
не постоји рефлексивно изграђен концепт друштва који је методски развијен
до примене. Такав концепт, дискурзивно изложен у јавности, који је прихва-
ћен и преузет као нешто што је инхерентно нашем деловању, не постоји. У
том погледу доминантан тип самозваног критичког интелектуалца у Србији
представља само епигонални ехо и симулацију европског интелектуалца из
класичне модерне. Тај тип интелектуалца промашује социјалну стварност о
којој хоће да води главну реч у јавности. Тако конституисана јавност није у
корелацији са социјалним чињеницама, тако да је задатак интелектуалца у
Србији управо рефлексија ове дефектне јавности која прикрива релевантне
социјалне чињенице. Стога је кључно питање јавне саморефлексије сâмо
конституисање социјално релевантне јавности у Србији. Тек у том случају
могло би се рећи да Србија има европске интелектуалце.

Следеће питање односи се на рефлексију “другог”, у овом случају,
“другог” као Европе, или Запада. Претпоставимо да у једном тренутку може-
мо рећи да је европски модел друштва успостављен и у Србији. У том тре-
нутку појавиће се проблеми који нису специфично наши, јер таква ситуација
претпоставља и преузимање склопа проблема који је везан за ауторефлексију
европског света, која садржи и свест о антиномијама његовог модерног
пројекта. Такви проблеми нису сасвим непознати код нас, на пример, када се
у јавности покреће питање о односу европске модерне и постмодерне, када
се расправља о “постиндустријском друштву”, када се посредством приче о
глобализацији у нашу јавност уводи свест о томе да битни проблеми друштва
у Србији нису независни од глобалних промена у свету, када сопствено
искуство у току НАТО-бомбардовања постане светски догађај. У таквим
околностима и интелектуалци, али и интелигенција, у Србији морају преузети
пакет европских антининомија које се односе на дефинисање европске
модерне заједно са сопственим рефлексивним и практичним антиномијама. У
овом тренутку није тешко уочити да постоје скептичка саморефлексија Евро-
пе у оном европском дискурсу који не следи пуко прагматичко оправдавање
тренутних “европских” интерса. Та скепса може се пронаћи у опсежном пољу
саморефлексије које обухвата све аспекте друштва од свакодневног живота
до концепата који се тичу политике, технологије, или европске модерне
уопште. Уколико овде постоји озбиљна интелектуална сцена она и сама мора
прузети рефлексију ових антиномија као сопствени задатак. Међутим, то не
значи да се преузимање савремених европских противречности може
тумачити само у једном нормативном кључу, било “националном”, било “
анационалном”. Између искључиве “утентичности” с једне стране и “уни-
верзалистичке” нивелације, с друге стране, одвија се стварни друштвени
живот у Србији, који тек треба да укључи у себе и озбиљно познавање само-
рефлексије Европе, као и сопствену саморефлексију. При том се мора избећи
представа о линеарном успостављању европске норме, као што се мора
избећи и заблуда о не-европском конституисању друштва у Србији. У једном
ограниченом тренутку историје српског друштва фактички се преламају
противречне тенденције – и “српског” и “европског” контекста. Моћ друш-
тва у Србији, чија се артикулација очекује од интелектуалаца, ако интелек-
туалци заиста хоће да буду друштвено релевантни, уместо да задовољавају
нарцизам изузетности, зависи од тога да ли ће рефлексивно наћи излаз из
сложених практичних антиномија.

Ако бисмо покушали да из антиномичног склопа проблема (који нису
специфични само за Србију, или само за Европу, него припадају и Србији и
Европи, и посебно рефлексији Европе у Србији) нађемо излаз, онда се мо-
рамо позвати на фронезис интелектуалне елите у Србији. Она мора увести у
јавни дискурс релевантну практичну имагинацију која, уместо што се ослања
само на идеолошки, више уважава социјални позитивизам. Чини се да је тек у
том случају могуће да се каже да Србија има европске интелектуалце, или
интелигенцију, који уважавају и практикују методичку рефлексију као обра-
зац практичне разборитости. Управо у том типу рационалност који називамо
методском рационалношћу, односно, рефлексијом налазимо нормативност
европског “света живота” на коме и почива моћ у чијој расподели тежимо да
учествујемо. Међутим, “критичка” рефлексија која нема за претпоставку
практиковање те врсте рационалности није социјално релевантна. Она не
може разумети ни комплексност модерног европског пројекта, као ни комп-
лексност односа традиције и трансформације друштва у Србији.

Кад је реч о методичности и рефлексији, треба рећи да се оне ипак
практикују у различитим сегментима друштва, али углавном латентно или
неповезано. На пример, у практиковању и примени науке или одржавању
неких производних система. Међутим, практична или политичка методич-
ност је минимална. Рефлексивност која би преваилазила одвојене енклаве још
не успева да се конституише као сфера јавне неискључиве комуникације.
Уместо тога такозвана “критичка јавност” наступа као сведок и судија у
јавном мнењу без обавезе да рефлектује сопствену генеалогију и претпостав-
ке сопственог становишта. У ствари, фактичка модернизација, односно, евро-
пеизација друштва у Србији континурано се и даље одвија изван видокруга
“критичких” интелектуалаца деловањем “немих” актера и то у оним сегмен-
тима друштва који припадају “некритичкој” сфери друштва, као што су
наука, технологија, економија, правничка пракса, или свакодневне практике.
У том немом процесу “критички интелектуалци” учествују и сами, али не
првенствено због своје “критичности”, него више због своје функционалне
улоге у рециклирању речника владајућих политичких доктрина преузетих са
Запада.

IV.

Време је да се вратимо проблему који је постављен на почетку рада –
да ли су “интелектуалци”/”интелигенција” неопходна претпоставка и уједно
мера способности Србије да се прикључи Европи. Када је реч о “некритич-
ким” интелектуалцима и интелигенцији, одговор би могао да буде потврдан.
Међутим, двоумљење изазивају “критички интелектуалци”. Разлози двоум-
љења су различити. Ако се “Европа” посматра као фигура чије је кључно
одређење модерност, не може се превидети чињеница да је у традицији
“критичког мишљења” у Србији постојао контроверзан однос управо према
модерности. Довољно је погледати каталог свега оног што је било предмет
критике: држава, нација, грађанско друштво, буржоаска култура, слободно
тржиште, техника, парламентарна демократија, приватна својина... Шта би
остало од модерне Европе и Србије да се критички манифест дезалијенације
остварио?

Посебно је питање самог схватања критике у овом дискурсу. За њено
разумевање, није довољно само то како су “критички интелектуалци” схва-
тали своју делатност, него је неопходно поставити је у шири друштвени
контекст у коме је она само један од гласова. Прво, на којим претпоставкама
се заснивала “критика свега постојећег”? Проблем ове критике састоји се пре
свега у томе што је она била сасвим некритична, догматска према претпо-
ставкама на којим је почивала, јер их никад није изричито доводила у сумњу.
Међутим, то не значи да под утицајем екстерних околности она није реконст-
руисала своје становиште – бољшевишко-стаљинистичко схватање соци-
јализма, заменила је критика стаљинизма, затим прихватање еврокомунизма,
па окретање ка социјалдемократији, до прихватања либерализма у формама
“отвореног друштва” или концепта националне државе. Међутим, прихвата-
ње новог становишта углавном није пратила експлицитна рефлексивна разг-
радња свог претходног становишта. Додуше, ту би се могла реконструисати рефлексија напуштених становишта, али она се одвијала увек као критика других који заступају управо напуштено “критичко” становиште. Али ако се ослободимо од доктринарног оквира “критике свега постојећег” и упоредимо сâm њен садржај са садржајима других критикâ социјалистичког тоталита-ризма које су јој биле савремене, може се видети да се они често преклапају и да су чак ове друге ишле корак испред. Упркос томе, вредност тих критика је оспоравана, јер је била процењивана у зависности од тога од којих је “идеј-них позиција” полазила. У том погледу, право на критику било је у “критич-ком” дискурсу монополизовано.

Монопол на “критикчко мишљње” одржао се до данас, упркос томе што су “критички интелектуалци” у односу на друштвене вредности радикал-но изменили своја уверења. Међутим, нису толико битне појединачне конвер-зије “критичких интелектуалаца”, чак ни вредносни садржај кроз који се крећу те конверзије, него одржавање структуре јавности у коме један тип дискурса може да монополизује право на јавну реч полазећи од тога да је он израз универзалних вредности. Да ли, међутим, сами “критички интелектуал-ци” доследно бране “универзалне вредности” и испуњавају захтеве који су садржани у појму критичког интелектуалца? Упоредимо то, на пример, са следећим захтевом Ж. Бенде: “интелектуалац је чувар и носилац независног просуђивања, који није лојалан ничему до истини”. Или са захтевом Е. Саида да интелектуалац треба да буде “посебно биће, неко ко је у стању да говори истину (...) храбар и гневан појединац, за којег ниједна овосветска сила није превише крупна или застрашујућа да је он не би подвргао критици и неми-лосрдно позивао на одговорност.” Оставићу по страни социолошке чињенице које показују да “критички интелектуалци” у Србији нису независни од поли-тике и власти, дакле, да нису аутономни, што само по себи руши “универза-листичку” позицију, а тиме испуњење и “критичког позива”. У овом тренут-ку, више ме занима то да независно од свог саморазумевања “критички инте-лектуалци” фактички имају улогу “функционалних” интелектуалаца, да се преко критичке симулације одвија процес репродуковања владајућег за-падног дискурса у Србији. Сам критички позив, као облик симулације, видим зато као један од гласова у јавном мнењу, који је као специфичан облик маниризма сасвим легитиман. Проблем настаје онда када се он успоставља као модел политике и теорије друштва или филозофије, при чему недостатак саморефлексије, како у погледу практичне, тако и у погледу епистемолошке одговорности надокнађује симулакрумом моралне узвишености – што би у сазнајном погледу било премало, а у практичном превише.

Коначно, вратимо се питању Има ли Србија европску интелигенцију (интелектуалце)? Мој одговор је – има. Да ли они представљају значајан услов придруживања Србије Европи? Мој одговор је да представљају знача-јан, али не и довољан услов. И то више интелигенција и “некритички” инте-лектуалци, него “критички”. А “критички” пре свега тиме што се појављују
као “функционални” посредници у ширењу владајућег дискурса. Тиме, међу-
тим, не желим да поништим значај критике, нормативности, или интелекту-
алног деловања. Хоћу само да укажем на једноставну чињеницу да критика,
нормативност и интелектуално деловање далеко надилазе оквире дискурса
“критичке симулације” у Србији. С друге стране, “критички дискурс” учест-
вује у придруживању Србије Европи, не својим “критичким патосом”, него,
пре свега, тако што у јавном мнењу функционално репродукује елементе вла-
дајућег западног дискурса у Србији. Али та социјална чињеница спада у ра-
ван фактичке, а не методичне и рефлексивне модернизације Србије. Због ове
перформативне самонегације “критичка јавност”, независно од тога како ње-
ни представници сами себе именују, не испуњава услове да буде нормативни
образац методске рефлексије, ни у политици, ни у теорији друштва, нити у
јавности.

Mile Savić

Institute for Philosophy
and Social Theory
Belgrade

Summary

SIMULATION OF CRITIQUE

The article deals with the issue of “critical intellectual” during the process of association of Serbia to European Union. In the first part of the article, the author analyses preconditions and genesis of “critical discourse” in Serbia. In the conclusion, he shows that “critical discourse” actually play functional role in the process of expansion of governing political discourse. In the conclusion author claims that due to the lack of methodical reflection, “critical discourse” cannot be normative pattern of the theory of society, politics, or public.

Key words: intellectual, Europe, Serbia, critics, self-reflection.