ASTA KRAKYTĖ

Vilniaus universiteto bibliotekos Retų spaudinių skyrius, Universiteto 3, 2734 Vilnius, Lietuva

VILNIAUS UNIVERSITETO RUBRICĖLĖS

Vilniaus universiteto bibliotekos Retų spaudinių skyriaus fonduose, kuriuose saugoma daugiau kaip 180 000 vertingų XV-XVIII a. leidinių, be tokių išskirtinių rinkinių, kaip inkunabulai, paleotipai, aldai, elzevyrai, plantenai, minimalijos, ir t. t., yra sukaupta daugiau kaip tūkstantis kukliai atrodančių, nedidelio formato XVIII-XX a. leidinių, vadinamų rubricėlėmis. Kodėl šios, iš pažiūros niekuo neišsiskiriančios knygos yra saugomos kaip atskiras, savarankiškas rinkinys? Kuo ypatingi ji sudarantys leidiniai? Koks šių, rubricėlėmis vadinamų knygų turinys? Kokia paskirtis? Kada, kodėl ir kokiomis aplinkybėmis šie leidiniai buvo sukaupti Vilniaus universiteto bibliotekos fonduose?

Kad galėtume atsakytai į šiuos klausimus, reikia ne tik atidžiau peržiūrėti ir pavartytas minėtai knygas, bet ir pabandyti išsiaiškinti, ką reiškia pati rubricėlės sąvoka, kurią jaunesnės kartos bibliotekos darbuotojai, perėmę iš vyresniųjų, vartoja kasdieniniame praktiniame darbe dažnai gana miglotai nujausdami jos prasmę. Nėra jokios abejonės, jog terminas rubricėlė yra lotyniškos kilmės, tačiau lotynų kalbos žodynuose jis, deja, nepateikiamas. Nėra jo nei bendrosios paskirties enciklopedijose, nei naujame lietuviškame knygotyros žodyne. Tik atidžiau pavartė knygotyrinio pobūžio leidinius lenkų kalba, aptinkame minint šią sąvoka. Tačiau ir čia ji vartojama gana nenuosekliai, ne visur šio žodžio reikšmė apibrėžiama tiksliai. Kai kur pateikiamas gana išsamus apibrėžimas, teigiama, jog rubricėlė yra kalendorius, kuriame pateikta bažnytiui apeigų atlikimo tvarka ir diecezijos arba parapijos bažnyčių bei dvasininkijos sąraša<fnref n="1" />. Kitur formuluotė gal ir ne tiek išsami, bet tikslesnė. Štai lenkiškoje 1971 m. enciklopedijoje rašoma, jog tai lotyniškas viduramžių terminas, ir aiškinama, kad rubricėlė yra bažnytinis kalendorius, nurodantis kasdieninių religinių apeigų atlikimo tvarką<fnref n="2" />. Deja, kiek naujesniame panašaus pobūžio žodyne<fnref n="3" /> šios sąvokos jau nerandame, o 1971 m. leistoje specialaus knygotyrinio pobūžio enciklopedijoje prie minėto termino randame tik nuoro dažiūrėti pastabas apie kalendorių<fnref n="4" />. Taigi pamažu aiškėja, jog rubricėlė yra kalendorius ir ne bet koks, bet bažnytinis. Kad rastume daugiau informacijos, atsiverskime lenkišką bažnytinę enciklopediją. Šiame leidinyje mus

<footnote n="1">¹ Aret M. Słownik wyrazów obcych. Warszawa, 1921. S. 221.</footnote>

<footnote n="2">² Słownik wyrazów obcych PWN. Warszawa, 1971. S. 656.</footnote>

<footnote n="3">³ Leksykon PWN. Warszawa, 1972. S. 1017.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Encyklopedia wiedzy o książece. Warszawa i i., 1971. S. 2107.</footnote>
dominančiai sąvokai skiriama kur kas daugiau dėmesio, nei kituose leidiniuose.
„Cia detaliai aiškinama, jog rubricėlė yra liturginis informacinis dvasininkaijai skirtas kalendorius, kuriame pateikiamos nuorodos, kaip kalbėti brevijorių, kaip laikyti šv. mišias, kur surašyta visų metų švenčių tvarka, vigilijos, pasninkai ir t. t.<fnref n="5" />, žodžiu, teigiamą, jog tai lyg ir teisinis bažnyčios dokumentas<fnref n="6" />, kurį rengdavo išsilavinęs, gerai liturgiją išmanantis rubricistas, tvirtindavo bažnytinė vyresnybė, o laikytis privalėjo kiekvienas dvasininkas.

Taigi, aiškėja, jog sąvoka rubricėlė vartojama kaip liturginio kalendoriaus sinonimas, tačiau, siekiant suvokti jos kilmė, bei šiuo terminu apibūdinamų leidinių ypatumus, tikslinga atlikti dar ir šio žodžio gramatinę analizę. Nėra jokios abejėns, jog terminas rubricėlė (lot. rubricella) yra denotyvinio atspalvio priesagos vedinys iš pamatinio daiktavardžio rubrika (lot. rubrica), kuris daugelyje enciklopedijų bei žodynų pateikiamas kaip daugiareikšmis (liet. raudonas molis, raudona žemė, raudonai rašyta įstatymo antraštė<fnref n="7" />). Solikosni leksikografiniai veikalai nurodo dar daugiau daiktavardžio rubrika reikšmių, tarp kurių mums ypač aktuali pastaba, jog šitaip vadinamos religinių apeigų tvarką reglamentuojančios liturginių knygu taisyklės, kurias buvo įprasta spausdinti raudonu šriftu<fnref n="8" />. Kai kuriose enciklopedijose ši reikšmė dar patikslinama pabrėžiant, jog rubrikos yra katalikų liturgijos ypatumas<fnref n="9" />. Kadangi ir ši pastaroji, ir anksčiau minėtos žodžio rubrika reikšmės labai artimai susijusios su lotyčnų kalbos būdvardžiu ruber (liet. raudonas, raudonos spalvos<fnref n="10" />), reikėtų dar patyrinėti, kodėl, kokiu tikslu katalikų bažnytinėse knygose vartota būtent ši spalva. Ar raudonais spaudmenimis išspausdintos ir Vilniaus universiteto bibliotekos fonduose sukaptos rubricėlės?

Kaip teigia šaltiniai, tradiciją rubrikuoti liturgines knygas katalikų bažnyčia pirmaisiais savo gyvavimo amžiais perėmė iš Romos teisinių dokumentų rašymo praktikos<fnref n="11" />; šiuo dokumentuose įstatymo antraštė arba pirmojo raidė būdavo rašoma raudona spalva<fnref n="12" />. Tiesa, reikėtų pabrėžti, jog šia spalva bažnytinėse knygose vartota žymėti pastaboms apie ritualinių apeigų tvarką ne vien praktiškumo sumetimais, ne vien tam, kad šios labiau išsiskirtų tamsaus liturginių tekstų (maldų, giesmių, litanijų ir t. t.) fone ir būtų greičiau pastebimos; raudona spalva vartota kaip Kristaus, jo kančios bei aukos simbolis, liudijantis Dievo egzistenciją, primenantis dvasininkams bei tikintiesiems tiesioginį jo dalyvavimą sakralinėse apeigose<fnref n="13" />. Tiesa, ankstyvaisiais krikščionybės amžiais rankraštinėse bažnyčios reikmėms skirtose knygose rubrikų buvo nedaug, kadangi religinių apeigų tvarka

<footnote n="5">⁵ Podroczna encyklopedia kościelna. Warszawa i i. 1914. T. 33–34. S. 353.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Ten pat. S. 351.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Dvoreckij I. X. Latinsko-russkij slovar. Moskva., 1976. S. 887.</footnote>

<footnote n="8">⁸ Jougan A. Slownik kościelny lacińsko-polski. Poznań i i., 1958. S. 595.</footnote>

<footnote n="9">⁹ Der große Brockhaus. Leipzig, 1933. T. 16. P. 161.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Kuzavinis K. Lotynų-lictiuvų kalbų žodynas. Vilnius., 1996. P. 758.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ A New Survey of Universal Knowledge:Encyclopaedia Britannica. Chicago etc., 1966. Vol. 19. P. 698.</footnote>

<footnote n="12">¹² Forcellini Z. Totius latinitatis lexicon. Patavii, 1830. T.3. P. 985.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Larousse universel. Paris, 1923. T. 2. P. 838.</footnote>
rėmėsi žodine tradicija<fnref n="14" />. Bažnyčiai išaugus ir atsiradus didesniems liturgijos
skirtumams įvairiose religinėse bendruomenėse, iškilo būtinybė reglamentuoti
religines apeigas. Todėl jau nuo 9-ojo šimtmečio imta sudarinėti norminamojo
pobūdžio rubrikų rinkinius<fnref n="15" />, kuriuos galima vadinti pirmaiais katalikų bažnyčios
apeigynais (lot. *ordinaria, ordinalia, ordinales libri*). Juose aprašyta Romos
katalikų bažnyčios tvarka pateikiama kaip rekomendacinis modelis provincijų
bažnyčioms. Popiežiaus Inocento III-ojo (Innocentius III; tikr. Lotarius de
Senjis; apie 1160 – 1216)<fnref n="16" /> nurodymu rubrikos imtos reguliariai spausdinti
brevijuoruose ir mišioluose, vėliau – rituale ceremoniale bei martirologe. Netrukus
dėl didelės sakralines apeigas reglamentuojančių nurodymų gausos bei įvairovės
iškilo būtinybė juos kodifikuoti bei standartizuoti. Taigi jau XV a. išleidžiami
kapitaliniai bažnytinės vyresnybės nurodymų bei nutarimų rinkiniai *Pontificale*
(1485 m.), *Ordo missae* (1502 m.), *Directorium divinorum officium* (1539 m.)<fnref n="17" /> ir
t. t.

Praktiškumo dėlei, siekiant palengvinti kasdienines dvasininkų pareigas, XVI a. antrame dešimtmetyje liturgines apeigas reglamentuojančius rubrikų rinkinius imta leisti kasmet. Be to, pradėta juos rengti ne tik visuotinei bažnyčiai, bet ir atskiriems religiniams ordinams arba teritoriniams-administraciniams padaliniamis: provincijoms, vyskupijoms, dekanatams. Štai minėtoje bažnytinėje enciklopedijoje kaip seniausia Lenkijoje esančių nurodoma 1518 m. *Rubricella Poznaniensis*<fnref n="18" /> Nemažai tokio pobūdžio leidinių, skirtų Šv. Benedikto ordino nariams, parengė ir išleidę prancūžio vienuolis benediktinias Žanas Mabijonas (Mabillon dom Jean; 1632–1707)<fnref n="19" />. Dėl ypatingo informatyvumo bei funkcionalumo tokie leidiniai XVII a. pabaigoje išplito visoja Vakarų Europoje.

Beveik tuo pat metu tokius rubrikų rinkinius imta vartoti ir Lietuvoje. Kai kuriuos iš jų, matyt, atsigabendavo su savimi į šiuos kraštus atvykstantys tarnauti vienuoliai bei kunigai, kitus imta rengti vietiniuose dvasinuose centruose. Kadangi Vilniaus universiteto bibliotekoje sukauptos Lietuvos bei Lenkijos bažnytinių provincijų dvasininkams ir šioje teritorijoje veikusių Šv. Augustino (Rubr. 1), Šv. Bazilijaus (Rubr. 2), Šv. Dominiko (Rubr. 6) bei kitų gausesnių religinių ordinu nariams parengtos rubricėlės, natūralu, kad beveik pusė šį rinkinį sudarančių tomų leista čia pat: Vilniuje, Kaune, Seinuose, kita dalis – kaimyninių valstybių svarbesniuose kultūriniuose centruose: Varšuvoje, Krokuvoje, Liubline, Gardine, Mogiliove, Odesoje ir t. t.

Išlikęs senas rankraštinis Vilniaus universiteto bibliotekos rubricėlių rinkinio
katalogas ir įrašai pačiose knygose leidžia manyti, jog šis fondas sukauptas 1929–1939

<footnote n="14">¹⁴ A New Survey of Universal Knowledge: Encyklopedia Britannica. Chicago etc., 1966. Vol. 19. P. 698.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ Larousse universel. Paris, 1923. T. 2. P. 838.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ Religijotyros ždynas. Vilnius, 1991. P.155.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ New Survey of Universal Knowledge: Encyklopedia Britannica. Chicago etc., 1966. Vol. 19. P. 698.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Podręczna encyklopedia kościoła. Warszawa i u. i. 1914. T. 33–34. S. 353.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Dictionnaire encyclopedique puor tous: petit Larousse. Paris, 1965. P.1512.</footnote>
metais, tai yra lenkiškosos Vilniaus universiteto bibliotekos laikotarpiu. Lipdės bei ankstesni šifrai liudija, jog dauguma šių leidinių perimta iš Vilniaus viešosios bibliotekos. Be to, bibliotekos fondų tvarkymo dokumentuose randame pastabą, kaip šimtu tomų, gautų iš Kauno universiteto bibliotekos, o dar vėliau, 1973–1974 metais, beveik trimis šimtais tomų rubricėlių, kurias kituose fonduose surado, apraše ir kompleksiškai sutvarkė Retų spaudinių skyriaus darbuotojos Eugenija Ulčinaitė ir Dalia Jakšukaitė<fnref n="20" />.

Ankstyviaiasias tarp šiame fonde sukauptų leidinių – 1729 metų kalendorius, skirtas Vilniaus vyskupijai, leistas Vilniaus akademijos spausτuvėje (Rubr. 54/1729), kiti leidiniai – vėlesni. Dauguma rubricėlių leistos XIX a. Naujausi, vėliausiai šiame fonde sukomplektuoti leidiniai yra 1955–1997 metų Lietuvos katalikų kalendoriai-žinynai.

Daugiausia šiame fonde sukauptų leidinių parašyti lotynų kalba, nors yra rubricėlių, kuriose maldos bei įvairūs paaiškinimai spausdinti lenkiškai. Be to, rubricėlėse, leistose po 1863 metų sukilimo, tekstas spausdinamas lygiagrečiai lotynų ir rusų kalbomis. Naujausi leidiniai – katalikų kalendoriai-žinynai, spausdinti lietuvių kalba.

Knygelių antraštės gana įvairios, tačiau dominuoja: *Ordo divini oficii recitandi missaeque celebrandi (Dvasinių maldų skaitymo ir mišių laikymo tvarka, Directorium divini officii (Religinių apeigų tvarkos nuorodos), Directorium horarum canonicarum et missarum (Kanoninių valandų ir mišių seka), Agenda ecclesiastica (Bažnytinė veikla), Rubricella sive directorium divini officii (Rubricėlės arba liturginių apeigų taisyklės), Kalendarium ecclesiasticum (Bažnytinis kalendorius) ir pan. Šiuose leidiniuose trumpai, schemiškai, metine dienų seka išdėstytos pastabos apie mišių eiga, sakramentų administravimą, bažnytines šventes, minėtinas sukaktis ir t. t. Žodžiu, tai yra rubrikos, skirtos kasdieninėms dvasininkų pareigoms palengvinti.

Be liturginių nurodymų čia publikuojama gana daug kitokios dvasininkams naudingos informacijos, pavyzdžiui, atitinkamo administracinio-teritorinio vieneto – provincijos, vyskupijos ar dekanato bažnytinės vyresnybės sąrašai, informacija apie atskiras bažnyčias bei jose tarnaujantį personalą, naujausi bei aktualiausi dvasinės vyresnybės įstatymai ir nutarimai, mirusiuų dvasininkų sąrašai. Dėl tokio informacijos gausumo šie leidiniai yra tikslus ir patikimas istorinis šaltinis, kuriame sukaupta daug vertingos informacijos ne tik apie visuotinę katalikų bažnyčią, jos egzistencijos tarpsnius, bet ir apie konkrečias parapijas, apie ten dirbusius dvasininkus. Gana dažnai, pavarčius rubricėles, galima patikslinti ar nustatyti jų biografinius duomenis net ir tų asmenų, kurie neminimi kituose istoriniuose šaltiniuose.

<footnote n="20">²⁰ Vilniaus universiteto bibliotekos Retų spaudinių skyriaus fondų knyga: rankraštis.Saugomas VUB Retų spaudinių skyriuje.</footnote>
Svarbiausia liturginė medžiaga šiuose leidiniuose išdėstyta kalendorine tvarka, o tai ne tik patogu ir praktiška, bet, sakytume, būtina, nes bažnyčios gyvenimas glaudžiai susijęs su kalendoriumi, tai yra, su laiko skaičiavimu.

Nė viena pasaulio religija, jokia, ne vien katalikų bažnyčia, negali egžistuoti nekreipdama dėmesio, nematuodama, nefiksuoδama baiiovios tekančio laiko, nes taip sugliautų pačius sakralumo pamatams. Juk ir atskiro asmens, ir tam mikros žmonių bendrijos veiksmai tik tada įgauna sakralumo atspalvį, tampa ritualu ar net religinėmis apeigomis, kai yra nuolat sistemingai kartojami. Be to, vargu ar galima būtų kalbėti apie amžinybę ar amžinus dalykus, jei negalėtume jų palyginti su nuolat kintančiais, besivystančiais, išnykstančiais gamtos reškiniais, istoriniais įvykiais, buitiniais faktais.

Dar reikėtų pabrėžti, jog tiksliai matuoti bei fiksuoti bėgantį laiką krikščionims be galo svarbu ir dėl tos priežasties, kad krikščionybėje Dievo, t. y., Kristaus savo asmens vienybe jungiančio dieviškają ir žmogiškają prigimtis, įsikūnijimas suprantamas kaip vienkartinis konkretus istorinis faktas<fnref n="21" />, tapęs svarbiausia atskaita visos žmonijos istorijos periodizacijoje, padedantis visuotinės istorijos faktus sugrupuoti į vykusius iki arba po Kristaus gimimo.

Dėl šios priežasties pirmieji krikščionys, kurdami bažnyčią, yač daug dėmesio skyrė ne tik astronominio laiko matavimui bet ir istorinių vykių tėkmės fiksacijai. Taigi, perėmus pagrindinius senovės judėjų bei romėnų laiko skaičiavimo principus, jau pirmaisiais krikščionybės gyvavimo amžiais buvo sukurtas gana sudėtingas saulės mėnulio kalendorius, kurį iš esmės galima laikyti amžinu<fnref n="22" /> Pagal šią sistemą laikas skaičiuojamas, atsižvelgiant į abiejų minėtų, žemei didžiausią įtaką darančių dangaus kūny judėjimą. Bažnytiniai metai sutampa su saulės metais, tačiau svarbiausios krikščionių šventės – Velykų bei su ja susijusių kitų religinių švenčių datos apskaičiuojamos pagal mėnulio ciklų kaitą. Kadangi mėnulio ciklas yra nepastovus, kintantis<fnref n="23" />, bažnyčioje švenčiamos pastovios ir kilnojamos religinės šventės, kurių datą nustatyti gana keblu,

Todėl nenuostabu, kad kalendoriai randami net rankraštinėse XI–XII a. bažnytinėse knygose<fnref n="24" />. Nuo XV a. kalendorių imta reguliariai spausdinti sakra-mentaluose, mišioluose, brevijoriuose ir t. t.<fnref n="25" /> Tai padėjo dvasininkams ir tikinčiųjų bendruomenėms laikytis visuotinio katalikų bažnyčios kalendoriaus. Štai ir vienoje iš Vilniaus universiteto bibliotekoje saugomų, Pіnsko vyskupijai skirtoje rubricėlėje (Rubr. 43/1928) prieš antraštinį lapą randame spausdintą pastabą: *Kaldario stare tenetur sacerdos qui probabilius judicat Kalendarium errare (Kalendoriaus reikėtų laikytis dvasininkui, kuris mano, jog gali nukrypti nuo (visuotinio) kalendoriaus).*

<footnote n="21">²¹ *Religijotyros žodynas.* Vilnius, 1991. P. 200.</footnote>

<footnote n="22">²² Der große Brockhaus. Leipzig, 1931. Bd. 9. P.580.</footnote>

<footnote n="23">²³ Grand Larousse encyclopedique. Paris, 1960. T. 2. P. 517.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Encyclopædia wiedzy o książce. Wrocław i w., 1971. Sklt. 1889.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Ten pat. Sklt. 1087.</footnote>
Be to, būtina paminėti, jog gana didelį įtaką bažnytiniam kalendoriui padarė ilgainiui nuo jo atskilęs ir pradėjęs savarankiškai rutuliotis pasaulietinis kalendorius. Ypač tai žymu formos srityje. Kadangi jau XVI a. atsirado ir netrukus labai populiariu tapo nedidelio formato sąsiuvinio, o XVII a. – almanacho tipo pasaulietinis kalendorius<fnref n="26" />, bažnytinis taipogi ėmė vystytis ir kisti praktiškumo, paprastumo linkme.

Akivaizdus šių pokyčių rezultatas – Vilniaus universiteto bibliotekos fonduose saugomi liturginiai kalendoriai. Tai gana prastos kokybės popieriuje išspausdintos nedidelio formato knygelės, skirtos vieniems liturginiams metams, kurios nepasižymi nei puošnumu, nei poligrafine kybe. (Kaip gana estetiški, pasižymintys puikia medžiagos kompozicija, minėtini nebent Juozapo Zavadskio (Józef Zawadzki; 1781–1838) spaustuvėje (1805–1939)<fnref n="27" /> leisti kalendoriai.)

Akivaizdu, kad svarbiausi šių leidinių privalumai – funkcionalumas bei praktiškumas. Nepaisant šių ypatybių, rubricėlėse gausu astronominių žinių (pažymėtos mėnulio fazės, saulės pakilimo bei nusileidimo laikas ir t. t.). Daugelyje leidinių tuoj po antraštinio lapo pateikiamas trumpas visų metų kalendorius. Kitose knygelėse astronominio pobūdžio informacija sugrupuota atskirai savaitėms arba dienoms. Beje, galima spėti, jog astronominės žinios dažnai buvo kaupiamos ir rengiamos spaudai atskirai, nes kai kur jos išspausdintos visai kitos kokybės ir formato popieriuje (Rubr. 54/1802 ir kt.).

Kadangi skirti trumpam naudojimui, šie kalendoriai turėjo būti ne-
brangtus, lengvai išgyjami. Iš įrašų šiuose leidiniuose galima teigti, jog įrištas
rubricėlės tomelis kainavo apie 50 grašių (Rubr.6/1846/2). Tai kuklios, juodos (visa
medžiaga juose atspausdinta juoda spalva, kiek įvairuoja tik šriftų stilius bei dydis)
rubricėlės, kurias galime vadinti ne tik liturginiais kalendoriais, bet ir atmintinėmis,
parankinėmis ar užrašų knygelėmis, nes dvaūlęs jų iršleista paliekant nemažai
tuščių puslapių pastaboms žymėti. Tiesa, tokių puslapių skaičius atskiruose
egzemplioriuose labai nevienodas, svyruoja nuo 4–5 iki gana didelio pluošto. Be
to, vienose rubricėlėse tokie tušti puslapiia yra tarp tekstu užpildytų lapų, kitose jie
įrištai leidinio pabaigoje.

Tokiuose tuščiuose puslapiuose galima rasti marginalijų, stebinančių nepaprasta įvairove. Yra įrašų lotynų, lenkų, lietuvių hebrajų, senaja graikų ir kitomis kalbomis. (Lietuviškų marginalijų daugiausia Telšių vyskupijai skirtuose liturginiuose kalendoriuose.) Ne mažiau įvairios rubricėlėse esančios pastabos ir turinio atžvilgiu. Tuščiuose rubricėlių puslapiuose galima rasti perrašytus naujausius bažnytinės vyresnybės nutarimus, įsakymus, instrukcijas. Greta spausdinto teksto čia pateikiama papildomos informacijos apie vietines religines šventes, liturginių apeigų tvarkos pakeitimus, minėtinas datas ir t. t. Gausu šventųjų, bažnyčios tėvų raštų ištraukų, filosofinių apmąstymų apie dvasininko prievoles, tikėjimą, religinį auklėjimą ir pan. Pasitaiko gražių sentencijų bei pamokymų. Pavyzdžiui:

<footnote n="26">²⁶ Lexikon der Buchkunst und Bibliophilie. Leipzig, 1877. P. 236.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Knygotyra: enciklopedinis žodynas. Vilnius, 1997. P.403–404.</footnote>
memorandum esse sacerdotum et sanctum unum est (reikia atminti, jog kunigas ir šventasis yra viena) (Rubr. 62/1887). Yra net eiliuotų sveikinimų bei bei palinkėjimų.

Štai Telšių vyskupijai 1846 bažnytiniams liturginiams metams skirtame kalendoriuje įrašyta strofa, kurioje, sakytume, atispindi didžiausios dvasininko vertybės, svarbiausi veiklos orientyrai:

<table><tr><td>Vive honeste, bibe modeste: sanus</td><td></td></tr><tr><td>Adhibe curam, serva mensuram: dives</td><td>E</td></tr><tr><td>Fuge peccata, serva mandata: salvus</td><td></td></tr><tr><td>Frequenter ora, multum labora: dignus</td><td>R</td></tr><tr><td>Sis purae mentis et abstinentis: bonus</td><td></td></tr><tr><td>Parce peccanti, da supplicanti: pius</td><td>I</td></tr><tr><td>Libellos lege, quod sapis, tege: prudens</td><td></td></tr><tr><td>Peccantes puni, iratos uni: justus</td><td>S</td></tr><tr><td>Dei sis cultor, criminis ultor: probus</td><td></td></tr><tr><td>Amicos fove, rixas ne move: gratus</td><td></td></tr><tr><td>Vitam duc nitem, fugito litem: felix</td><td></td></tr><tr><td>De hoc memento, quod in momento mori.</td><td></td></tr></table>

(Rubr. 62/1847)

<table><tr><td>Gyvenki garbingai, gerki saikingai: sveikas</td><td></td></tr><tr><td>Pagalbą suteiki, saugoki saiką: turtingas</td><td>B</td></tr><tr><td>Nuodėmių venki, kas pavesta, renki: skaistus</td><td></td></tr><tr><td>Melskis dažniau, dirbki daugiau: garbingas</td><td>Ū</td></tr><tr><td>Saugok minčių tyrumą ir santūrumą: geras</td><td></td></tr><tr><td>Kas klysta, atleisk, alkti niekam neleisk: doras</td><td>S</td></tr><tr><td>Knygas skaityk, ką supratęs, laikyk: protingas</td><td></td></tr><tr><td>Piktus naikinki, vaidus raminki: teisus</td><td>I</td></tr><tr><td>Dievui tarnauki, blogi nubauski: stiprus</td><td></td></tr><tr><td>Brangink bičiulius, paliki juokus: mielas</td><td></td></tr><tr><td>Skaisčiai gyvenki ir ginčų venki: laimingas</td><td></td></tr><tr><td>Šiukštu, nepamirški, kad greitai mirti reikės.</td><td></td></tr></table>

(Vert. aut.)

Vartydami šias neišvaizdžias, apsitrynusias knyegeles, galime sužinoti gana daug įdomių dalykų apie šiaip jau gana uždara, pasauliečiams mažai pažįstamą įvairių religinių bendruomenių bei dvasininkų gyvenimą. Kadangi rubricėlės – kasdieniniam vartymui skirti leidiniai, kuriais dvasininkai naudojosi kaip atmintinėmis, užrašų knygelėmis ar darbo kalendoriais, jose gausu buitinio pobūdžio įrašų. Randame nurodymų kaip gydyti įvairias ligas, kokiu būdu iš žolelių pagaminti vienokius ar kitokius vaistus, kaip namuose pagaminti vyną, alų ir pan. (Rubr. 54/1837).

Kruopštūs, pareigingi dvasininkai neretai šiose knygelėse rašydavo ir apie klebonijos ūkį, pajamas, derlių, bažnyčioje ar jai priklausančiose patalpose atliktus remonto darbus, pvz.: Telšių dekanatui 1912 metams skirtame kalendoriuje
skaitome: Už pečių špitolėje užmokėjau Baldauskiui 37 rub. Plytyo naujų išėjo 2800. Stiklioriuui už rubidbimą špitolėje visų 18 spielčių jo materijolu, jo stiklu ... 85 r s. Baldauskiui už pataisymą inko špitolėje viduje 26 r s. Už gelažį lipkei 36 r be čverties. Mykolas Sabaliauskis iš pavincių davė 100 r s. ant arnojo ir kapos. Pastaba pieštuku: Jau nupirkta. Toliai: Kas liko – ant altoriaus. Knygelės kamputyje pieštuku įrašyta: Kun. Dom. Vainauskis, Aluntos klebonas (Rubr. 62/1913).

Vartydami rubricėlės, galime aiškiai pajausti nenumaldomą laiko tėkmę – ne viename šių leidinių tuščiuose puslapiuose kruopščiai surašyti asmenys, už kuriuos reikėjo laikyti mišias, sutartiniais ženklais pažymėtos, uoliai skaičiuotos šiam tikslui surinktos lėšos (Rubr. 62/1817, Rubr. 54/1858), savininkų ranka pratęsti mirusių bažnyčios tėvų sąrašai (Rubr. 6/1851, Rubr. 6/18413). Taip šie leidiniai jamžino daugelio kuklių, visą gyvenimą bažnyčiai paskyrusiu dvasininkų atminimą.

Skaitydami įvairiaspalves, dažnai gerokai išblukusias marginaliajas rubricėlėse, pastebime, jog čia gana daug donaciniai įrašų. Akivaizdu, jog būta gražios dvasininkų tradicijos – švenčių ar tiesiog šiaip palankia proga dovanoti kolegoms, draugams, bičiuliams rubricėlės tomą. Iš tiesų tai kukli, bet subtili ir praktiška dovana. Ypač gausu donacinių įrašų dominikonų ordino vienuoliams skirtuose liturginiuose kalendoriuose (Rubr. 6/1849, 1843, 1845, 1847, 1840, 1851 ir t. t.).

Daugelis įrašų yra trumpi, rašyti lotynų kalba, vartojant tradicines formules, išreiškiančias šiltus draugiškus jausmus. Rubricėlės dvasininkai dovanodavo vieni kitiems: *in signum grati et additi animi (děkingumo et atsidavimo ženklan), in signum grati animi summaeque venerationis (kaip děkingumo et didžiausios pagarbos irodymą), in documentum grati cordis ac summa reverentia (kaip padėkos ir didžiausios pagarbos liudijimą), in documentum amicalis propensionis (kaip draugiško palankumo dokumentą) ir pan.*

Grąžų dvasininkų bendravimą, šiltus tarpusavio santykius ir tradiciją pagerbti kolegas rubricėlės tomu akivaizdžiai liudija ir puošnesnis tokių donacinių tomų įrėimas – jam panaudotas margintas šilkas, ryškių, dažniausiai liturginių spalvų<fnref n="28" /> (raudonos, žalios, purpurinės, violetinės, juodos) atlasas, aksomas, kuriame kai kur auksu įspausti augaliniai bei geometriniai ornamentai, liturginių reikmenų, insignijų piešiniai. Kai kur puslapių kraštai auksinti. Iš Vilniaus universiteto bibliotekos fonduose saugomų liturginių kalendorių yra apie 40 tokių puošnesnių donacinių egzempliorių.

Taigi, tokio turinio knygelės sudaro Vilniaus universiteto bibliotekos rubricėlių fondą. Pagal turinį, patiekiamos medžiagos pobūdį jas galima vadinti liturginiais kalendoriais, bet nenusikalsime, jei, atsižvelgdami į formą ir funkcinę paskirtį, laikysime ir paranekinėmis, atmintinėmis dvasininkams skirtomis knygelėmis.

Iš įvairių Lietuvos bei gretimų bažnytinių provincijų patekusios į Vilniaus universiteto bibliotekos fondus, rubricėlės iš bažnytinių – liturginių ilgainiui virto

<footnote n="28">²⁸ Religijotyros žodynas. V., 1991. P. 226–227.</footnote>
istoriniais – dvasiniais kalendoriais, kuriuose šalia liturginių, dabar jau ne taip svarbių pastabų, raudonu, mélynu, dažnai gerokai išblukusi, nusitrynusi pieštuku įrašyti gyvi XVIII–XX a. istoriniai pėsakai, jamižinta daugelio kartų dvasinė patirtis, bylojanti mums apie nenumaldomą laiko tėkmę.

Tiesa, lieka neaišku, ar šiems leidiniams apibūdinti tinka *rubricelės* terminas, kuris kol savojamais tik labai siaurame praktinio bibliotekinio darbo kontekste, o kaip mokslinis knygotyrinis terminas neminimas ne tik bendrosios paskirties enciklopedijose ir žinynuose, bet net specialaus knygotyrinio pobūdžio leidiniuose.

Tačiau, jau Vilnius universiteto bibliotekoje jau turime sukaupštus šitokio pobūdžio leidinius, jei jie, būdami ypatingos formos bei paskirties, yra saugomi kaip atskiras, savarankiškas rinkinys (tai patogu ne vien bibliotekos darbuotojams, bet ir skaitytojams, gal reikėtų įtvirtinti ir patį terminą? Juk jis ne tik neprieštarauja lietuvių kalbos žodžių darybos désniams, bet ir gana tiksliai apibūdina tokios rūšies leidinius, todėl galėtų būti sėkmingai vartojamas kaip trumpas, išraiškingas liturginio kalendoriaus pavadinimas. Juolab kad nėra patogu vartoti sinonimiškus lotyniškus terminus, pavyzdžiui, ordo, directorium ar pan.

Nors šių leidinių turinys labai specifiškas ir jau ne toks aktualus šiandien, manytume, jog šie leidiniai kiek pamiršti ir per retai vartomi. Kaip išskirtinės formos, ypatingos paskirties, gausią istorinę informaciją sukaupę kalendoriai, jie nusipeluo didesnio knygotyros specialistų dėmesio, atidesnių, išsamesnių tyrinėjimų.

ASTA KRAKYTĖ

## RUBRICELLÆ DE LA BIBLIOTHÈQUE DE L'UNIVERSITÉ DE VILNIUS
Résumé

L'article est consacré à la discution sur la collection nommée *Rubricellæ* du département des livres rares de la bibliothèque de l'université de Vilnius. On décrit la structure et l'histoire du collection. On analyse le contenu et l'usage des publications qui composent cette collection. On aborde le problème de l'usage du terme latin *rubricella* dans la langue lituanien scientifique.

La collection a été composée en 1929-1939 pendant le période polonaise de l'université de Vilnius. En 1955-1956 cette collection a été complétée par les livres reçus de la bibliothèque de l'université de Kaunas et encore une fois en 191973-1974 par les exemplaires des autres fonds de la bibliothèque de l'université de Vilnius.

Actuellement la collection contient plus d'une mille publications périodiques de XVIIIᵉ-XXᵉ siècles. Les titres latins sont très divers: Ordo divini officii recitandi missæque celebrandi, Directorium divini officii, Agenda ecclesiastica, Kalendarium ecclesiasticum, Rubricella etc. Donc ces livres sont une sorte de calendriers liturgiques qui indiquent les offices de l'Église tous les jours de l'année. Ils contiennent beaucoup d'information sur la situation religieuse de XVIIIᵉ-XXᵉ siècles de Lituanie, des églises et de la vie privée du clergé.

Puisque ces éditions ont été employées comme les carnets, on trouve ici beaucoup des notes marginalées en latin, polonais, français, bre sou, grec etc. Ces notes touchent la vie quotidienne des prêtres, les indications liturgiques, les listes des prêtres décédés, les extraits des écrits des Saints de l'Église etc. Dans la collection il y a à peu près 20 exemplaires avec les formules de la donation.

Le contenu et la forme de calendriers liturgiques du département des livres rares de la bibliothèque de l'université de Vilnius sont très spécifiques, donc, ils méritent plus d'attention et de recherches plus détaillés.