NÉMETH GERGŐ

n.geri2001@gmail.com
történelem mesterszak, Debreceni Egyetem

Bulcsú.
Könyvismertető

Bulcsú.
Book Review

<figure><img src="image_1.png" /></figure>

BÁCSATYAI DÁNIEL (2024): *Bulcsú*. Budapest, Corvina Kiadó.

DOI 10.14232/belv.2024.4.11

https://doi.org/10.14232/belv.2024.4.11

Cikkre való hivatkozás / How to cite this article:

Németh Gergő (2024): Bulcsú. Könyvismertető. Belvedere Meridionale vol. 36. no. 4. pp 156–159.

ISSN 1419-0222 (print)

ISSN 2064-5929 (online, pdf)

(Creative Commons) Nevezd meg! – Így add tovább! 4.0 (CC BY-SA 4.0)

(Creative Commons) Attribution-ShareAlike 4.0 International (CC BY-SA 4.0)

www.belvedere-meridionale.hu

A magyar kalandozások kora az utóbbi tíz évben újból a kutatások középpontjába került. Ezt bizonyítja a 2015-ben Petkes Zsolt és Sudár Balázs szerkesztők által megjelent Honfoglalók fegyverben című kötet, amely Európa IX–X. századi háborúit tárgyalja, valamint a honfoglalók és más megtelepedett törzsek (pl. szászok, frankok, varégok stb.) fegyverviselésének történetét, mindezt olvasmányos stílusban, számtalan illusztráció (grafika, kép és térkép) kíséretében. Továbbá ezt támasztja alá Langó Péter és Bede Ilona 2017-től kezdődő régészeti kutatása Aspres-lès-Corpsban, akik a mai napig a legnyugatabbra talált magyar sírlelet tárgyi anyagát vizsgálták meg. Ezen délkelet-franciaországi lelet mind a 899–955 között indított nyugati magyar hadjáratok egy lehetséges útját és egy közeli, Fraxinetumből irányított erőd miatt egy
magyar-arab kapcsolatot is felveti. 2022-ben jelent meg a Fuldai évkönyv teljes magyar nyelvű fordítása Veszprémy László tollából, amely honfoglalás és magyar kalandozó hadjáratok egyik fontos forrását jelenti. Ezen koraközépkori magyar kutatások közé sorolható Bácsatyai Dániel 2024-ben megjelent Bulcsú című monográfiája.

A cím első olvasásra megtévesztő lehet, hiszen ez alapján a X. századi magyar hadjáratok egyik legismertebb alakjáról szóló életrajzot várnánk, azonban források korlátozottsága ezt nem tette lehetővé a kutató számára. Ehelyett a szerző a magyar kalandozó hadjáratok kontextusában vizsgálta a latin, görög, és arab forrásokban is említett Bulcsút. A monográfia a magyar vezér személye mellett a magyar hadjáratok korát kívánja a legmodernebb értelmezéssel alaposan körüljárnı.

Mielőtt a törzsszöveg bemutatására sor kerülne, érdemes szót ejteni a könyv végén található kronológiai táblázatról és a felhasznált irodalomról. A részletes, olykor napra pontosan datált idősorrendi táblázattal a szerző egy jól nyomon követhető képet ad könyv olvasója számára, hogy az adott évben a magyarok mely régió(ka)t támadták meg. Mindamellett ez a legújabb idősszerinti sorolás a magyar hadjáratokról, hiszen Bácsatyai Dániel 2017-ben megjelent A magyar kalandozó hadjáratok nyugati kútfői című doktori disszertációja óta tett kiegészítéseket, pontosításokat IX-X. századi magyar hadjáratokhoz pl. felveti, hogy a magyarok 891-ben a mai Bécs területét (Weniát) támadták meg vagy 919-ben hazafelé tartva fosztották ki Szászországot, vagy pontosan 932. évre datál egy itáliai hadjáratot. Mindazonáltal a felhasznált irodalomból látszik, hogy a szerző számos elsődleges és másodlagos forrást használt fel, ezáltal a lehető legtárgyilagosabb képet bemutatva mind (Vér)Bulcsú vezérről és kalandozó hadjáratokról.

A könyv terjedelméből adódóan jelen ismertetésben nincs lehetőség a kötetet mélyrehatóan elemezni, ugyanis az szétfeszítené a recenzió kereteit. Ehelyett a mű négy nagyobb egységre bontva kerül bemutatásra: Az első nagyobb egységben (1–6. fejezet) Bulcsú személyét járja körbe a szerző, a második egységben (7–14. fejezet) a X. századi magyar hadjáratok különböző aspektusait és ezekről kialakult kérdéseit vizsgálja, a harmadik egységben (15–16. fejezet) a magyar vezér a hadjáratokban betöltött szerepét vette górcső alá, a negyedik egységben (17–18. fejezet) a nyugati katonai akciük végét jelentő 955. évi augsburgi vereséget és Bulcsú vezér ugyanezen évben történt kivégzését taglalja, amely korszakhatárt jelent a magyar történelemben. Mint ahogy látszik, a kötet felépítése hasonlít egyes versek struktúrájához, ugyanis a mű elején Bulcsúról szóló első hat fejezet és az utolsó két fejezet egyfajta „keretes szerkezetet alkot.

Az első egységben Bulcsúról, mint személyről esik szó. A szerző több aspektusból vizsgálta meg a X. századi magyar vezért. Először is a mű olyan fejezettel kezdődik, ahol a 20. századi interpretációját mutatja. Hóman Bálinttól kezdve Bajcsy-Zsilinszky Endréig rendkívül eltérő értelmezést mutat meg a szerző. A különböző korszakok történettudományi jellemzői és az aktuális politikai helyzet formálták Bulcsúról alakított képet, mint ahogy Dózsa György karaktere is más értelmezést nyert az 1950-es évektől kezdve.

Ezután Bácsatyai a vezér származását vette górcső alá. 3 származáselméletet vetett össze, miszerint (Vér)Bulcsú egy bizonyos Kál nevű harka vagy pedig Bogát vezér fia volt, illetve hogy kabar származású volt. Előbbi teória mellett VII. (Bíborbanszületett) Konstantin bizanci császár (908–959) A birodalom kormányzásáról című munkája szól, amelyben egy Bulcsú vezér felmenőjét „Kálész harkasz” -nak nevezi, ami Magyar Fejedelemség harmadik legran-gosabb tisztségét jelentette a fejedelem és a gyula után. Ezen elméletet erősítik továbbá még a
nyugat-dunántúli helynevek pl. Káli-medence, Dióskál, valamint a Lád nemzetség, amelynek szintén a Balaton-felvidéken voltak birtokai és 13. században Vérbulcsú nemzetségként emlegették magukat. Ezen nemzetségnév lehetséges kialakulására is kitért a szerző. Utóbbi elmélet alapját Anonymus Gesta Hungarorumja jelenti, ahol Bogátot nevezi meg Bulcsú vezér apjának. Erre azonban nincs semmi más forrás, ami ezt igazolná, sőt Bácsatayi külön kiemeli, hogy a Bogát név egy szláv eredetű személyt is takarhat. Harmadikként kitér a kabar elméletre is, mely szerint egy 10. századi kazár zsidó levelében feltűnik egy méltóságnév (BWLŠCY), ami hasonló Bulcsú névhez és lehet, hogy a kabarok egy törzsszövetségi képviselőjét jelentette. A szerző ezen elméletet is kellő kritikával kezeli. Végezetül Bácsatayai a magyar vezér példáján keresztül a magyar politikai szervezet működését és harka, mint tisztséget vizsgálta meg.

A második egységben a kalandozásokat, mint katonai akcióknak hátterét elemezte több szempontból is. Először is azt a kérdéskört járta körbe, hogy a magyar hadjáratok külön törzsi alapú vállalkozások voltak vagy pedig a Magyar Fejedelemség egységes akciói. Ugyanis mindkét állítás mellett szólnak érvek. Bácsatayi itt is tárgyilagosan közelítette meg a kérdést és arra a következtetésre jutott, hogy források alapján nem igazolható a törzsi alapon indított hadjáratok és inkább közös szervezésű katonai akciókról van szó. Mindazonáltal valóban előfordult olyan a magyar kalandozások történetében, hogy két különböző időben indult sereg támadott meg egy régiót, mint ahogy 906-ban is történt, azonban semmilyen forrás nem támasztja alá, hogy ezek más magyar törzsek által indított akciók lettek volna. Továbbá a szerző olyan érvvel is megkérdőjelezi mindezt, hogy pl. 934-ig nem voltak magyar betörések a Bizánci Birodalom területén, ha a törzsi alapú szerveződésről lenne szó, akkor déli irányba is történtek volna hadjáratok. Ezenkívül a szerző az egységes vállalkozás teóriáját még a régészeti leletekkel bizonyítja, hiszen a különböző érmeleleteket nemcsak a Nyugat-Dunántúlon, hanem Felső-Tisza-vidéken is találtak.

Ezt követően Bácsatayi különböző hadjáratok példáján keresztül mutatta be egyrésről, hogy a zsákmány és adók beszerzése miért voltak ezen hadjáratok legfőbb céljai, másrészt a magyarok legyőzhetetlen képzetét megdöntve több példán keresztül (937-ben, 938-ban 942 és 945 között) is bemutatja a kutató, hogy nem minden esetben arattak győzelmet a támadók, olykor azért fosztogattak a Kárpát-medencétől távolabbi vidékeken pl. Gothiában, mert a fosztogatókat üldözték a védekező nyugat-európai seregek.

A harmadik egységben ismét Bulcsú kerül a középpontba, ezúttal a hadjáratban és diplomáciában betöltött szerepe révén. Ugyanis a források alapján a magyar vezér 948-ban Konstantinápolyba látogatott Árpád nagyfejedelem unokájával, Termacsu herceggel és 954-ben pedig maga vezetett hadjáratot Keleti-, majd Nyugati-Frank Királyság régiói ellen. Előbbi esemény azért fontos, mert az Árpád-ház történetéhez és Magyar Fejedelemség felépítéséhez ők jelentették fő forrást VII. (Bíborbanszületett) Konstantin számára, valamint a bizánci látogatás különleges-sége, hogy a pogány Bulcsú megkeresztelkedett és keresztapja a császár lett. Bácsatayi több szempontból járta körül ezen diplomáciai út lehetséges okait. Arra a következtetésre jutott, hogy a harka elsődlegesen a bizánci pénz reményében utazott a városba, amelyet ajándékként kapott meg. A keresztény hit nem igazán gyakorolt rá hatást, ugyanis hadjáratot vezetett a Balkán pontosan nem tudni mikor és hat évvel később Nyugat-Európai területeket támadott meg seregével. Azonban érdekes ok lehet az, hogy politikai célból tette meg a megkeresztelkedést, hiszen lehet, hogy így próbált belső ellenlábasain felülkerekedni. Bácsatayi ezt az elmélet pusztán feltételezi,
azonban azt tényként állítja, hogy Bulcsú nem szállt szembe a dinasztiával, éppen ellenkezőleg, azért vitte magával Termacsut, hogy nyomatékossá tegye a császár felé: a Magyar Fejedelemség vezetőjét kizárólag Árpád nemzetségéből választják, amihez a magyar herceg is tartozik.

Utóbbi esemény jelentősége abban áll, hogy ez az hadjárat, amelyről biztosan megállapítható, hogy Bulcsú vezette. Bácsatyi részletesen ismerteti a 954. évi hadjárat eseményeit, alaposan felvázolja a harka által irányított katonai akció előzményeit, valamint a Keleti-Frank királyságban történt változásokat. A szerző kiemeli, hogy a magyar 954-ben hasonló indokból törhettek be Frank Birodalom utódállamának területébe, mint 899-ben: a helyi elit tagjai keresték fel szövetséges gyanánt. A magyar vezér seregeivel II. Arnulf bajor palotagróf (938-954) kérésre indultak útnak. A gyorsan menetelő magyar kontingens két hónap alatt keresztül haladt a keleti-frank államon, fosztogatott a frízföldi régióban (Wintershoven) majd a Nyugati-Frank-Állam területére tört be, egészen Cambrai városáig jutotttak, amit felkelőkkel együtt ostromoltak, sikertelenül., majd Itálián keresztül visszatértek a Kárpát-medencébe. A 937. évi hadjárathoz hasonlóan nagy utat tettek meg a magyarok, azonban nem jártak nagy sikerrel.

A negyedik fejezetben a szerző a nyugati magyar hadjáratok végét jelentő 955. évi lechfeldi vereséget és Bulcsú ugyanebben az évben történt regensburgi kivégzését ismerteti. A II. augsburgi csata kontextusát a magyar források mellett a latin kútfőkön keresztül járta körbe. A szerző szerint a csatavesztés fő oka abban keresendő, hogy a korábbi hadjáratok fő stratégiáját jelentő meglepetés szerű rajtaütést nem tudták alkalmazni és nem tudtak időben elmenekülni, mint ahogy 933-ban a Riade folyónál (Merseburg közelében) tették. Mindamellett a csata pontos helyszínének problematikáját is kiemeli a szerző, hiszen a források alapján a Lech-folyó augsburgi szakaszán, egy északnyugati síkságon történt az ütközet. Régészeti leletanyagok pedig arról tanúskodnak, hogy Augsburgtól 20 km-re enyhén északkeletre találtak egy magyar harcos ezüst lószerszámveretét és nyílvesszőket a mai Todtenweis településen, amely szerint ott is lehetett az útközet. Azonban Bácsatyi hozzáteszi, hogy az itt talált lelet nem feltétlen 955-ben történt ütközetről, hanem a 910-ben zajlott csatához kötődhet. Végezetül a szerző a magyar kalandozó hadjáratok hatását és a keresztény hitre térés után az előző korról kialakult disszonanciát emeli ki. A szerző szerint a kereszténység Bulcsú megkeresztelkedésével lépett a magyar történelembe. Mindamellett a magyar vezér személyében megtestesítette az útkeresést: a keresztény hitre térni vagy folytatni az eddigi életmódot és szembenézni a Keleti-Frank Királysággal.

Összességében elmondható, hogy Bácsatyi Dániel munkája rendkívül alaposan vizsgálta meg a magyar történelem egy ikonikus korszakát és személyét. Olvasmányos műről van szó, amelyet minden a magyar történelem iránt érdeklődőnek szívesen ajánlok, hiszen a legújabb értelmezések találhatók a kötetben és forráskiadványokat használta fel a szerző, valamint a 926-ban, 937-ben, 954-ben és általánosságban a magyar kalandozások útvonalát mutató térképekkel még jobban szemlélteti a katonai vállalkozások helyszínét. Logikusan építette fel a gondolatmenetét, már az első fejezetben leszögezte, hogy nem teljes életrajzot kíván írni. Mindenesetre a rövid cím jóval figyelem felhívóbb, azonban véleményem szerint kicsit pontosíthatott volna a címen.