IDEJINES IR KOMPOZICINES KLASICISTINIŲ RASINO „BERENIKĖS“ BEI KORNELIO „TITO IR BERENIKĖS“ PJESIŲ YPATYBĖS

Gerbiamam profesoriui BORISUI REIZOVUI

Margarita RAZUMOVSKAJA
Gvidonas BARTKUS

1670 metais, vėlai rudenį, Paryžiuje įvyko dviejų pjesių to pačio siužeto premjeros: savo jėgas išbandė du didieji prancūžų klasizmo rašytojai — brandumo amžių pasiekęs Zanas Rasinas ir 33-jais metais už įj vyresnis Pjeras Kornelis. Diu Bo (Du Bos) 1719 m. pirmasis tvirtina, kad girdėjės iš Bualo, jog Rasinas rašęs „vienos įtakingos kunigaikštienės jsakmiai prašomas“ <fnref n="1" />. Fontenelis šią istoriją pakartoja (1729 ir 1730 m.), pridurdamas, kad pjesių parašymas buvo lyg savotīška dvikova tarp dramaturgų, kurią gana gudriai suorganizavusi viena aukštos kilmės dama; o vėliau (1747 m.) Lui Rasinas, dramaturgo sūnus, taip perpasakoja pjesių prašymo istoriją: „Garsėjusi savo protu ir meile peozijai kunigaikštienė įpareigojo abu varžovus apdorėtų taip siužetą. Ta proga jie abu įrodė jai savo paklusnumą, ir abi „Berenikės“ pasirodė tuo pačiu metu“ <fnref n="2" />. Volteras „Komentaruose“ Kornelio teatrui nurodo, kas buvusi toji kunigaikštienė: Liudviko XIV brolienė Henrijetė. Ji, ištekėjusi už karaliaus brolio Pilyo Orleaniečio, vis jautusi ankstesnę simpatiją Liudvikui ir norėjusi pamatyti scenoje jamžintą savo širdies istoriją, todėl per patikėtinį Donžo užprašiusi pjesės, kurioje pareiga ir meilė lieka nesuderintos; taip Kornelis ir Rasinas kiekvienas atskirai gavę po užsakymą <fnref n="3" />.

Sunku nustatyti, kiek šiose iš girdų kilusiose versijose yra tiesos, juo labiau abėjotinas tvirtinimas, kad kunigaikštienė norėjusi Rąsino ir Kornelio betarpiško susidūrimo. Tai, pagaliau, neturėtų principinės reikšmės; svarbiusias dalykas yra tas faktas, kad dvi pjesės yra parašytos tuo pačiu siužetu ir tuo pat metu. Todėl galima jas lyginti, nedarant jokių išly-

<footnote n="1">¹ A. Adam, Histoire de la littérature française au XVII siècle, Paris, t. IV, 1954, p. 346.</footnote>

<footnote n="2">² Fontennelle, Vie de M. Corneille ainé, kn.: Olivet, Histoire de l'Accadémie française, Amsterdam, 1730, p. 151; L. Racine, Mémoires contenant quelques particulières sur la vie et les ouvrages de Jean Racine, kn.: Racine. OEuvres complètes. Bibliothèque de la Pléiade, Paris, t. I, 1950, p. 33.</footnote>

<footnote n="3">³ Œuvres complètes de Voltaire. Commentaires sur Corneille, Paris, t. IX, 1861, p. 626.</footnote>
gų dėl laiko ar jokių nuolaidų kuriam iš autorųjų dėl skirtingų aplinkybių. Pjeses pastačius, prancųžų visuomenėje kilo ginčai, kuri iš jų geresnė. Vieni gyrė Kornelį (pvz., Robinė), kiti iškojo visokių kliazuizi prieš rašytoją, menkindami jo kūrinį (pvz., Siublinį) 4). Iš tiesi šie ginčai, kaip vertinti rašytojų dramas apie Titą ir Berenikę, yra didesnių ginčų — kaip išvis vertinti Kornelį ir Rasiną — dalis. Jau Bualo dramaturgų amžininkas, eiluotamė laiške Rasinui kalba Kornelio senatvė ir apie tai, kai Rasinas yra vienintelis, kuris galįs jį pakeisti, džiugindamas visą Paryžių 5.

Jei Bualo labai apdairus ir atsjes, lygindamas rašytojus, tai kiti amžininkai kalba griežčiau, gindami ar peikdami kurį rašytoją. Pavyzdžiui, Madam de Sevinėjė viename laiške rašė: „Yra malonių dalykų Rasino kūryboje, tačiai nieko nėra, kas būtų nepriekaištingai gražu, kas visiškai sužavėtų; Rasino kūriniuose nerasieis tų korneliškų tiradų, kurios priverčia sudrebėti... Rasinas kūrė pjeses [artistei] La Sanmelė, o ne adeities amžiams; kai jis nebebus jaunas ir kai nebemylės, pas visai kas kita. Taigi tegyvuoja senas bičiulis Kornelis; atleiskime jam kai kuriarias nevykusias eiles dėl dieviškų ir nuostabių dalykų, kurie mums sukeži žavesį“ 6). Kiek vėliau knygos „Trijų svarbiusiai prancųžų tragijų poėtų palyginimas“ sudarytojas panašiai tvirtina, sakydamas, kad „romėniškosios sielos labiau mėgsta kilnųjį Kornelį, o jautriosios sirdys — švelnųjį Rasiną“ 7.

Kiti Rasino amžininkai ir XVIII a. kritikai bando rasti objektyvesniu kriterijų, vertindami kurį didžiuosios tragikus. Fontenelis mano, kad Kornelio nuopelnas, kuri prancųžų teatą, yra didesnis, nes, pradėjeς rąsyti, jis neturėjo nė vieno didelio rašytojo, iš kurio būtų galėjeς pasimokyti, o Rasinas turėjo Kornelį 8). Įdomūs yra Labriujero samprotavimai apie abu dramaturgus: „Vienas [Kornelis] patelia, nustebina, ugo savitvardą, moko; kitas [Rasinas] patinka, graudina, jaudina, jisiskverbią širdin. Kas yra gražiausio, kilniausio prote, yra pirmojo tvarkoma; o antorojo — visa tai, kas yra žaviausio ir švelniausio aistroje. Pirmojo kūriniuose — maksim dar, taisyklės, priesakai; antrojo — geras skonis ir jausmai“ 9. Taigi dar XVII a. atsiranda Kornelio—Rasino problema, jos pagrindinis aspektas — dviejų dramaturgų meninio braižo lyginimas, skir-

<footnote n="4">⁴ Œuvres de P. Corneille. Collection: Les Grands Ecrivains de la France, Paris, t. VII, 1862, p. 192-193.</footnote>

<footnote n="5">⁵ Œuvres de Boileau. Epitre VII (A Monsieur Racine), Paris, 1858, p. 157.</footnote>

<footnote n="6">⁶ Marie de Rabutin Chantal marquise de Sévigné, Lettres. Collection: Les Grands Ecrivains de la France, Paris, t. II, 1862, p. 535.</footnote>

<footnote n="7">⁷ Parallèle des trois principaux poètes tragiques français, Corneille, Racine et Crébillon, Paris, MDCCLXV, p. VI.</footnote>

<footnote n="8">⁸ ibid., p. 115.</footnote>

<footnote n="9">⁹ J. de La Bruyère, Les Caractères, ou les moeurs de ce siècle. Maloralistes français du XVII-e siècle, Moscou, 1967, p. 187-188.</footnote>
tumši nustatymas, kūrybos priešpastatymas. XVIII a. dar tęsia-
maši lyginimo (bet be gilesnés analizés) tradicija. Ir tik XIX a. ats-
randa didesni darba, skirti kurio dramaturgo gyvenimo ar kūrybos
problemoms. XX a. susidomėjimas tiek Kornelio, tiek Rasino kūryba ne-
mažėja<fnref n="10" />.

Tačiauk ankestesniuose ir paskutiniojo meto darbuose palyginus nedaug
arba visai nekalbama apie Kornelio „Titą ir Berenikę“ bei Rasino „Be-
renikę“, o jei š ir kalbama, tai tik bendramo rašytojų kūrybos fone. Iš tie-
si keista, kad šioms labai tipiškoms Kornelio ir Rasino pjesėms tiek už-
sienio, kad tarybė kritika yra kūrysu rąsyrus maža dėmesio. Savo laiku
tik vienas Giustavas Mišo parašė didesnį darbą apie Rasino „Berenikę“.
Svarbiausiasias tyrinėtojo uždavinys buvo įrodyti, kad sižeto prioritetas
priklausė Korneliui, ir Rasinas lyg ir pasisavina ar „pasigrobia“ Bereni-
kės tragedijos minti<fnref n="11" />.

Leonas Ernanas vėliau bando nuneigti G. Mišo težę savo straipsnyje.
Cia jis įrodinėja priešingai: Kornelis perėmės siužeta ir Rasino. I gin-
čus dėl „Berenikių“ atsiliepia Ogiustenas Gazėjė ir Emilis Fagė. Apie pjes-
ses su Berenikės siužetu prieš Kornelį ir Rasiną porą straipsnį yra pa-
rašės Etjenas Gro<fnref n="12" />. Hera neminėsime atskirų žižangų pjesėms, tai bene ir
dus visa kritinį literatūrą apie šias dvi tragedijas.

Sio straipsnio autorių uždavinys nustatyti, kaip supranta tragiškumą
kievienas iš dramaturgų; išanalizuoti, kokia abiejų pjesių politinė bei
idėjinė prasmė, taip pat nurodyti šių pjesių kompoziciinų struktūrinius
ypatumus. Sitai padarius, būtų ne tik persidėta prie negausių šių pjesių

<footnote n="10">¹⁰ Vien paskutiniaisiais 2—3 dešimtmečiais pasirodė tokie monumentalūs, įdomus
ir vertingi darba, kaip Zoržo Mė knyga apie Kornelio ir Rasiną dramaturgiją, net
kelios Reimano Pikaro studijos apie Rasiną ir t. t. Zr.: G. M. ay, Tragédie Cornélienne,
Tragédie Racinienne, Urbana, 1948; R. Picard, La Carrière de Jean Racine d’après
les documents contemporains, Paris, 1956; Corpus Racinianum. Recueil-inventaire des
textes et documents du XVII siècle concernant Jean Racine, Paris, 1956; Racine po-
lémiste, Utrecht, 1967. Tarybiniai mokslinkinai taip pat jnešė svary indėlį, iš marksis-
tinės metodologijos pozicijų analizuodami prancūžu klasikų palikimą; tai S. Mokulskio,
N. Sigal, I. Finkelšteho ir kitų knygos, straipsniai bei disertacijos. Zr.: H. A. Anosova,
Общественное содержание трагедий Расина (автореферат), Москва, 1953; С. С. Мо-
кульский, Расин, Ленинград, 1940; Д. Д. Обломневский, Французский клас-
сисцизм, Москва, 1968; Н. А. Сигал, Пьер Корнель, Москва—Ленинград, 1957;
И. Л. Финкельштейн, Французская трагедия XVII века на втором этапе ее
развития (автореферат), Москва, 1952 ir t. t.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ G. Michaud, La „Bérénice“ de Racine, Paris, 1907.</footnote>

<footnote n="12">¹² L. Herrmann, „Vers une solution du problème de deux Bérénice“, *Mercure de
France*, CCIII (1928), p. 213–237; A. Gazier, „Pierre Corneille et le théâtre français”.
Revue des cours et conférences, 10 janvier 1907; atsakydamas A. Gazėjė ir G. Mišo, „tyri-
nėtojas E. Fagė rašo keletą straipsnį į Journal des Débats: 10 juin, 8 et 22 juillet 1907;
E. Gros, „Avant Corneille et Racine: ‘Le Tite’ de Magnon”, RHLF, XXVIII (1921),
p. 229–240; „A propos de Bérénice: Racine et Scudéry”. Annales de la Faculté
des Lettres d’Aix, XIV (1929), p. 91–110.</footnote>
tyrėnėjimų (tuo lyg užpildant kaip kurias spragas), bet kartu parodyda, kaip pjesių idėjinis turinys suprantamas, praėjus 300 metų po jų pa-
statymo.

* * *

Rasino tragedijos „Berenikė“ premjera įvyko 1670 m. lapkričio mėn. Burgundijos rūmų teatre. Vaidinimai turėjo didelį pasiseikimą, pačia kaip Moljor trupė Palė Rajalajio rumuose pastatė Kornelio „Titą ir Bereni- kę“; ši pjesė buvo sutikta šaltai <fnref n="13" />. Visgi vėliau ir literatūros istorikai, ir teatryų darbuotojai šią pjesę pradeda pagarbiai girti, nerodydami didelio entuziazmo <fnref n="14" />. Beje, dar Rasinui gyvam esant, aktoriai dėl jos buvo prie- išiškias nusiteikę: itin didelis veiksmo pagastumas, ypatingas tragįskas tonas reikalavo naujo būdo įsijausti, o šitai skyrėsi nuo nusistovėjusių pažiūrų į vaidybą ir deklamaciją. Pagal M. Dekoto pateiktus atsilaėlįpimus išėsi, kad geriausiai Berenikė vaidėn Šanmelė <fnref n="15" />. Patsai Rasinos pagal natas ją mokė deklamavimo manieros <fnref n="16" />. Vėliau net labiai garsioms akto- rėmės, tokioms, kaip Talma ir Rašel, vaidinti Berenikės role buvo gana sunku <fnref n="17" />.

Rasino amžininkai kritikai savo ružošt turėjo sunkumų — jie nenorom vadino „Berenikė“ tragedija: jų supratimu, buvo galima į pavadinti „idi- lija“, „ekloge“ (pastoraline poema), kurioje visai nėra dramatinio veiks- mo. Tačiau, kas yra „Berenikė“ buvo tragedija; ji visai atitiko jo teorinį supratimą, kas yra tragiška. 1671 m. leidinio pratarmėje autorius sako, kad paprasmas jausmų pavaizdavimas, kai išsiskiria Titas ir Berenikė, be kraujo praliejimo ir be mirties, gali būti tragedijos medžiaga. Būdamas tų ištitikinės, Rasinos labai drąsiai dvasinį heroją gyvenimą padaro pa- grindiniu tragedijos turiniu. Galima manyti, kad „Berenikė“ šiuo požiū- riu labiausiai atitiko jo teorines apie tragediją pažiūras, ji taip pat sky- rėsi nuo kitų tiek amžininkų, tiek paties Rasino tragediją. Kitame kūri- nyje („Bajazetas“, 1672 m. sausis) žiūrovas vėl pamatė sąmokslą, išdavystę, žmogžudystę; taip pat daug sūdėtingesnis veiksmas „Mitrida- te“, „Ifigenijoje“, „Fedroje“. Taigi juo labiau „Berenikė“ turi kelti susi- domėjimą, anot Mišo, „pati rasiniškiausia“ iš visų tragedijų, parašyta pačiame Rasino kūrybos brandume.

<footnote n="13">¹³ Pjesė buvo išspausdinta 1671 m. ir įtraukta, dramaturgui gyvam esant, į visus jo kūriņų leidimų (1676, 1687, 1697 metais).</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ XVIII, XIX ir XX amžiais „Berenikė“ buvo statoma daug reciau, negu kiti Ra- sinų kūriniai. Ligi 1870 m. ji suvaizdinta tik 183 kartus (iš jų 116 kartų — ligi 1774 m.); tuo tarpu „Fedra“ vaidinta 892 kartus. Tarp 1807 ir 1892 m. buvo tik 5 „Berenikės“ pa- statymai. (M. Descotes, Les Rôles du théâtre de Jean Racine, Paris, 1957, p. 82; E. Vivaner, Racine et la poésie tragique, Paris, 1963, p. 56).</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ M. Descotes, op. cit., p. 89.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ L. Racine, Mémoires... Op. cit., p. 41; Р. Роллан, Заметки о Люлли. Соб- рание сочинений, Ленинград, т. XVI, 1935, p. 121—124.</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ M. Descotes, op. cit., p. 82.</footnote>
Rasino dramaturgijos analizė rojo, kaip plačiai jis supratuo, kas yra tragiška. Beveik visur tragiškumas jo kūriniuose prasideda tada, kai hejojus nebegali tramdytis, kai pasiduoda aklai, egoistinei aistrai, vedančiai prie gėdos, į nusikaltimą ir į prąžūtį. Herojus nebegali daugiai pats su savimi kovoti, atsisako nuo laisvės, tuo pačiu praranda aakingumojausmą už savo elgesį ir leidžiasi išorinių aplinkybių veikiamas. Tačiau, nebegalėdamas savo norų valdyti, herojus labai aktaklai stengiasi patenkinių savo aistrašą. Jo apakintas jis negali suprasių kito dvasinės būsenos ir prigaudinėje save įsitikinimu, negali savo pasieks. Tokie yra Orestas, Hermiona, Pyras, Roksana, Mitridatas. Esant panašiai situacijai, galima tik tragiška atomazga: vienodai stiprios priešišininkų herojų aistros, lygiai didelis jų žiaurumas ir savitarpio nespratimas. Kova tarp jų tragių žūtbūtinė, ir niekam nelemta likti gyviems. Herojus, atsidavęs savo aistrai, tarytumei būtų kažkokio vidinio fatalizmo valdomas ir jo persekiojamas ligia pat savo žūties.

Antra vertus, tragiškumas Rasino kūriniuose kyla dėl nepalankių išorinių aplinkybių (dievų kerštas, giminės prakeikimas ir t. t.). Edipo šeišmos nelaiminga lemتس, ar Agamemnono kančios, atsirandančios dėl garbės troškimo, politinės būtinybės ir meilė dukrai, ar, pagalinia, apgailėtina. Fedros dalia. — visi šie dalykai daugiausia priklauso nuo priešiškų išorinių jėgų; tačiau, be to, herojų kentėjimams duodamas ir psichologinis paaiškinimas.

Beveik visuomet herojus arba tampa savo aistry auka, arba suranda savyje jėgos, kad susivaldytų, jvykdytų savo pareigą. Šiuo antruoju atveju poelgiai priklauso nuo proto, herojus skiria gėrį nuo blogio, vengia jo. Kartais, pavyzdžiui „Fedoje“, herojus pasiduoda aistrai, bet smerkia už tai save, suprasdamas, kad ši aistra — nusikaltimas. Fedros tragedija — nuolatinis puolimas, atsirandantis iš kančių, kai meilė lieka be atsako.

Iš kurgi kyla tragiškumas „Berenikėjė“? Kodėl sielojas Berenikė, Titas? Jie kilnūs, didvyriški, švelniai mylintys vienas kitą. Jų meilei ne-trukdė nei išorinės kliūtys, nei vidinės abejonės. Kol buvo gyvas imperatorius Vespasianas, jo sūnus Titas vylėsi, kad Berenikė taps jo žmona. Metų metus meilė taurino Titą, stiprino jame karvedžio talentą, vyriškumą, garbingumo jausmą. Tačiau, tapęs imperatoriumi, Titas suprato, verčaujus pareigos, najuas garbės supratinas prieštarauja jo meilei, verčia visam laikui nuo Berenikės atsiskirti. Titas išgyvena didelę moralinę kančią — jam reikia pasakyti savo sprendimą. Berenikei. Pagal Romos įstatomėnus Titas negali dabar vesti neromėnę. Berenikė pavalo išvykti iš Rosos. Titas ir anksčiau žinojo apie šį įstatymą, kurio niekas nedrįjo su-laužyti, tačiau tada jam neatrodė, kai jis toks absoliutus, privalomas ir neapeinimas. Tada, tapęs imperatoriumi, Titas supranta, kad nuo jo prisilaikymo priklausys tvarka ir ramybė valstybėje. Imperatorius lasvisas ką darydamas, niekas kitas, be jo paties, negali priversti jį elgtis vienaip
ar kitaip. Imperatoriaus padėtis išaukštino Titą, pasikeitė ir garbės supratimas. Be jokio išorinio spaudimo tenka atsisakyti savo meilės, savo laimėt ižiaugsmo, savęs spriegos. Jam ypač sunko rasti įėgų, kad galėtų Berenikei praneši savo sprendimą. Tris kartus Titas atsiduria prie prarajos krašto: dar truputį, ir būtų nusileidęs savo troškimui neišsiskirti su Berenike. Vietoje jos rinkdamasis Romos gerbūvi, ir ramybę.

Titas būkštauja sukelsiąskauskaus Berenikei, nenori atskirti, bet supranta, kad šitai neišvengiama. Sielvartas Berenikė užgriuva nelauktai. Ji negali suvokti, kas vyksta. Buvusi laimininga, Berenikei nesuprantana, kadėl visą savaitę Titas jos neaplanko. Bando aiškinti gedulu, mirus Vespasianui. Berenikė, kaip ir Titas, žino Romos įstatymas, bet jai nebainas senato nutarimas. Ji prisimena Tito įtikinėjėm, kad šie įstatymai jam neprivalomi. Sužinojus lemingt naujieną, ji pradžioje vyksta, ne neižino, dėl kokių priežasčių Titas taip pasielgė: juk ji — visagalės ir gali daryti, ką nori. Ji dar nesuprato permainos, kuri įvyko Tito imperatoriaus viduje. Ji net pagalvoja, kad Titas nebemyli jos. Liūdną žinį Berenikei atneša Antiochas, Tito varžovas meilėje. Berenikei blyksteli villes laėlis, kad gresiančio išsiskyrimo priežastis — Tito pavyduliavimas. Jei jis pavyduliauja, vadinasi, myli; ji tikisi lengvai galėsianti išsklaidyti jo abejones. Betgi Titas patvirtina baisųjį reikalavimą — visam laikui išvykti iš Romos. Berenikei vėl viskas nesuprantama. Ji jaučia neturėsianti jėgų ji suo išsiskirti, tataia baisiau jį mirti. Pamačiusi patį Titas kenėjį, ji suorą, kad jai abejonės praužtijos jiems abiems. Visas reikalas ne Romos įstatymuose, o šalies ir jų pačių ramybėje. Juk Berenikei pati ugėdė jame kilnų pareigos, orumo bei garbė supratimą; ji pati, kad visai jį dabar prieštarauja jų meilė, su jais — pareiga, orumu, garbe — negalima nesiskaityti. Jos pareiga — aukotis dėl šių kilnų dalykų. Tik supratus tai, Berenikė randa savyje jėgų atskirti nuo Tito ir palikimo Romą. Nors jai pačiai tatai tolygu mirti, tačiau ir privalo padėti Titui savo pareigą įvykdymi. Titas pats į kviečia savo nenumaldoma logika patais šį veiksmą, ir Berenikė ryžtasi heroiskam aktui. Ką įvykdo Titas ir Berenikė, panašu į dvigubą savižybėje, tik jų veiksmas nereiškia pralaimėjimo, jame — meilės ir valios didybė. Nors Titas ir Berenikė nevillyje, bet išsiskiria triumfuodami.

Si Rasojingia iškelia valios pergalę; ji yra sąmoningos, heroišės aukos išgarbinimas. Kad būtų atsisakyta nuo pačių savęs, nuo meilėm, nuo laimės (tai tolygu pasišvėsti mirčiai), reikia viso žmogui įmanomo didvyriškumo. Dėl didingos pareigos tragedijos herojai atisako laimino gyvenimo.

Be moralinio aspekto, „Berenikė“ turi ir politinę prasmę. Tragiškasis konfliktas atsiranda todėl, kad Titas tapo imperatoriumi ir jų likimas priklauso nuo valstybinių interesų: jis privalo asmeninį gyvenimą aukoti
vardan politinė būtinybės. Tito ir Berenikės meilė tampa valstybiniu ref-
kalu. Jie nė vienas daugiau nebepriklauso patys sau, o priklauso nuo
Rosom, nuo įstatymų bei istorijos. Rosom senatas uždraudžia Titui ir
Berenikei tuoktis. Tačiau išties jie meilėje negali susijungti ne tiek dėl
šio draudimo, kiek dėl to, kad Titas supranta savo valstybinę misiją. Jis
nustojo buvęs privatus asmuo, ant jo pečių gula atsakomybė už valstybės
gerovę, už imperijos taiką ir ramybę. Griežtas politinį įstatymų laiky-
masis jam tampa moraline pareiga. Dėl valstybės gerbūvio monarchas
privalo atsisakyti asmeninės laimės, jei ji nesutampa su valstybės inte-
resais. Šiose išvadose galima įžvelgti atvirą politinį pamokymą Liud-
vikui XIV.

Žiūrint į pjesės kompozicinė struktūrą, „Berenikė“, netgi su kitomis
Rasina tragedijomis palyginus, stebina savo išorinio veiksmo paprastumo:
čia nėra nelaukto atsitiktinumo ar netikros žinios, dėl kurių kanktųsi
herojai. Įžanginiame žodyje, kuris labai svarbus išsiaiškinti, kaip Rasinas
supranta tragediją, pastoviai pabrėžiama (tatai daroma, remiantis anti-
kos rašytojų autoritetu), kad pasirinktasis siužetas turi būti gerai žino-
mas ir turi duoti progos aistryjė gėjai ir didingumui pasireikšti. Berenikės
atskyrimo sceną, tos nepaprastos pastangos, kad galėtų išvykti,— visa
yra verta tragedijos, nes sukelia emocijas, žiūrovų gailestį bei užuojautą.
Nebūtina, kad tragedijoje tekėtų kraujas ir žūtų daug žmonių, tragedijai
reikalinga veiksmo didingumas, heroiški charakteriai, galingos aistros,
kilnus sielvartas. Tragedija turi būti paprasta ir priklausyti ne nu auto-
riaus fantazijos, ji privalo būti panaši į tiesą. Stai kodėl veiksmas, te-
trunkantis tik parą, privalo būti neperkautas įvykiais. Kūrinio vertingu-
mas priklauso ne nu įvykių gausumo, o nuo to, kaip autorius iš nieko
sukuria kai ką. Veiksmo paprastumas netrukdo laikytišteatro taisykių.
Jei pjesė patinka, jei ji gildina širdį, vadinasi, ji pagal taisykles pa-
rašyta<fnref n="18" />.

Tuo būdu Rasinas primyginai pabrėžia mintį apie tragedijos veiksmo
paprastumą. Tačiau kaip jis supranta „veiksmą“? Veiksmas yra teatrinė-
mis priemonėmis išreikšta, logiškai scenoje parodyta asmenybės dvasinė
būsena. Paprasčiausia fabula gali būti didinga, jei pjesėje rodomi ne iš-
orinią įvykiai, o gilūs vidiniai herojų pergyvenimai. Rasinas jau „Teba-
dai“ — pirmajai savo pjesei (1664) — stengiasi parinkti kuo paprastesnę
fabułą. Si tendencija išlieka ir vėliau. Pirmojoje „Aleksandro Didžiojo“
įžango (išspausdintoje 1666 m.), autorius, bandydamas gintis nuo pri-
kaištų, kam pasirinkęs pernelyg paprastą siužetą, nurodo „antikos skonį“
ir tai, kad pjesė vientisa ir logiška. „Iš nedaugelio faktų ir įvykių man
pavyko sukurti pjesę“<fnref n="19" />.

<footnote n="18">¹⁸ J. R. Racine, Œuvres complètes, t. I, p. 465—468.</footnote>

<footnote n="19">19 Ibid., p. 179.</footnote>
„Berenikėje“ nevyksta heroja, čia parodomi tik dvasiniai išgyvenimai, juos iškenčia herojai, kurie gali parodimi likimo bandymos. Titas suranda savyje jėgų savanoriškai paklusti nepermaldaujamiems Romos įstatymams. Berenikė taip pat samonįja ukojasi, spрасдama jai lem-to praraidimo didumą. Penkiaveiksmės tragedijos sukūrėms, kur paskojama apie skausmingą herojaikovą su savimi ir kur nėra išorinio veiksmo, sudare daug ypatingų sunkumų autoriuui. Kaip mano E. Vivanė, „vargu ar Rasinas buvo abejingas dramatinei iaktūrai, pjesės kūrimo manierai“<fnref n="20" />. „Berenikėje“ Rasino dramaturgo meistriškumas yra nuostabus.

Rasinas turėjo uždavinį — paprasτa siūžet išpėloti taip, kad jo papakτų tragedijai. Priemonės, kurias jis panaudojo, gana įvairios. Viena iš jų ta, kad Titas jau pjesės pradžioje nutaria išsiskirti su Berenike; išankstinis sprendimas kurį laiką kitiemis lieka nežinomas. Todėl pirmosiose tragedijos scenose visi, išskyrus patį Titą, mano, kad jis vesišą Berenikę, visi kalba taip, lyg tuojau pat būsiančios jos vestuvės, sveikina ją. Tai, kad pati Berenikė laukia palankos žinios, o reikia pranešti priešingą, sukuria dramatinę įtampą. Kol Tito sprendimas nežinomas, kiekvėnas gali rinktis vis kitą elgimosi būdą, dėl to kiekvieno poelgis vėliau yra pagrįstas, įtikinantis. Antiocho prisipažinimas Berenikei pjesės pradžioje turėjo rimtas pasekmes: jei Titas nenorės jos vesti, galima spėlioti, kad šitaip jis elgiasi pavyduliaudamas, o kai Antiochas atneša jai liūdną žinią, jai gali įtarti, kad šitai Antiocho prasimanymas, kerštas už atmestą meilę.

Rasinas stengiasi sukurti absoliutų veiksmo vienaplaniškumą. Visos alternatyvos išsisprendžia ligi pjesės atomazgos, todėl ši lieka tik vicnintelė galima.

Tam pačiam uždaviniui — suteikti išvėjai dinamiškumo — skirtas ir charakterių kūrimas. Titas, nusprendęs atsiskirti su Berenike, neturi drąsos jai pasakyti savo nutarimą. Jis pripažjsta savo silpnybę, stengiasi sukaupti savo vyriškumą, bet visgi priverstas kreiptis į Antiochą, prašydas pagalbos, kad nugalėtų savo silpnumą. Šis pavyzdys įtikina, kad Rasinas puikiai suprato charakterio ir veiksmo santykį, taip pat charakterių tarpusavio sąryšį. Titas atsakingimo naštą perkelia ant drago, ji laikydamas geriausiu tarpinkinį; tačiau Titas net neįtėja, kad Antiochas — jo varžovas. Tito prašymas sutrikdo Antiochą, nes šis ne tik myli Berenikė, bet nenori ir jos įskaudinti liūdną žinia; jam neramu nuo minties, kaip ji sutiks jį, nemalonios žinios nešėją. Antiochas — visai ne antraeilis veikėjas, jam skirtas tragedijoje svarbus vaidmuo.

Kaip Titui sunku pranešti Berenikei apie savo nutarimą, lygiai taip jai sunku susigyventi su mintimi, kad šis sprendimas teisingas ir neišvengiamas. Gavusi liūdną žinią, Berenikė niršta, kaltina imperatorių, pati ken-

<footnote n="20">²⁰ E. Vivander, Racine et la poésie tragique, Paris, 1963, p. 31.</footnote>
čia. Berenikė čia save gaivina silnpna viltimi, kad visą priežastis — Tito pavyduliavė, čia priekaištauja jam, čia maldauja kk., čia grasina savižudybe. Ji neteinga Antiochui, ji griežta Titui. Kai šis skausmingai dvejoja ir kai daugiau nebegali primyginaiti reikalauti, Berenikė pagaliu nugali savo silpnumą, ji paklūsta liūdņai būtaibei.

Zymi vieta pjesėje skirta Romos priešiškumui Tito vedyboms. Būdasavos romėnas ir patriotas, Titas nori prisiłaikyti senos tradicijos ir visą savo kankinimą išsprendžia romėnų ir Romos naudai, pagal senato valią. Roma — aktyvi jėga, ji lyg dalyvautų scenoje. Romos liaidų reikėtų priimių kaip dramatinį personažą, o Polenas, pagal visas klasicistinės tradėjimų taisykles, būtų jo patikėtinis (confident) 21.

Dramaturgias Rasinas visuomet siekė panašaus į tiesą psichologinio pavaizdavimo Herojų charakteriai turi įtikinti žiūrovą. Rasinas visiškai pritarė Aristotelieių, kad tragiškasis herojus, iškovodamas sau žiūrovo užojautą, privalo turėti kilniadvasiškų bruožų šalia silpnybių, dėl to jis iš dalies pats kaltas dėl ištikusių jį nelaimių 22. Dar 1668 m. įžanginiame žodyje „Andromachai“ rašytojas sakė, kad tragiškasis herojus, kurio kančios rodomos tragedijoje, neprivalo būti nei absoliučiai geras, nei absoliučiai blogas. Jis privalo turėti doro žmogaus bruožų, taip pat ir silpnybių, kad jį ištikusi nelaimė būtų motyvuota jo paties klaidomis ir sukėtų gailestį, bet ne pasibiaurėjimą 23. Rasino herojai neįstengia nugalėti prąžūtingą aistrą. Juos trauka prie katastrofos, no jiems nebeprieinamas loginis aiškumas, jie nebegali įsiklausytį į proto balsą ir pasiduoda apgaulingų iluzijų valiai: tokie yra Hermione, Orestas, Roksana, Fedra.

Titas ir Berenikė skiriasi nuo jų. Jų širdys tyros; jie pasirušoę pasiaukoti ir žūti dėl savo didelės idėjos. Jie gerai įsisąmoniną savo elgesį ir nesiduoda prąžūtingoms pagundoms 24. Nelaimės priežastis — jų pačių kilnumas. Didingas liūdesys, kuriouo persunkta pjesė, sudaro tragedijos turinį.

Rasinas gerai žinojo taisykles, pagal kurias buvo rašomi dramos kūriniai; jo įsitikinimu, taisyklės yra būtina sąlyga, kad kūrinys teiktų esteținį pāšitenkinimą. Vis dėlto jo tragedijos — ne geometriškojo klasicizmo pavyzdys, o gili ir detali žmogaus širdies analizė. Rasinas suprato, kad jo tragedijos — naujo tipo tragedijos prancūžų teatro scenoje; jo teori-

<footnote n="21">21 B. Weinberg. The Art of Jean Racine. Chicago and London, 1963, p. 146.</footnote>

<footnote n="22">22 Žr. Rasino pastabas Aristotelio „Poetikos“ paraštėse. J. Racine, Oeuvres complètes, op. cit., t. II, p. 931–932; taip pat: J. Racine, Principes de la tragédie en marges de la „Poétique“-d’Aristote. Texte établi et commenté par Eugène Vivancer, Paris, 1951.</footnote>

<footnote n="23">23 J. Racine, Oeuvres complètes, t. I, p. 242.</footnote>

<footnote n="24">24 Žra ir kitoks požiūrį į juos. Žr.: Д. Д. Обломневский, Французский класцисцм, Москва, 1968, p. 133, 134, 137; taip pat: O. Nadal, L’Ethique de la gloire aux dix-septième siècle, „Mercure de France“, 1 janvier, 1950, p. 32–33.</footnote>
nès pažiūros, be abejo, evoliucionavo<fnref n="25" />. Tačiau jų pagrindu liko abato d'Obinjako traktatas „Teatro praktika“, kurį dramaturgas detaliai išstu-dijavo<fnref n="26" />. Rasinas sutiko su d'Obinjako mintimi apie visuomeninį teatro vaidmenį; jina paskirtis „būti „dorybingumo mokykla“<fnref n="27" />. Rasinas manę, būtina pažinti ir suprasti savo žiūrovus, prisiderinti prie jų papročių ir sąvokų. Jis, kaip ir d'Obinjakas, pirmenybe teikė paprasiesti siužėtams, nes jie geriau ir visupasiškiau atskėliažio herojų emocinį pasaulį. „Berenikė“ buvo parašyta pagal visas šias normas, pagal savo reika-lavimus.

Visiškai paprasta tragedija itin atitiko laiko dvasią. Sitai nulėmė triukšmingą Rasino tragedijos pasisekimą Kornelio „Tito ir Berenikės“ nenaudai; pjesė parašyta jam charakteringa, tačiau, matyt, jau kiek išėjusia iš mados maniera.

* * *

Tik viena savaitė skiria Rasino „Berenikės“ premjerą nuo Kornelio „Tito ir Berenikės“ pastatymo: pirmijo suvaidinta 1670 metų lapkričio 21 d., antroji - lapkričio 28 d. Po mėnesio - gruodžio 21 d. - pjesė buvo suvaidinta Vensene karaliaus dvariškiams pasilinksminimy metu 28.

Nors vienas kitas Kornelio pjesė giria, pats Kornelis, atrodo, nėra toks patenkintas, kaip jo gerbėjai. Oficiali statistika rodo, kad Kornelis turėjo pagrindo būkštauti dėl savo pjesės: „Titas ir Berenikė“ vaidinta tik 21 kartą, paskutiniojo spektaklio pajamos beveik 10 kartų mažesnės, negu pirmojo (atitinkamai 206 livrai 10 sū ir 1913 livrų 10 sū), o Rasi-no „Berenikė“ vaidinta ne mažiau kaip 30 kartų ir visą laiką maždaug vienodu pasisekimia 29.

Kornelis mini Ksifilino istoriją, iš kurios ėmęs siužetą pjesei. Ten apie Tito ir Berenikės meilė užsimenama prabėgomis, šiek tiek daugiau kal-bama apie patį Titą. Skurdūs duomenys leido Korneliui daug ką prikur-tomi, pradedant „Rodogiuna“, jis rinkdavosi pjesių sižužetams mažai ži-nomos istorinius įvykius, kuriuos savai interpretuodavo, pritaikydamo savo tiksliu: žiūrovo širdyje sukelti pasigėjimo jausmą kilniais veikėjo poelgiais. Geriausiai tam tiko kilnūs, herojiški, didžiadvasiški veikėjai. Iš Ksifilino duotos Tito karakteristikos, šisai galėjo patikti ir tiko Korneliui į herojus. Pjesę rašytojas pavadina heroine komedija. Tačiau ji labai ma-

<footnote n="25">²⁵ R. C. Knight, The Evolution of Racine's „Poetique“, „Modern Language Review“, t. XXXV, Nr. 1, 1940, p. 31—38; Introduction de Luigi de Nardis à l'édition de „Bérénice“, 1960, Milan.</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Apie Rasino pastabas tos knygos parašiėse žr.: J. Racine, Œuvres complètes, t. II, p. 991–992; laip pat: A. Анникт, Теория драмы от Аристотеля до Лессинга, Москва, 1967, 227–233.</footnote>

<footnote n="27">²⁷ J. Racine, Préface de Phèdre. Œuvres complètes, t. I, p. 747.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Œuvres de P. Corneille, t. VII, p. 190.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ Ibid., p. 195.</footnote>
ža ka skiriasi nu tokiu „Kornelio tragedijai, kaip „Sidas“, o ypač „Ci-
na“, kurioje niekas nežūva, išmintingumas lieka atlygintas, o svarbiau-
sieji herojai pasiekia savo kilnumo apogėjų. Skirtumas tik tas, kad „Ci-
noje“ intrigai supintid didelį reikšmę turi sąmokslas o „Tite ir Berenikėje“
daugiau kalbama apie imperatoriaus vestuviu rūpesčius.

Kiek rašytojui svarbu pjesėse parodyti herojišką kilnumą, galima spręsti iš dramaturgo nedidelio traktato „Discours sur le poème dramatique“ („Apie dramatinę poemą“), kuriame susumuojama penkiasdešimties metų rašytojo darbo patirtis, ir iš žįganginių žodžių tragedijoms. Kornelis mano, kad dramatinės poezijos tikslas — patikti žiūrovams; šio teiginio, pakas jo, negalima priešpastatyti nuomonei, kad dramatinė poezija turinti būti naudinga. Tai du neatsiejami vienas nuo kito dalykai: patikti gali tik tas, kas naudinga, kas kilnu ir — pabrėžia rašytojas — kas parašyta pagal dramatinio meno taisykles. Tuo pačiu rašytojas prisideda prie tų, kurie nori „meną padaryti kilnų“ (ennoblir l’art)<fnref n="30" />.

Kaip Kornelis supranta kilnų meną, galima spręsti iš jo pjesių žanginių žodžių, iš dedikacijų. Pavyzdžiui, „Sido“ dedikacija kunigaikštie nei de Kombalė, kardinolo Rīšeljė dukterėčiai, kapisideda žodžiais: „Sis gyvasis paveikslas, kurį jums skiriu, vaizduoja laurais vašinukoą heroju... Jo gvyenimas — nuolatinė pergalių virtinė“<fnref n="31" />.Tragedijos „Horaci-jus“ dedikacijoje kardinolu Rīšeljė skaitome: „...prieš jūsų Eminenciją šis kilniadvasis romėnas galėtų pasirodyti daug drąsiau, jei kūrėjo jėgos būtų atitikusios temis kilnumą; o kad i tokia, aš s turiu garantiją autoriaus, iš kurio ją ėmiau; šios garsios istorijos aprašymą autorius pradeda jos gyrimu, kad nieko arba beveik nieko nesą kilnesnio visoje anti-kos gadynėje...“⁵⁰ Senekos aprašytą Oktaviano-Augusto mostą, kaip jis atleidžia sąmokslininkams, Kornelis pavadina vienu „iš pačių gražiausiu Augusto poelgių“; jo kilnumas geriausiai išryskėjęs galestingumo ir del-delio dosnumo aktais, atleisdamas Cinai, jis turėjės itin sukaupti pastangas, tuo pačiu malonės aktas buvės daugelio naujų gerų darbų pradžia<fnref n="33" />. Panašiai apie „didingus dalykus“, apie „drąsos didybę“ Kornelis kalba „Polijekto“ dedikacijoje <fnref n="34" />, „Nikomedo“ įžangoje <fnref n="35" /> ir kitur. Ir taip nuo „Sido“ (1636—7 m.) ligi paskutiniosios skirtos scenario vaidinti tragedijos „Siurenos“ (1674 m.), kurios herojus charakterizuojamas, kaip „kil-

<footnote n="30">³⁰ P. Corneille, Premier discours sur l’utilité et sur les parties du poème dramatique, kn.: Œuvres de P. Corneille, t. I, p. 17.</footnote>

<footnote n="31">³¹ P. Corneille, A Madame de Combalet, ibid., t. III, p. 77.</footnote>

<footnote n="32">³² P. Corneille, A Monseigneur le Cardinal duc de Richelieu, ibid., t. III, p. 258.</footnote>

<footnote n="33">³³ P. Corneille, A Monsieur de Montoron, ibid., p. 369—370.</footnote>

<footnote n="34">³⁴ P. Corneille, A la Reine Régente, ibid., p. 471.</footnote>

<footnote n="35">³⁵ P. Corneille, Au lectuer, ibid., t. V, p. 505.</footnote>
niausias, turtingiausias, gražiausias iš visų partyų" 36, Kornelis vaizduoja arba kilnius žmones, arba kilnius veiksmus, vertą pasigėrėjimo žmogaus elgesį.

Sioje kilniadvasių herojų galerijoje prideramą vietą užima ir Titas iš pjesės „Titas ir Berenikė". Pagal Ksifiiliną, išeitų, kad Titas valdymo metais nebuvo liejamas pavaldinių kraujės, nes imperatorius sąmokslinkams buvo atlaiduo, meilės dalykuose nuosaikus, ir — svarbiausia — jautrus Romos reikalams. Kornelis to niešleido iš akkių ir, kurdamas pjesę, galėjo spresčių (panašai kaip ir Rinasiną) tiek moralės, tiek etikos, tiek politikos problemas. Jos pamažu atskleidžia herojų kalbomis ir per jų veiksmus atitinkamos situacijose. Tie skirtingai nuo Rasinę, Kornelis šiek tiek kiaip supranta tragiškumą ir kiek daugiau akcentuoja politiinus momentus.

Išeities tašku pjesės prasmei, veikėjų charakteriams bei poelgių priežastims suprasti galėtų būti herojų įsivaizdavimas, kas vertingiausia gyvenime, kas garbingiausia.

Pjesė prasideda Domicijos ir Plotinos dialogo su ilgais paaiškiniais, kuriais autorius nusako, kokia susidarius situacija. Iš pačios Domicijos sužinome, kad ji — Korbulono duktė, Nerono giminaitė, vadinasi, aukštos kilmės ir su pagrįstom teisėm būti imperatoriaus žmona. Si itin aukšta padėtis ją viliatoria; ji galėtų ten pakiliti, jei taptų imperatoriaus Tito žmona. Tačiau ji neabejinga Tito broliui Domicianui, kuris ją karštai myli. O Titas kažkada mylėjo Berenikė, Judėjos karalienė, jos neužmiršo, tačiau vargu ar ją vestų, jei norėtų, nes tam prieštarauja Romos tradicijos.

Domicijos viduše, kaip matyti pjesės pradžiojo vyksta kova, ji kankinasi dėl dviejų šiuo metu tartum nesutaikomų dalykų. Ji myli Tito brolį Domicianą, bet kartu trokšta garbės būti pirmaja moterimi imperijoje, ji tokia galėtų tapti tik atsižadėdama mylimojo. Meilė ar garbė — štai kas Domicijai reikia išsirinkti. Meilė — tai toks žmogaus jausmas, kuris nesiduoda tramdomas. Domicija jaučia slopinamos meilės jėgą, ji sako negalėsianti mylėti Tito; tačiau antra vertus, ji neapkešianti savęs, jei atsisakisianti ko, ką lemtiams jai darbar siūlio. Domicija galvoja, kad, atsižadėdama, kas itin didinga, ji netektyų garbės, ji nebūtų verta būti mylika. Siekdama didelių dalykų, ji vaizduojasi esant kilnesnė, vertesnė, didingesnė. Taigi Domicija pažymėta tragišku lemties ženklu: viena — prigimtis, kuri taip sunkiai nugalima, ją sieja su Domicianu, kita — garbės troškimas — jos proto aistra — ją verčia prisirišti prie Tito.

Tragiškumą Kornelis supranta kaip itin didelių pastangų reikalaujantį valios sukaupimą, kad žmogus sąmoningai nugalėtų save, savo aist-

<footnote n="36">36 P. Corneille, Au lecteur, ibid., t. VII, p. 460. Po „Siurenos" buvo parašyta tragedija-baletus „Psichėja", tačiau ji nebuvo grynai Kornelio kūrīnys: Kino rašė mužikinius kupletus, pjesė tekstą — pakaitomis čia Moljeras, čia Kornelis.</footnote>
ras ir visa, kas trukdo būti didingu, kilniu ir svarbiausia — protingu. Nuslopindama savyje meilę Domicianui ir ryždamasi pasiekti tai, kas jos akseyte atroda didingiausia, panašiai kaip reikalaujanti Rodrigo mirties Chimena, Domicija sukaupia valiā didžiausiam savo žingsnui — vedyboms su Titu — ir įsivaizduoja, kad toks jos žingsnis gali ją padaryti verta būti mylima.

Titas, kuris turėtų vesti Domicijai, nes tokia buvus mirštančio tėvo tiveria, ir negali vesti mylimos Berenikės, nes ji kitatautė ir kito tėkėlimo (tradicija neleidžia imperatoriui turėti žmoną ne romėnę), deramai jvertina Domicių. Išeina, kad tėvas žinojęs, ką jam į žmonę skirti: negana, kad grazi ir aukštos kilmės, Domicija pilna drąsos didybės (grandeur du courage). Tačiau Titas negali tuojai apsisprėsti šioms vedyboms (dar labai gyvas Berenikės prisiniminas, Berenikės, kuri netikėtai atvažiuoja pasveikimo Tito išrinkimo imperatorium proga; be to, vedės Domicija, jis savotiškai nuskriaustų savo brolį). Titui reikia nugalėti vidines kliūtis, o šitai reikalauja laiko, — juk daug yra „už“ ir daug yra „prieš“ vedybas.

Šis, pasakytume, savotiškas delsimas, atsakymo ar sprendimo ieškojimas išryškina Domicijos garbės siekimo naują niuansą. Domicijai svarbiaus yra asmeninė garbė, jos — kaip individo — garbė. Todėl kiekvėną Tito abejonę ji priima kaip jos garbės įžėidimą. Įžeistą garbę — toks XVII a. supratimas — žmogus privalo atitaisyti; atitaisyti — reiškia kersyti, nuplauti įžėidėjo kraują. Siuo atveju — Tito kraujau. Domicija kovoja apie Tito nužudymą, pabrėžtina — apie imperatoriaus nužudymą. Kornelio požiuriu, tatai yra nusikaltimas, nes asmeniniai interesai statomi aukščiau už valstybinius. Vėliau ji sąlyginia bus „nubausta“: jai teks ištekėti už Domiciano.

Kiek blankesnis yra kitas pjesės herojus — Domicianas, kuris pradžioje tegalvoja viena — kaip perkalbėti Domiciją, kad ši atsisakytų tekėti už Tito ir pasielgtų taip, kaip jai įsako širdies balsas. Domicianas nori perkalbėti ir brolį Titą, kad šis, pasinaudojęs neribota imperatoriaus valia, nieko nežiūrėdamas, vestų Berenikę, o jieto nepadarytų, tai tegul jam — Domicianui — leistų vesti ją, brolio mylimąją; tačiau ar galėtų Titas matyti, kad ji yra kito žmona?

Domicianas neturi nei kilnaus, nei tauraus charakterio bruožų. Kai kurie kritikai be ceremonijų jį pavadiną „un amoureux vulgaire“ 37. Visą jo vidinį konfliktą sudaro dilema, kaip susigražinti sau Domiciją, o jių ištekėtų, tai kaip gauti Berenikės ranką. Tuo pat metu abi moterys kreipiasi į jį su savomis pretenzijomis, pastatydo būs i į sunkią ir keblią patėjį. Domicianui nejmanoma nei vieno, nei kito jų prašymo jvykdyti, nes, gindamas vienos ar kitos garbę, jis savąją statytų į pavojų. Stai kodėl jo tokios kandžios replikos Domicijai, kaip ji, rūpindamasi savo kilnumo

<footnote n="37">37 E. Desjardins, Le Grand Corneille historien, Paris, 1861, p. 220.</footnote>
prestižu, visai negalova apie domiciana padėtį. Ar neišvengiami prieš-
taringumai. Ar juos išspręs pats Domicianas, ar jie išsispres nuo kitų
veiksmo? Tik galutinis apsisprendimas leistų padaryti išvadas apie jį bei
ai charakterį. Kadangi visa atomazga priklausys nuo Tito ir Berenikės,
tai visgi pernelyg griežtai teisti Domiciano negalima.

Tito paveikslu Kornelis paliečia tiek moralinas problemas, tiek poli-
tinius klausimus. Ar frame veiksmes pasirodės Titas turi sprėti tokį daly-
ką: ar jis privalo vesti Domiciją ir paklusti Romos valiai bei tėvo prie-
sakams? Jam reikia daug pastangų, kol šį žingsnį ryšis žengti. Su kiek-
vienu nauca sena didėja įtampa, didėja vidinis Tito nerimias. Domicija,
paklausta, kurį ji renkasi, atsako — ar galia klausyti širdies balso, kai
yra pareiga prieš akis? Tuo būdu Titas lyg ir paskatinamas bei paruo-
šiamas pasielgti, kaip reikalauja pareiga, tik netikėtai sužino atvykus Be-
renikę. Ateina dar sunkesnis išbandymo metas. Visas trečias veiksmas la-
bai dramatiškas; kulminacinis taškas — Tito ir Berenikės dialogas. Titas,
matydamas prieš savo Berenikę, supranta, kiek ji yra jam brangi. Jis su-
pranta ir kita: išsirinkdamas Domiciją, jis įžeidžia ir labai įskaudina tąją,
kurią myli. Kilnus žmogus taip neprivalėtų elgtis. Taigi Titas dar kartą
pakato, kad jo ankstesnis nutarimas susiduria ne tik su brolio interesais,
bet ir su Berenikės. Išeitų, kad asmeniniai Tito, Domiciano ir Berenikės
interesia sutampa. Tereikia, kad Titas (o visagalintis imperatorius) tartų
vienu žodį, ir kiekvieno drama išsisp्रęstų. Ar Titas turi moralinę
teisę šį sprendimą priimti? Visu įskamiu galingumu iškyla valstybės in-
teresų klausimas: Romos valia. Berenikė savo ruožtu užklausia, kas pri-
valo išjakiniėt tam, kurio rankose absoliučia valdžia? Argi sostas nuoda
imperatoriui teisės elgtis savo nuožiūra?

Kornelis — dar Ršelėjė doktrinas viekiamas — mano, jo valdovas
turi nūsenklien prieš valstybės, kuriai jis atstovuja, interesus, užmiršda-
mas asmeninius (tat buvo matyti ir „Cinoje“). Dramaturgas Tito lūpomis
tvirttina, kad valdovo dalia — taip pat paklusti; dėl reikalų tų žmonių, ku-
rių likimas jo rankose, valdovas privalo nežiūrėti savųjų. Kitoje vietoje
Titas tą patį pakartos Domicianui: turėdamas absoliučią valdžią, jis yra
atsakingas už jos panaudojimą; tas, kuris viską gali, neprivalo išdrjsti
elgtis bet kaip <fnref n="39" />.

Kornelis ir šį sykį, kaip dešimtis kartų anksčiau, kalba apie žmogaus
dydbyę, reikalaudamas, kad žmogaus poeliai, jo yač pravod valdžio elgesys,

<footnote n="38">³⁸ Žr.: Testament politique du cardinal de Richelieu, Paris, 1947, (... les intérêts
publiques doivent être l'unique fin de ceux qui gouvernent les Etats, ou du moins
qu'ils doivent être préférés aux parliculiers", p. 330).</footnote>

<footnote n="39">³⁹ Domician: „N'avez vous pas un absolu pouvoir, Seigneur?</footnote>

<footnote>Tite:
Oui; mais j'en suis comptable à tout le monde:
Comme dépositaire, il faut que j'en réponde,
Un monarque a souvent des lois à s'imposer;
Et qui veut pouvoir tout ne doit pas tout oser (IV, V).</footnote>
būtų apspręsti pačių kilniausių ir didžiausių dalykų. Didžiausias iš jų
(vėl kaip „Horacijuje“) — valstybės interesata, visi šalies pieilęčių
interesai ir gerovė (le bien publique). Bet kaip juos suderinti su tobulo my-
limojo pareiga, — su meile Berenikei? Ji tokia didelė, kad vienu metu,
dėl jos viskų aukodamas. Titas siūlo išvykti Judėjon, atsisakius sosto.
Tačiau šios aukos Berenikė negali priimti; ji taip pat labai myli Titą, ji
nori jį matyti garbingą, didingą ir kaip tikra mylimoji negali sutikti, kad
dėl jos nukentėtų kito garbė. Titui nieko kito nelieka, kaip likti valdovu.
Tikrai didelė meilė skatina kilniam pasiryžimu.

Pradžioje Berenikė nesuprato sunkios ir kilnios valdovo pareigos; lai-
kasi turi parodyti, ar ji įvertins Titą, ar mokės mąstysi politiškai. Laikas
turi patikriktos jos meilės. Naujoje dramatinėje situacijoje išryškės jos
charakteris.

Berenikė kadaje pasitarnavo Romai, padėama Titui nugalėti priė-
šūs. Už tai romėnai jai atsidėkoja — priima įą pagarbiai, senatas sutinka
padidinti jos karalystės žemes, tačiau neaišku, ar romėnai sutiks kita-
taučt ir kito tikėjimo moterį matyti savo imperatoriaus žmona, būkštau-
jama, kad ji prideramai negerbs jų įsitikinimų. O dėl to gali kilti nera-
mumai valstybėje — nepasitenkinimai ir samsokslai, šitai aiškiai kenkia
Romos reikalams. Formaliai sprendžiamajį balsą turi tarti senatas. Zo-
džiu, Berenikei dar yra galimybė tapti Romos imperatoriaus žmona, pir-
mąja moterimi imperijoje. Susipynę reikalai turėtų išsispręsti ne atsitik-
tinių aplinkybių deka, bet turėtų išplaukti iš pačių veikėjų veiksmų ir
priklausyti nuo jų valios bei pastangų, — tokia Kornelio teatro logika.
Kaip pasielgs Berenikė, jei senato atsakymas būtų teigiamas? Nesava-
naudiniškai mylėdama „Titą, bet ne imperatorių“, Berenikė negalvota apie
jes laukiantį šlovingą spindesį. Domicijos meilės išdidumui Berenikės
meilė prilygsta tyrumo, o svarbiausia — ji nėra egoistinė. Domicija ke-
liskart kalba apie kerštą, o Berenikei svarbu, kad jos mylimos asmuo
nepatirtų pavojų ir kad nenukentėtų jo garbė. Stai kodėl, kol dar neži-
nomas senato sprendimas, Berenikė negali sutikti, kad Titas atsisakytų
sosto ir išvažiuotų su ja į Judėją; jos požiūriu, tai būtų silpnybė, netin-
kanti kilnaus žmogaus meilei. Pagaliai Berenikė neužmiršta Tito sau-
gumo ir tuo pačiu Romos ramybės: tarp milijono ranky — samprotauja
Berenikė — gali būti viena išdaviko ranka, kuri pasikėsintųjį Titą, taria-
mai gindama senuosius įstatymus ir tradiciją. Stai kodėl ji atsisąko ir
kito varianto (kai žinomas teigiamas) senato sprendimas — likti Romoje
imperiatorius žmona. Tu pasireiškaia ne tik jos kilnus atsidavimas Ti-
tui, bet ir pagarba įstátymams, — savotiška politinė mąstysena: Roma su-
tiko jai imperatorienės vardą suteikti, ji sutinka — aišku, ne be didelių
pastangų — gerbti Romos tradicijas ir atsisakytai jai siūlomo vardo bei
vietos. Tokiu būdu, Berenikė ne tik supranta Tito pareigas ir pastangas,
bet ir pati pasielgia panašiai, tuo pačiu lyg ir pakildama ligi Tito. Jos
meilès jausmas yra kilniai taurus, nes nèra aklas, yra protu suvokiamas ir protui pavaldus.

Į Berenikės kilnų poelgį, šį sykį ne kaip valstybės vyras, o kaip mylimasosis: jo ranka ir širdis niekad kitai motoriai nepriklausys. Belieka perkalbėti Domiciją, kad sutiktų tapti Domiciciano žmona, nes po Tito mirties paveldėtoju būtų arba brolia, arba brolio palikuonija, vadinasi, ir Domicija neliks per daug nuskriausta, beveik nenukenčia jos garbė, nes Titas nieko neveda; per ta pačiu užbėgama šį akių bet kokiam sąmokslui.

Sioje Kornelio pjesėje, panašiai kaip ir kitose, yra savotiška veikėjų, idejų ir moralinių vertybių gradacija, savotiškas laipsniavimas. Titas ir Berenikė yra kilnesnai bei didingesnai, negu Domicija ir Domicianas. Titas yra šitos skalės viršuje. Jo poelgius galima įvertinti pagal maksimą: meilė yra niekingas nusikaltimas, jei ji iškeliama virš valstybės reikylo kly 40.

Panašiai ir Berenikė: savo jausmo tyrumu prilygsta Titui. Ji sugeba įvertinti Tito pasiaukojimą ir pati moka pasiaukoti kitų labui, krašto interesams, nors jai, panašiai kaip ir Titui, reikalinga nemaža valios panašiam aktui atlikti. Savotiškai pakopa žemiau stovi Domicija ir Domicianas. Pirmoji susirūpinusi asmeniniu orumu, asmens garbės gynimu, antrasis — savo teise mylėti ir asmens laimės gynimu. Jie neturi to Berenikės ir Tito taurumo, kada aukojamasimai kitų labui. Ta prasme galima kalbėti apidė didelį aukėjamąjį Kornelio pjesės vaidmenį, apie visuomeniškumo idejės propagavimą.

Būtina pasakyti keletą žodžių apie vieną šios ir kitų Kornelio pjesių ypatybę — autorius dažnai sukuria situaciją, kurioje heroju verčiamas elgirtas ne taip, kaip norėtų. Susikuria paradoksiškai žmogu priešiškos ap linkybės, vedančios į į beviltiškumo būseną. Panašiai atsitinka su Domicianu, kai kiekviena iš moterų reikalauja ginti vienos garbę kitos neudai. Tas pats yra su Titu: būdamas valdovu, jis gali nepaisyti Romos valios dėl Berenikės, tačiau jis tada nebūtų idealus valdovas, o atsįveldgamas į savo tautos interesus, jis nebūtų idealus mylimasimą. Pagal Kornelį išeitų, kad sunkumai bus įveikti, ir žmogus teisingai elgsis alternatyvų akivaizdoje, jei turės aiškią moralinių, politinių ir kitų vertybų gradacija, teisingai vertybų hierarhijos suvokimą. Herojus, pasirinkdamas tai, kas vertingiausia, išeina iš laikino vidinio „susidvejimimo" — dramatinės vidinės situacijos — ir per pasirinkimą, per savęs

Tite:

<footnote n="40">40 Flavian: Quand aux feux les plus beaux un monarque défère,
Il s'en fait un plaisant, et non pas une affaire,
Et regarde l'amour comme un lâche attentat
Dès qu'il veut prévaloir sur la raison de Etat...
Je sais qu'un empereur doit parler ce langage;
Et, quand il a fallu, j'en ai dit davantage... (V, I).</footnote>
nugalėjimą pasiekia vientisnio būseną. (Salia vidinės dramatinės situacijos galima kalbėti — gana sąlyginai tariant — apie išorinė dramatinė siu- tuciaciją: dviejų priešiškų jėgų, galingų tendencijų susidūrimą). Taip, pa- vyzdžiui, jų „Horacijuje“, kai kovoja tarpasavyje du miestai, ir t. t. „Tite ir Berenikėje“ tokios ryškios išorinės dramatinės situacijos nėra, todėl ši pjesė gana artima rasiniškosioms tragedijoms, kuriose retai ka- da tragikšumas kyla dėl nelankalių išoriinių aplinkubiyki).

Kalbant apie „Tito ir Berenikės“ veikėjus, tegebėtina, kad pagrindinių veikėjų yra ketvertas. Įdomu ir būtina atkreipti dėmesį, kad po „Si-do“ veikė be visose pjesėse yra tas pats skaišius. Tie veikėjai grupuojami savotišku keturkampiu. Tai gali būti dvi įsimylėjusių poros („Sertorijus“, „Titas ir Berenikė“, „Siurena“); gali būti ir kitokia „ketveriukės“ sudėtis: „Cinoje“ — viena moteris ir trys vyrai, du iš ių sąmokslininkai ir myli Emiliją, sąmokslo dalyve, trečias — valdovas; „Rodogiunoje“ — du broliai, ių mylimoji ir ių motina. Herojų sanbūvio harmonizingumu kas norš trukdo, — kartais vieno iš veikėjų grynai asmens interesai: kapriuz, ambicios; arba — daugiausia — šiaip kokia didelė idėja, koks imperatyrus absoliutas. Kartais jis išreiškiamas per konkretų asmenį — tėvas Horaci-jus yra patriotizmo, pasiaukojimo tėvyni idėjos, į kurią vienaip ar kitaip turi reaguoti visi keturi kiti veikėjai, įkūnijimas.

Vieno iš veikėjų dėl kurių nors priežasčiai atsiradės siekimas „suar-dytį“ susupiravimą paprastai prieštarauja kitų kitų norams ir jausmams, griauna ketveriukės harmoningumą. Kiekvieno iš veikėjų interesai susiduria su kito, arba kitų interesais, susirezga sudėtinga veikėjų santykį pyne. Pagaliai vienas iš herojų dar lemiamą veiksmą, jis išsprendžia savo ir kitų likimą; tragiška įtampa gali išsispresti be kraujo praliejimo („Cina“, „Titas ir Berenikė“), arba per kurio herojaus žūtų.

Herojų tarpusavio santykiai mainosi staiigia, pasikeitūs dramatinėi situacijai. O ši susikuria po kurio nors herojaus poelgio ar šiaip po nelaukto įvykio. Pjesėje tokių dramatinų situacijų yra keletas; paprastai vienoje dramatinėje situacijoje dominuoja vienas kuris charakteris, kitoje — kitas. Pirmoji dramatinė „Tito ir Berenikės“ situacija tokia: Domicija tikisi ištekėti už Tito, tik jai liūdna skirtis su mylimuuoje Domicianu; šis savo ružo pasiryježas padaryti viską, kad sutrukdytų Domicijos ir Tito ir vedyboms; jo konfidentas Albinas, lyg ir visą numatydamas, pasirūpino, kad Berenikė atvyktų į Tito vainikavimo iškilmes. Berenikė atvyksta, susitinka Tito, viskas mainosi. Sekantį žingsnį — žengia Titas (III veiksmas) — jis sako nevesiąs Domicijos. Klostos nauci santykiai. Pagaliai dar viena paruošianti atomazgą situacija (V veiksmes) susikuria po to, kai pranešamas senato sprendimas: Titui leidžiama vesti Berenikė. Įvyksta apsisprendimas — Bėrenikė pareiškia išvykstanti iš Romos, o Titas pasilieka valdyti, nieko nevesdamas. Kompoziciiniau atžvilgiu ši pjesė taip pat primėna kitas Korneliu pjeses, ir joje nėra ko nelaukta, kas ją išskirtų iš kitų.
Pereinant prie išvadų, pirmiausia reikia kalbėti apie herojų charakterių reikšmę. Kurdamas Domicijos paveikslą, rašytojas parodė, kad ir teisėtas savo garbės gynimas gali tapti nusikaltimu, jei asmens reikalai iškeliamis virš visomeninių. Tas tinka, kalbant ne tik apie proto aistrą — garbės troškimą, bet ir apie kūno aistrą — meilę (Domicijano paveiklas). Meilė pati savaime graži, bet kai kada i gali tapti ir niekinga, kaip šiuo atveju — būdama egoistinė (be kita ko, tai matyti ir iš Albino — Domicijano patikėtinio, pjesėje atliekančio egoistinės meilės komentatoriaus pareigas — sentencijų, kurios labai primena Larošfuko maksimas, — ne veltui kritika pastebėjo kai kurių Kornelio ir Larošfuko minčių panašumą). Meilė bus tauri, kai skatins žmoguje kitas moralines vertybes (Flavijanas — Tito patikėtinis, — priešingai Albinui, primena apie kilnų elgesį ir komentuoja įj; kritika šitai apeina ir kartu nepastebi, kad vėlyvasis Kornelis turi tiek daug panašumo su ankstyvuoju).

Berenikės, o ypač Tito paveiksluose atsispindi Kornelio politinės pažiūros. Jis pastoviai pabrėžia tokį dalyką: absolutaus valdovo veiksmai pateisinami tada, kai jie daromi valstybės vardu visuomenės labui. Kiekvienas politinis aktais turi išplaukti iš nepriekaištingo moralinio sprendimo. Etikos srityje Kornelis yra labai griežtas, be kompromisų.

Lyginant šią Kornelio pjesę su ankstesnėmis, ypač su pirmosiomis jo klasicistinėmis tragedijomis, matyti, kad nėra esminių skirtumų tarp jų. Politinės ir moralinės problemos sprendžiamos panašiai, kompozicinė pjesių struktūra išlieka beveik ta pati (todėl apie „pirmosios" ir „antrosios" manieros periodus Kornelio kūryboje reikėty kalbėti gana sąlyginai). Rašytojo tikslas išlieka tas pats: parodyti idealiai taurius žmones ir tuo pačiu žiūrovo širdyje sukelti pasigėrėjimo jausmą. Taigi Kornelio teatras tiek rašytojo jaunystėje, tiek senatvėje buvo ir išliko gilaus žmogiškumo teatru.

Peržvelgus Rasino ir Kornelio pjeses, galima konstatuoti, kad jose yra daug panašumo, gal netgi daugiau, negu skirtumų. Tą panašumą apsprendžia, be abejo, laiko dvasia.

Nors Rasinas savo pjesę pavadino tragediją, o Kornelis — herojiškąja komedija, jos yra panašios, ir vienas ar kitas pavadinimas joms tinka tik šąlyginai. Pasirenkant žanrinj apibūdinimą, rašytojams, matyt, didžiausios reikšmės turėjo pjesių nuotaika: tragiški jausmai (rasiniškasis tragiškos būsenos supratimas, kai aistros tampa nepavaldžios herojui arba beveik nesuvaldomos) ir herojiškasis patetiškumas (labai artimas korneliškajam tragiškos būsenos supratimui, kai didelių parstangų ir atsisakymo kaina pasišvenčiama kilniems dalykams). Rasino teatras sukelia žiūrovuose gailestingumo ir užuojautos jausmus, Kornelio — pasigėrėjimo jausmus.
Rasino „Berenikė“ savo siūžetu, herojų charakteriais labai primena Kornelio pjesės: joje, kaip ir korneliškose pjesėse, sugreținamas jausmas ir pareiga (tas pats pasakytina ir apie „Titą ir Berenikę“). Tiek vieno, tiek kito dramaturgo pjesė moko kilnios pasišventimo pareigos. Rasinas ir Kornelis kiek skirtingai parodė herojų santykį su savo likimu, su pareiga, su savo ateitimi. Rasino herojai, priimdami lemtį arba vykdydami savo pareigą, mato priešiškumą žmogui, priima viską su kilnaus liūdesio ar išdžiaus nusivylimo niuansu, o Kornelio herojai, priimdami lemtį ar vykdydami savo pareigą, protu stengiasi virš to pakilti, vyksta savotiškas ir paradoksalus priešiškumo žmogui nugalėjimas, jisąamonintinėnišvengiamybę, todėl herojai viską priima taip, lyg jie patys triumfuotų, su pasidžiavimo niuansu. Neabejotinai Rasino herojai pergyvena didesnę jausmu skalę, Kornelio herojai turi didesnį mąstymo ir analizės (savianalizės) diazónia. Skiriasi Rasino ir Kornelio pjesių kompozicinės vypatybės. Pirmojo tragedijos — paprastesnės savo intriga, mažiau jose svarbiausių veikėjų, mažiau išorinių dramatinių peripetijų, daug vidinių pergyvenimų. „Berenikė“ — pati paprasčiausia iš visų Rasino pjesių. Kornelio pjesių intriga sudėtingesnė, daugiau veikiančių asmeny; „Titas ir Berenikė“ gali būti grynai korneliškoš struktūros pavyzdys.

Politinė abiejų pjesių prasmė beveik ta pati. Abu autoriai vienodai kalba abie būtinybę nusilenkti valstybiniams interesams, apie neabejotinį visuomeninio gėrio primatą atskiro individo atžvilgiu. Abu autoriai nurodo maždaug vienodas valdovo pareigas — būdamas visagalintis, jis ta teise privalo naudotis tik veikdamas visuomenės interesų labui. Pjesių parašymo epochoje, kai absoliutizmąs Prancūzijoje buvo susiformaveš, šios mintys turėjo abstraktų, kritiškai pamokomą ir švietėjiškai didaktišką characterį.

Nors XVII a. pabaigos žiūrovas Kornelį priėmė šaltai, o Rasino pjesę entuziastingai, vis dėlto negalima būtų tvirtinti, kad vienas stokoja meniškumo, o kitas perdėm genialus. Visiškai galima sutikti su A. Adamo nuomone, kad ir paskutinio periodo Kornelio pjesėse gausu nuostabių scenų. Pasiekė senybo amžiaus, Kornelis „istorijoje, politikoje ir moralėje matė didelę ir patrauklią sritį, kurioje daug ko galima pasimokyti; jis kvietė publiką prie labai gryno ir labai didelio proto malonumo“ 41. Kornelis liko gilus analitikas logikos ir proto sferoje. Rasinas, prisitaikęs prie naujo žiūrovų skonio, mokėdamas juos pravirkdyti, liko nepralenkiamu jausmu analitiku. Tačiau tai buvo tik skirtingi keliai toms pačioms problemoms spręsti, todėl dramaturgų nereikėtų priešpastatyti.

1970, lapkritis

<footnote n="41">41 A. A.adan, Histoire de la littérature française au XVII siècle, t. IV, p. 254.</footnote>
ИДЕЙНЫЕ И КОМПОЗИЦИОННЫЕ ОСОБЕННОСТИ КЛАССИЦИСТИЧЕСКИХ ПЬЕС РАСИНА «БЕРЕНИКА» И КОРНЕЛЯ «ТИТ И БЕРЕНИКА»

Маргарита РАЗУМОВСКАЯ, Гвидонас БАРТКУС

Резюме

Проблема сравнения двух великих французских писателей и драматургов — Корнеля и Расина — возникает уже в XVII веке. В 1670 году оба писателя пишут пьесу на один и тот же сюжет — о любви Тита и Береники. В критической литературе сравнительно очень мало исследований по этим пьесам, хотя в них очень ярко выявляется творческая манера каждого из писателей. Авторы этой статьи поставили перед собой задачу: выяснить, как на основе понимания трагистического каждый из драматургов создает характеры; проанализировать политическую проблематику двух драматических произведений; показать, как объясняется идейное содержание пьес спустя 300 лет после их постановки.

Трагедия Расина «Береника» была поставлена чуть раньше героической комедии «Тит и Береника» Корнеля. Трагистическое в пьесах Расина возникает тогда, когда герой не в состоянии владеть собой, когда он отдается во власть слепого, эгоистической страсти, ведущей его к гибели. Инача трагистское у Расина вызывается стечением не-благоприятных внешних обстоятельств. В. «Беренике» причина трагедии заключается не в героях, а в той их жертве, которую они приносят ради блага и покоя Рима. Политический смысл трагедии заключается в мере понимания героеми своего государственного назначения, в том, наколько соблюдение государственных законов становится для них нравственным долгом. Отказ героев от личного счастья является нравственным поучением. С точки зрения композиционной структуры пьесы трагедия Расина чрезвычайно проста: внешнего действия почти нет, в ней изображаются лишь душевые переживания героев. Для того, чтобы придать простому сюжету трагедийный характер, Расин использовал разные средства: решение героем растрачивается с возлюбленной принимается заранее, этим создается драматическое напряжение; стремление к обсолютной одноплановости действия; психологическое правоподобие эмоциональной жизни героев и т. д. Создавая свою трагедию, Расин придерживался всех правил классицистической трагедии, считая, что театр не только разрешение, но и «школа добродетели».

Корнель также считал, что следует писать по правилам драматического искусства, не упуская из виду, что оно должно быть благородным. Для своих пьес Корнель обычно выбирал героев, которые
могли бы вызвать чувство восхищения у зрителей своей жертвой ради
великих идей. Трагическое Корнель понимает как акт воли, который
требует чрезвычайных усилий для победы над собой ради величествен-
ного. Тит и Береника достигают наибольшего уровня благородства по-
тому, что руководствуются понятием общественного блага и побужде-
нием негоистической любви. Суть политических проблем в пьесе тако-
ва: монарх ответствен за свои поступки, каждый политический акт
должен следовать после безупречного в моральном понятии решения.
По композиционной структуре «Тит и Береника» напоминает другие
пьесы Корнеля: в центре пьесы четыре героя, которые решают одну
проблему. Развязка пьесы следует после решительного вмешательства
одного из героев.

Пьесы Расина и Корнеля во многом очень схожи: в обоих показаны
нравственные примеры самопожертвования, политические проблемы
в них решаются почти идентично. Таким образом, проблема Расина
и Корнеля должна заключаться не в противопоставлении, а в сопостав-
лении их, ибо они оба — писатели одного века и к тем же самым проб-
лемам один идет через анализ ума, другой — через анализ сердца.

## LE CARACTÈRE D'IDEES ET DE COMPOSITION
DES PIÈCES CLASSIQUES DE RACINE
„BÈRÈNICE“ ET DE CORNEILLE „TITE ET BÈRÈNICE“

Margarita RAZOUMOVSKAYA, Gvidonas BARTKUS

### Résumé

Les auteurs de cet article avaient pour but de mettre en relief les con-
cidérations de Racine et de Corneille concernant la notion du tragique, de
reveler la pensée tragique dans ses deux pièces et d'en analyser la struc-
ture. Les résultats de l'analyse permettent de faire la conclusion qu'il y a,
dans ces deux pièces, beaucoup de choses qui ressemblent, non seulement
le sujet. D'abord, la morale en est la même: les auteurs classiques prè-
chent le renoncement du bonheur personnel pour la raison d'État, le sou-
verain est responsable de son choix d'agir. Les procédés artistiques de
deux auteurs dramatiques diffèrent mais pas à tel point que l'opposition
de ces deux classiques seit justifiable.