SARLIO BODLERO KELIAS Į LIETUVIŲ LITERATŪRĄ

Vytautas KUBILIUS

1.

Kiekvienai literatūrai reikšminga pažintis su Sarliu Bodleru, nu-
teistu dar 1857 m. Paryžiaus kriminalinio teismo už „grubų ir dorybę įžei-
džiantį realizma“<fnref n="1" />. Jau ištisą šimtmetį jis slankioja po pasaulį ir padeginėja
Bikfordo virvutes. Visur jo šešėlis veda su savimi antitradicionalistis ir
maištininkus „(Yra maištaujantys poetai ir poetai, sukurti disciplinai<fnref n="2" />).“
Visur „Piktybės gėlės“<fnref n="3" />, vienintelis jo eilėraščių rinkinys, užgozia širdingą
plepumą ir skiepia sukrečiančio lyrizmo galybę, trykštančią iš tragiško
santykiu su būtimi („O skausme, o skausme! Laikas ryja gyvenimą“).

S. Bodleras pirmasis suteikė balsą suskaldytai žmogaus sąmonei („Du
žmonės beoilos gincijosi manyje“), kuri su baisiu nerimu ieškojo savo
vietos susvetimėjusiame pasaulyje, neapkėsdata gyvenamojo laiko ir pati
saves. Tradicines temas ir vaizdos poetas perkėl į egzistencinės proble-
matikos planą, nes menas, jo supratimu, kuriamas nu vardan moko, o tam,
kad būtų išreikš visuomeninis ir moralinis solidarums su žmogas li-
kuim. Jis sukūrė visiškai najau lyrikos stilių, jungiantį konkretumą ir sim-
boliką, intymių šilumą ir kontempliaciją, rimtumą ir skeptišką kartėlį, gilią
mintį ir nepaprastai intensyvų vidinį judesį, formos discipliną ir sponta-
nišką vaizdo netikėtumą (menas, anot poeto, visų pirma turi nustebinti).
Daugiabalsė S. Bodlero lyrika tapo savotišku prototipu visoms XIX a.
pabaigos ir XX a. pradžios poetinėms mokykloms, kurių veikėjai ją arba
ištisai savinosi, arba ją ją apeliavo. „Vadinti juos visus „dekadentais“—
rašė akademikas N. Konradas,— tai reiškia apsiriboti visiems prieinamu,
pigiu ir iš tiesų miesčionišku apibrėžimu: žmonės, besižavį Bodleru, dažnai
piktai grūmėsi būtent su miesčioniškumu“<fnref n="4" />.

1886 m. S. Bodlero vardas įrašomas į prancūzų simbolistų manifestą.
1891 m. Vokietijoja St. Georgo spausdina o vertimus, kuriuos neoromanti-
kai priema kaip žygio vėliavą. 1894 m. Varšuvoje išeina lenkiškai „Pik-
tybės gėlės“, o jų autorius atsistoja kaip mokytojas viso „Młoda Polska“

<footnote n="1">¹ Tik 1946 m., (prancūzų komunistams reikalaujant, buvo naipantikas šis gėdingas teismo nuosprendis. (Раткаяя литературная энциклопедия, т. І, М., 1962 р., p. 663).</footnote>

<footnote n="2">² Ш. Бодлер. Мое обозначенное сердце. Перевод Эллис. М., 1907, p. 13.</footnote>

<footnote n="3">³ Lietuvio kritinėje literatūroje „Les fleurs du mal“ verčiama kažkodėl „Piktybės gėlėmis“, o ne „Blogio gėlėmis“.</footnote>

<footnote n="4">⁴ Н. К., От редакции — Кн.: Литературные памятники, Ш. Бодлер, Цветы зла, М., 1970, p. 6.</footnote>
judėjimo priekyje. 1895 m. pasirodo S. Bodlero eilėraščių knyga rusiškai.
„O mielas pasaui, štai Bodleras, štai Verlenas.”45 — džiaugėsi V. Briu-
sovas viame eilėraštyje. Kaip nauos literatūrinės epochos pranašas eis
sutinkamas vengrų, čekų, estų ir latvių poetų. „Tai iš jo išėjo visa da-
bartinė literatūros generacija,”66 — rašė E. Verharnas XX a. pradžioje.

2.

Ilga ir sunki buvo S. Bodlero kelionė į Lietuvą. Lietuvii literatūra XX a.
pradžioje bijojo atsitraukti nuo kaimo gryčios ir liaudios dinai — išver-
mingų savo gyvybės šakny. Kada kaimynystėje pasirodies piurių suta-
rinto pasauliavaidzio ir literatūrinio glotsumo sprogdintojas (1908 m.
Maskavo išėjo ketvirtas visai naujas „Piktybės gėlų" vertimas), lietuvii
literatai susiginėj — išsileisti įj ar nejsileisti į Lietuvą. Dauguma nubal-
savo, kad „vargo kraštui" nereikalingas „supuves dekadentas".

S. Ciurlionienė nežiano 1910 metais ironiškai nusistebėjo, kad lietuvii inteli-
gentų visiškai nežino S. Bodlero vardo?7 O kuo jis bus naudingas lietuvii
visuomenei? Ar padės jai išlikti? Ar sumažins pasaulio blogi į sklaudas?
Staipai užklausė G. Petkevičaitė-Bitė, visuomeninė literatūros sąžinė, ir pati
atsake: „Iš prigimties ir istorijos atžvilgio — taí vis tiek — ką panorėjus
piety šalies augmenius müsų miškuose auginti“8. Jai pritarė A. Jakštas,
piktai subardamas naujųjų meno krypčių šalininkę iš klerikalizmo saky-
los, kad „į vadovus müsų inteligentijai perša Nitše (Nietzsche) ir Bodlera
(Baudelaire), ir Kristaus vardo ne sykį nemini“9. Ką gali duoti lietuvii
literatūrai modernizmas, — stebėjosi Maironis, — tebūdamas „psichiška liga,
iškrypimas, paneigimas sveiko proto“10. Jei rašytojas turi bent šiek tiek
idealizmo, jis nepasirinks savo kelrodo žvaigžė S. Bodlero, nes pasta-
rasis „su cīnizmu ir pasigėrėjimu piešia (...) biauriausius ištvirkimo ir
puolimo paveikslus“11.

Moralizacijos užtvarą, pastatytą auklėjančios ir kovojančios literatū-
ros, S. Bodleras, nusiminęs ir įtūžęs mirties šauklys, perėjo tik pirmojo
pasaulinio karo sukretinę. Jis tebedėvėjo tą kąля „dekadentizmo pradinin-
ko" kepuro, bet jo „Piktybės gėlės" jau apibūdinamos kaip „originalia-

<footnote n="5">5 В. Брюсова. Полное собрание сочинений и переводов, І, С. Петербург, 1913, p. 55.</footnote>

<footnote n="6">6 Cit. pag. Ch. de Sugar. Baudelaire and R. M. Rilke. Paris, 1954, p. 16.</footnote>

<footnote n="7">7 Europos literatūros tyrinėtojas E. Auerbachas sakos: „Bodlero įtakos pėsakais gali būti atsekami Zido, Prusto, Džoiso, Tomo Mano, kaip ir Rembo, Malarme, Rilkės ir Elioto kuryoje" (E. Auerbach. The Aesthetic Dignity of the Fleurs du pain). — Kne: Baudelaire, A. Collection of Critical Essays. Ed. by H. Peyre, Prentice-Hall, 1962, p. 168).</footnote>

<footnote n="7">7 S. Ciurlionienė (Kymantaitė), „Lietuvoje", V., 1910, p. 14.</footnote>

<footnote n="8">8 G. P. Sofijos Ciurlianienės (Kymantaitės) „Lietuvoje" kritika. „Lietuvos žinios", 1911, Nr. 11.</footnote>

<footnote n="9">9 A. J. Jakštas, Mūsų naujoji prozos literatūra (1904—1923), K., 1923, p. 8.</footnote>

<footnote n="10">10 Maironis, Raštai, V., K., 1926, p. 99.</footnote>

<footnote n="11">11 Ten pat, p. 98.</footnote>
sias pasolinės lyrikos kūrīnys"<fnref n="12" />. Jis tebegarsėjo kaip nelaimingas gir-
toklis, siūlęs „būti amžinai girtam"<fnref n="13" />, bet jo lyrikoje jau įžiūrėtas „da-
barties müs kultūros komplikuotumas ir ligustumas"<fnref n="14" />. Pirmąsyk je ei-
lėraščiai buvo įprasminti kaip „poietiškas atspindys gyvenimo krizio,
suomenės negalavimų, tradicinės ideologijos susibankrūtijimo"<fnref n="15" />. Pasmerk-
tasis prancūzy poetas pagaliau sulauko pilietinių teisį ir Lietuvoje. Pro-
fesioras V. Dubo, kandašas erudito ir laisvamanto, speckuras išpopularinio
„Piktybės gėlės" jaunų literatų auditorijoje<fnref n="16" />. „Sių paskaitų klausiau ne
tik aš— ir mano draugą Leoną Skabeiką, ir kitus jaunus poetus labai prie
domo Bodlero demonizmas, keistas charakteris, je visokie išsišokimai prieš
„visuomenė“,— prisimaen A. Venclova 1926 m. rudens semestrą Kauno
 universitėse.— Dubas aiškis Bodlerą kalbėjo su tikru įkvėpimu, ir buvo aiš-
ku, kad jis pats tiesiog įsimyliėjės „Piktybės gėlių“ autorių. Jis skaitė mums
prancūziškai ir čia pat vertė dešimtis nuostabių kūrinių — „Balkoną“ ir
„Dvėselieną“, „Paryžiaus paveikslus ir daugelį „Pasmerktųjų eilėraščių“,
u kuriuos poetas savo metu buvo patrauktas į teismą"<fnref n="17" />.

Į laikraščius ir žurnalus pasipylė S. Bodlero eilėraščių vertimai. Tai
buvo narsus ir rizikingas lietuvių poetikos išbandymas. Kaip perduoti per
kelias strofas tekančios vienintelės fražės audringą siūbavimą ir klasikinį
griežtumą? Ar įmanoma lietuviškai atkurti sonetą — rafinuotą kelių šimt-
mečių poetinės kultūros gėlė? Kas išdrįj jaukiamie folklorinių vaizdžių
darželjelye palyginti mylimiąjų su dvėseliena, kurią ėda kirmainai? Kaip pa-
siekti lietuviško vaizdo ramioje slinktyje stulbinančio netikėtumo („Tavo
triumfuojanti krūtinė yra graži spinta“<fnref n="18" />) ir smogiančios lyrinės ekspans-
jos („Tavo ekspurias švėliau manyje kaip monstrancija“<fnref n="19" />).

Pirmieji vertimai — empirinės žodžių kopijos, sustatytos apirusias
strofas be jokių rimų. M. Gustaitis ištikimai seka paskui autorių iš eilutų
i eilutė, šokėnėja įo perkėlimų laiptais, pažodžiui atkartoja į sudėtingas
metaforas²⁰, bet sulamod sakinį, išardo ritmiką, paverčia vaizdą sąvokų
skeletu be jokios kibirkšties. „Kuomet lietus, ištiesęs ilgus kaspusinų
galo, / Tarytum klesčia tyrų tuštumos angas, / Ir kad vorų niekinygų nebyli
tauteł /Ateina aust tinklų ir dugno müsų smegenų"²¹. S. Kapnys, atsi-

<footnote n="12">¹² K. Korsakas, Naujosios literatūros kryptys. — Kultūra, 1926, Nr. 4, p. 218.</footnote>

<footnote n="13">¹³ Mairinis, Rštai, V., p. 98.</footnote>

<footnote n="14">¹⁴ J. Keliuotis, Katalykibės atgijimas moderninėje prancūzy literatūroje. „Nau-
ji Joji romuva“, 1931, Nr. 33.</footnote>

<footnote n="15">¹⁵ V. Dubas, Prancūži literatūros istorija, II, K., p. 141.</footnote>

<footnote n="16">¹⁶ V. Dubo speckuras — ištisa monografija — yra išliškės (LKJ BR F 457).</footnote>

<footnote n="17">¹⁷ A. Venclova, Jaunystės atradimas, V., 1966, p. 57.</footnote>

<footnote n="18">¹⁸ Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, Paris, 1936, p. 62.</footnote>

<footnote n="19">¹⁹ Ten pat, p. 57.</footnote>

<footnote n="10">¹⁰ Tačiau „ennui“ (nubodulys) ir „angoisse“ (nerimas) M. Gustaitis verčia tuo pa-
ciu žodžiu — ilgesys.</footnote>

<footnote n="11">¹¹ M. Gustaitis, Sielos akordai, Jaroslavlis, 1917, p. 28.</footnote>
rinkęs verstę pagrindinius „Piktybės gelių" eilėraščius<fnref n="22" />, taipogi slenkla vienos elūtės vaga, nesidairydamas aplinkui, įskiaubės į vieno vaizdo atkarpą, kurią tiksliai perkelia. Tik jis bijo leistis su vieno sakinio grįūtimi per visą eilėraštį, o atsargiai ją sustabdo ir išskaido. Prozininko ranos paliesta frazė gula laisvai ir natūraliai („Apzulintose kėdėse, išblyškusios ir senos, / Nuteptais antakiai, fatališkom, lipšniom akim, / Sušėdusios grožėjosi pamirštos kurtizanės...<fnref n="23" />), bet nebeturi srauto energetijos ir išsišakojusio palukimo, kaip kalnų upė. Ji pasineša į ramų atpakojimo, tačiau, prisirankiojusi parazitinių žodelių, reikalingų rimas (soneto rimavimas Lietuvoje radikaliai suprastinamas), sudrimba neišraščiai strofoje įtampos lanko. „Kai tavo džiaugsmas matomas visiems, žinok, / Ir mano skausmas taip nepaslėptas nė kiek"<fnref n="24" />. Pažodiškumas užlyginina moralinės introspekcijos ir filosofinio susimąstymo linijas, sopulingai atviras S. Bodlero lyrikoje. „Sau rinks po budelio — Smaguom botagu / Graužimą sąžinės linksmybėje vergų"<fnref n="25" />.

Pažodinis kopijavimas kopirtai firmuosius „Piktybės gelių" vertimus. Nebeliko jokio simbolinio plano, kai V. Katilius tik perfografovai iš arti originalo sąvokas ir vaizdus („Ir štai, ir pieliačiu aš tą idėjų rudenį / Karštai aš stvėriaus už grėbli ir kastuvo"<fnref n="26" />). Iširo giluminiai žodžių ryšiai, kai V. Milūnas tik perrėse per kalkė pranciūžiškus išsireiškimus (visa žiema = tout l'hiver; darbai kieti = labeur dur und forcé; skaistume mūsų varų trumpų<fnref n="27" /> clartė de nos étés dur courts). Pirmieji vertimai neturėjo pulsuojančios intonacijos, kuri pakeltų ir neštų suverstus vaizdus, o „užmuštą eilėraščio intonacija — tai užmuštą poezija"<fnref n="28" />.

Niūriai sielvartinga ir tragiškai sarkastiška S. Bodlero lyrikos melodijsa „prasimelkia kaip angliška migla" ir lieka „neprieinama kaip marmuras", pasak G. Flobero<fnref n="29" />. Pirmąsqyk lietuviškai ji pasigirdio A. Churgino vertime. Tai vidinio sukrėtimo intonacija, pilna skaudžios rimties, užliejančio atvirumo, tekanti iš pradžios lėtai, o paskui tarytum kirvio dužiais

<footnote n="22">²² Semper Eadem. „Iliustruota Lietuvą", 1927, Nr. 36; Spleen. „Kultūra", 1927, Nr. 4; Susikaupimas. „Ten pat; Lošimas. „Kultūra", 1928, Nr. 2; Varguoliu mirtis. „Lietuvos žinios", 1929 vasario 9; Aklijė. „Lietuvos žinios", 1929 kovo 5.</footnote>

<footnote n="23">²³ Ch. Baudelaire, Lošimas „Kultūra", 1928, Nr. 2, p. 73.</footnote>

<footnote n="24">²⁴ Ten pat.</footnote>

<footnote n="25">²⁵ Ch. Baudelaire, Susikaupimas. „Kultūra", 1927, Nr. 4, p. 222.</footnote>

<footnote>Originalio elūtės:</footnote>

<footnote>Sous le fouet du Plaisir, ce bourreau sans merci.</footnote>

<footnote>Va cueillir des rewords dans la fête servile...</footnote>

<footnote>(Ch. Baudelaire, les fleurs du mal, p. 180).</footnote>

<footnote n="26">²⁶ Ch. Baudelaire, Priešas. „Piūvis", 1931, Nr. 3.</footnote>

<footnote>Originalas skamba šitai:p</footnote>

<footnote>Voilà que j'ai touché l'automne des idées,</footnote>

<footnote>Et qu'il faut employer la pelle et les rateaux...</footnote>

<footnote>(Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 24).</footnote>

<footnote n="27">²⁷ Ch. Baudelaire, Rudens daina. „Naujoji romuva", 1936, Nr. 47.</footnote>

<footnote n="28">²⁸ Є. Текінд, Поэзия и перевод, М.-Л., 1963, p. 279.</footnote>

<footnote n="29">²⁹ M. A. Ruff, Baudelaire, Warszawa, 1967, p. 258.</footnote>
trankanti savo priebalsinėmis aliteracijomis (kr, tr, kd, gr), impulsyviai iširpdanti aplinkos daiktus į žmogiškos egzistencijos lemtingąsias reikšmes.

Tuoš pasinėrsime į tamsumas ledingas;
Sudiev, kaitrijoi saule, vasarų trumpų!
Aš jau girdžiu, kaip malkos dūžiais gedulingais
Nukrinta trenkdamos į grindinį kiemų.
Tuoš įpusės žiema many: drugys, rūstybė.
Ir neapykančia ir darbas atkaklus;
Ir tartum saulė savo šiaurinėje tamsybėj,
Mano širdis šalta, rausva skeveldra bus...
Drebėdamas klausaus, kaip rąstas rąstą daužo
Lyg aidas ešafoto, kalamo kurčiai...
Mano dvasia dabar — kaip bokštas, kurį daužo
Be verstogės trenksmais įkryšs mūrdaužiai.
Tie monotoniški garsai mane liūliuoja,
Ir, rodos, kažkur grabą kala skubinai...
Kam? ... Vakar buvo vasara; bet štai ruduo jau!
Ir lyg kelionė skamba trenksmo slėpiniai<fnref n="30" />.

L. Svedas, jaunas poetas, perėjęs vėliau į lenkų literatūrą, pagavo krintančią bodleriškos eilutės tonaciją, be melancholiškų atodųsių, sklidiną geliančio nebūties aiškumo. Nukėlęs priešėdėlius, pažymimuosius žodžius ir palyginimus į sakinio galą, jis išgavo sulėtintą slinktį, skambančią žemu, graudoko iškilmingumo tembru.

Norėdami linksmai praleisti laiką, laivo žmonės
prigaudo albatrosų, jūros paukščių didelių,
kurie plasnoja apie stiebus, kaip draugai ilgos kelionės,
ir seka laivą slystantį sūriu vandens keliu.
Ziūrėkite: ant denio stovi paukštis nugalėtas,
tasai karalius toks susmukęs, toks bailus,
baltuosius džiugesio sparnus nuvargusiai, iš lėto
nuleidžia šonuose kaip didelius irklus<fnref n="31" />.

T. Venclova pajuto aštriaabriauniame „Piktybės gėlių“ vaizde haliucincijos mirgėjimą, kai viskas sūbuoja ant tikrumo-netikrumo ribos, kai visa „materijo“ kraštutinai ištempiama ant ilgesio ir sudužimo taškų. Jis g ragžiai suvaldė nervingai besiblaškančias asociacijas, tulžingą frazės aštrumą ir filosofiškai nuspalvintą žodžių žaismą („Ištroškę paskandintį /Beri-

<footnote n="30">³⁰ Ch. Baudelaire, Rudens giesmė. „Vairas“, 1984, Nr. 1.</footnote>

<footnote n="31">³¹ Ch. Baudelaire, Albatrosas. „Naujoji romuva“, 1940, Nr. 14.</footnote>

<footnote>Pirmojoje šio eilėrašcio strofoje vertėjas apėjo fundamentinę S. Bodiero poetikos kategoriją „les gouffres amers“ (sūrios bedugnės), išversdamas „sūriu vandens keliu“.</footnote>
bj ilgesj ribotuošs vandenušs 324« „Berçant notre infini sur le fini des mers“). Tai kultûringas vertêjo profesionalo darbas, atliktas iš tam tikros vidinio atsiribojimo distancijoj, kurios nesiviučia poeto bendraminčių vokiečio St. Georgijos ar lenko A. Langës vertuose.

Naujuose A. Churgino veršimuose giluminę bodleriško žodžio ekspansiją prigesina retorikė. Tokia/rya bêglaus išskaičiavimo sintaksë („Ir aš tai gličią rūpužę, tai slieką...“³³). Tokie yra daugiakalbiai antikinien manėmos įvaidzdžiai — by rūstaus lakoniškumo („Greičiau tolyn, paskui dieis dievaitė, / Kol neatvėso dar įkaitė“³⁴). Blogiausia, kai vertėjas kartaus pradėta originalo vaizdus atpasakoti, komentotuti, papildyti, savai p interpretoti. „Fantastiškoje graviūroje S. Bodleras piešia viduramžišką mirties simbolį — vaiduokliškas apokalipsinis kuinas, ant jo griaučiai su šiūr-pia diadema, kuri groteskiškai įstatyka kaktos. Vertime nebėra šito trādicinio mirties portrotė: „Antai katup vauduoklis groja proša šito, / Ir puošia galvą jam vainikas negrabus, / Tarytup atneštas iš kokio maskarado“³⁵. Eilėraščio pabaigoje poetas kalba apie „bevardes minias, kurias trypia arklys“, bet ne apie griaučius (nes griaučiai — tai pati mirtis), apie „senosios ir naujosios istorijos tautas“, kurios „ilsisi baltos ir blyškios saušės lves“, o ne apie raitelio aiškiaregystę. „Jo rankoj švystelėjo kardas, kaip ugnis, / ir per grabų bevardžių kalnus lekia jis, / Valdingai žvelgimas į griaučius, kurie mėtos, / Kurias visur aplinkui lygumos nusėtos, / Ir mato atšvaistėje saulių rūškanų / Visų tautų likimą ligi šių dienuy“³⁶.

Sunkin suprasti, kodėl eilėraštyje „Keliautojai“ vertėjas staiga užmigdo amžiną klajnų ir svajotoją, kai nieko panašos negalėjo atsitikti („Ir by beinkšty pagalvių tikras žemės rojus / Atsiveria staiga — ir jis užmiega tuoj“³⁷). Sunku pateisinti, kai vientido kūrinio fragmentai (iš „Kelionės“,

Mais je poursuis en vain le Dieu qui se retire;

L'irréstible Nuit établit son empire...

(Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 167).

Ir velti vejuosi Dievą, kuris traukiasi,

Nenugalima Naktis įkuria savo viešpatiją.

³⁸ S. Bodleras, Kelionės.—Poezijos pavasaris, V., 1971, p. 161.

³⁹ S. Bodleras, Romantiškas saulėlydis.—„Pergalė“, 1971, Nr. 4, p. 87.

40 Originali eulėtus:

Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 79).

41 S. Bodleras, Keliautojai.—„Pergalė“, 1971, Nr. 4, p. 89.

42 Sių eilučių originalas:
* Le cavaller promène un sabre qui flamboie
* Sur les foules sans nom que sa monture broie,
* Et parcourt, comme un prince inspectant sa maison,
* Le cimetière immense et froid sans horizon,
* Les gènes, aux lueurs d'un soleil blanc et terne,
* Les peuples de l'histoire ancienne et moderne.
(Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 79)

43 S. Bodleras, Keliautojai.—„Pergalė“, 1971, Nr. 4, p. 89.

44 Originalas taip skamb:
Son oeil ensoelè découvre une Capoue
Partout où la chandelle illumine un taudis.
(Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 159)

45 Son oeil ensoelè découvre une Capoue
Partout où la chandelle illumine un taudis.
(Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 159)
„Litanija šėtonui“) skelbiami kaip atskiri kūriniai („Keleiviai“, „Maldą“38).

Lietuviškos periodikos jūroje pasėta maždaug 20 S. Bodlero eiliuotų kūrinіų kaip keloliaka eilėraščių proza³⁹. Mažytis „Piktybės gėlių“ gabalėlis. Iš tūk tip penketaą – šešėtą būtą galima įtraukti į lietuviškąją S. Bodlero knygą, nugramdžius nuo jų blizgantį dažą⁴⁰, tradicinius poetizmus⁴¹ ir reторicą. Vos ketvertą kūrinį išsivertern (per neapsižiūrėjimą) pakartotinai, kai į rusų ir lenkų kalbas kiekvienas „Piktybės gėlių“ eilėraštis buvo verstas po 4–6–10 kartų⁴².

Ilga S. Bodlero kelionė į Lietuvą, trukusi pusšimtį metų, pasibaigė kukliu balansu.

3.

Neprasiveržęs į plačiąją visuomenę per vertimus, S. Bodleras pasiliko kūtūrinėje aplinkoje kaip literatūrinis mitas ir funkcionuojanti estetinė norma. O kūtūrinė aplinka bombarduoja savo impulsais kiekvieną naujai gimstantį kūrinį. Ji sugestionuoja lektūrą, kuri duoda kūrėjui literatūrinio darbo „gramatiką“ ir nubrėžia galimų formų kontūrus. Tad S. Bodlero pėdsakų galėtumėm aptikti, atidžiau pasidairę, įvairiuose müsų literatūros kelio vingiuose.

Kai filme „Salomėja Nėris“ (1971 m.). J. Grušas ėmė kalbėti apie poeto pasaukimą, su prisiminė S. Bodlero albatrosą – žemėje kliuo do vaikšėioti milžino sparnai ir tik aukštybės ir karalius. Rašydamas dramą „Meilė, džiazas ir velnias“, J. Grušas turėjo prieš akis kitą eilėraštį „Svyturiai“, su keistai apšviestas žmonių veidais ir amžiai rauda

T. Venclova šias elutes taip išvertė:

Ir net žvakigalis, nutvieskęs skurėdų urvą,

Sušvinta sąmonėj, lyg Rojaus žiburys.

(S. Bodleras, Kelionė. – Poezijos pavasaris, V., 1971, p. 164).

³⁸ A. Churgino poetinių vertimų rinkinyje „Iš Vakary poezijos“ (1957) S. Bodlero kūrinijų fragmentiniai pateikiami su vertėjo antraštė kaip savarankški dalykai – „Kelionė į nežinį“ („Kelionės“ finalas) ir „Rudens giesmė“ (tik pirimo dalis).

³⁹ Baudelaire, Gyvybė. Vertė. L. Rūtelionis. „„Jaunimas“, 1928, Nr. 5; to paties kūrinį antras vertimas „Gyvenimo viltis“. Vertė J. Kedys, „Rytas“, 1928 rugėsio 27; Mažos poemos prozoje. Vertė K. Papečkys. „Naujoji romuva“, 1938, Nr. 40; Eilėraščiai proza, Vertė V. Nastopkiene. „„Pergalė“, 1971, Nr. 4.

⁴⁰ T. Venclova apnuogintą ir kietą originalie piešinį („Nous avons vu des astres / Et des flots; nous avons vu des sables aussi“) papildo stilizine ornamentika: „Laivus lingavo bangos, / Ant smėlio suposi pajuodusi delčia“.

⁴¹ K. A. Churginas nepaprastaus drąsų ir ekspansyvų vaizdą „Comme une explosion nous lančant son bonjour“ (Kaip sprogimą siydsrama mums savo sveikinimą) šitaip išlyginą: „Kai ji žeria / Man savo skaistį ryto migloje“.

⁴² Zr. Ш. Бодлер, Цветы зла, М., 1970, p. 460–466, M. Jastrun, Charles Baudelaire. – Kn.: Ch. Baudelaire, Kwiaty zła, Warszawa, 1970, p. 20–21.
kaip „vieną iš įkvėpimą maitinančių... šaltinių“ 43. Tai rodo, kokie patvarūs lektūros įspūdžiai – vienas iš kūrybinės sąmonės mechanizmy.

Dabar sunko nustatyta, kiek tokiu pavizaijus S. Bodleras atliko į mūsų kūrėjų sąmones<fnref n="44" />. Literatūrinėse grupuotėse jis, kaip R. M. Rilkė ar J. Tuvimas, buvo žinomas tik iš originalo. Mažo valstybės literatai turėjo mokečių, po kelias svetimas kalbas, idant „neatsilikyų nuo Vakatėjo monos“, į kurią po pirmojo pasaulinio karo buvo orientuotas Lietuvos kulturinis gyvenimas. Paryžius tebedavė toną (łyabia silpstantį) „įstoje į Kauno universitetą, rinkdavosi prancųjų kalbą kaip salutinę specialybę“ 45. Juos pirmiausia ir paliėtė S. Bodlero lyrika.

Svajingą ir naivą iaujo žmogaus lyriką „Piktybės gėlės“ sudrumštė visų pirma konvulsiškų aistrų, „pritonu“, prostitučių motyvias („Konvulsijose degė mano smilkiniai. / O priemiesčių pritonuosus raudoni dūmų...“ 46). Giedrą kaimo peizažą jos išrašė niūraus ir fantastinė suetumio miesto spalvomis („Vidurnaktį / Po tamsią miesto aikštę / Giltinė, nužengusi nuo kryžiaus, / Vaikšto“ 47). A. Venclovos ir L. Skabейkos akyse „Piktybės gėlių“ autorius stovėjo ne ligūsto sugniužėlio ir dekadeto pozoje, o didvyriškoje konflikto su savo visuomene situacijoje, triuškindamas moralinį rigorizmą<fnref n="48" />.

Grožis, pasak Bodlero, tai gėrio ir blogio koegzistencija, o ne moraliniai pamokymai, kurie tik „sumenkina poetinę galią“ 49. Vienaė ilėraštyje jis sakė: „Ar ateini tu iš gilaus dangas, ar pakyli iš bedugnės, / O Groži? tavo živilgsnies, pragariškas ir dieviškas...“<fnref n="50" /> Jis sugrovės susvasinto, virš savo prigimties pakylančio, į aukštą idealą besiveržiančio žmogaus modelį, viešpatavusį klasikų bei romantikų lyrikoje. „Kiekvieno

<footnote n="43">43 Zr. A. Masionis, Dvi valandos su kūrėju. „Literatūra ir menas“, 1971 lapkričio 27.</footnote>

<footnote n="44">44 H. Lukauskaitė, išleidusi 1938 m. rinkinį „Eilėraščių kraitis“, hitlerinės okupacijos metais rašė K. Borutai. „Bandau skaityti originale Bodlerą ir esu sužavėta“ (Laiškas K. Borutai. – VR BR 10, Nr. 61, p. 42).</footnote>

<footnote n="45">45 K. Jurgelionis laškė K. Vairui-Račkauskui 1959 prostgiūričio 29 d. rašė: „Taip, Edgar Jan Juriotis ir to sejekas prancųjų kalboje Charles Baudelaire, mano supratimū, yra didieji sios gadynės poetai ir daugiaus pasekėjų (Laiško nuorašas KLJK BR R N 282). Ligi 1937 m. buržuzaines Lietuvos gimnazijose prancųjų kalba buvo dėstoma kaip salutinę greia pagrindinė svetimosios kalbos – vokiečių. Salutinei kalbai daugelyje monkykli buvo skiriajo po 5 savaitines pamokas IV. – VI klasėse. Po 1936 m. reformos prancųjų kalba įvestą kaip pagrindinė svetimoji kalbą. Per baigiamuiosus egzaminus „prancųstiai“ rašydažo rašinius įvairiomis temomis. Tad ir S. Bodlero lyriką norėdami galėjo nesunkiai paskaitas.</footnote>

<footnote n="46">46 A. Venclova, Gatvės všinta K., 1927, p. 38.</footnote>

<footnote n="47">47 L. Skabeika, Vidurnakčių aikštėse, V., 1964, p. 94.</footnote>

<footnote n="48">48 Pažangios minties požiūriu, moralinis absolutizmų paprasτa būdavo conservatyvumo, nepasitinkėjimo gyvenimu intelektualinis ženkės (Moraloči і spoleczeństwo, War- szawa, 1969, p. 215).</footnote>

<footnote n="49">49 Ch. Baudelaire, Varietés critiques, I, Paris, 1924, p. 177.</footnote>

<footnote n="50">50 Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 33.</footnote>
žmogaus sieloje visada glūdi du kreipiniai: vienas į dievą, kitas į šėtoną, rašė poetas dienoraštyje. — Pastarajam reiktu priskirti moters meilė...
51. Meilėžo zmogaus patiria glūbė, ir tuo jis skiriasi nuo gyvulio.

Ir A. Venclova viename eilėraštyje šaiposi iš „pasenusių moralumų“ 52. Ir L. Skabeika vaizduoja meilė kaip pliką aistrą tauraninčio dvasinugumo („Ir šelstančios konvulsijos na melsvo kūno žaidžia“ 53), kaip bėstoj vampyrą, atkartodamas bodleriškus nuodėmės ir kirmiko įvaizdžius („Tarp rinkų ir žnuodytos nuodėmės tūno, / Už alkaną žvilgsnį parduodama gėda. / Ir trykštančios žaizdos paliegusį kūną / Kaip kirmėlėsėda“ 54). Tik nėra jokių nebūties ženkly ar beviltiškos vienatvės šitoje džiaugsminugamo aistroje. Nėra ar drastiško konkretumo, nes L. Skabeikos stilistika tebesvyravo tarp simbolistinės abstrakcijos ir ekspresionistinio šūksnio. Si stilistika galėjo priimti tik atskiras S. Bodlero poetinės sistemo įatlaužas, atliepiančios jos svyravimų prigimčiai. Lietuvių poetas naudoja raudoną salpįlą kaip savarankių poetinę priemonę („Tamsias raudonos saulės žydi“55), nes šį S. Bodlero atradimą yaže pįsplėtojo ekspresionistai. Daujybė je o eilėraščių prasižioja bedugnės („O bedugne! Pragaro nasrais tu lauki / Zengiančių pavėjais“ 56), fundamentinė „Piktybės gėlių“ vaizdinė kategorija, itin pamėgta simbolistų.

O galo poetinė sistema ir tegali atsilažti iš kitos atskirus gabalėlius? Juk kiekvienas įvaizdis ar metafora, atklydę iš svetur, patena į ei liuotos kalbos tirpėdančių srautą ir perstyguojami pagal elutės melodiją. Lyrika turi visus intakus uždaryti į nacionalinės kalbos morfologijos, sintakės ir eufonijos ląsteles, kuriose sutelktas tautos mąstymo būdas. Gal iš tiesų kiekvienas kurinys yra *sui generis*, anot B. Kročės, ir į jį nuo kitų skiria bedugnes? 57 Tik kaip persirito per šitas bedugnes romantinė baladė,

— o —

<footnote n="51">51 P. Ia. Baudelaire par-lui mêmê. Paris, 1954, p. 61.</footnote>

<footnote n="52">52 A. Venclova, Gatvės švinta, p. 38.</footnote>

<footnote n="53">53 Siejo knygoje autorius įdėjo apostrofą iš S. Bodlero „Rudens soneto“.</footnote>

<footnote n="54">54 L. Skabeika, Vidurnakčių aikštėse, p. 72.</footnote>

<footnote n="55">55 Ten pat, p. 59.</footnote>

<footnote>„Je m'avance à l'attaque, et je grimpe aux assauts, Comme après un cadavre un chœur de vermisséaux. (Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 36). (Aš pradedu atakuoti ir šturmuoju, Kaip prie lavono kirminį choras).</footnote>

<footnote n="56">56 „o femme, o reine des peches“ (o moterie, nuodėmių karaliene); (Ten pat, p. 37).</footnote>

<footnote n="57">57 L. Skabeika, Vidurnakčių aikštėse, p. 71.</footnote>

<footnote>S. Bodleras rašė:</footnote>

<footnote>„Le soleil tantomb / Ensantiang le ciel de blessures vermeilles“ (besileidžiadantė / Sukruvinuo dangų skaisčiai raudonomis žaizdomis) (Les fleurs du mal, p. 102).</footnote>

<footnote n="58">58 Ten pat, p. 47.</footnote>

<footnote>S. Bodleras rašė:</footnote>

<footnote>„Ce gouffre, c'est l'enfer, de nos amis peuplėl“ (Si bedugne – tai pragaras, pilnas mūsų draugų) (Les fleurs du mal, p. 46).
59 Zr. M. Weisstein, Einführung in die Vergleichende Literaturwissenschaft, Stuttgart-Mainz, 1968, p. 98.</footnote>
apėjusi visas Europos literatūras, kaip sidarė skirtingų poetinėse sistemose gana panašus simbolistinės lyrikos tipas, — šito nebepaaškinsi, pripažinęs kiekvieno eilėraščio imanentinį originalumą.

S. Bodleras, įšstatytas literatūrinių manifestų kaip kelrodis į simbolizmą („pirmas didelis prancųžų simbolizmo poetas“<fnref n="58" />), galėjo būti ypač artimas pirmiesiems lietuvių simbolistams. XX a. pradžioje M. Gusčaitis ir V. Mykolaitis-Putinas, atvykė studijuoti į Friburgą, pateko į aktyvią prancųžų kultūros zoną. Bet moralinė dogmatika, įskiepyta kunigų seminarijoje, nusileido tarsi geležinė uždanga, atskirdama juos nuo „aistų rų pragaro“, kuriuo keliavo šis „fragmentiškas Dantas“, anot y. Elioto <fnref n="59" />. Jie nedrįso net atsigrežti į patvirkusį, girtą, skurdo ir nevilties ėdamą miestą, kurį S. Bodleras suvokė kaip naujo poetiškumo versm ir veikianti dramatišką subjektą <fnref n="60" />. Tik viena kita „Piktybės gėlių“ estetinė direktyva, virtusi literatūrine amžiaus konvencija, nejučiomis įsibrovė į lietuvių simbolistų kūrybą.

Sonete „Atitikmenys“ (Correspondances) S. Bodleras metė programinį šūkį: pasaulis yra tamsi ir gili vienovė, kur kvapai, spalvos ir garsai susilieja kaip tolimi aidai ir atliepia begalybei, kur žmogus žengia „per simbolių miškus“<fnref n="61" />. Todėl poetas neprivalo kopijuoti „gamtos žodyno“, nes regimieji pavidalai tėra tik „pašaras, kurį vaizduotė privalo suvirškinti ir transformuoti“<fnref n="62" />.

Rinkinio „Tarp dviejų aušrų“ ižangoje V. Mykolaitis-Putinas rašė apie „paslaptingąją, / nesibaigiančiąją vientisą būtį“, apie daiktus, kurie „kaip blankūs šėšeliai / dvilypuojasi tavo regėjime“<fnref n="63" />. Jis konstravo erdvę pagal antiteizišką „atitikmenų“ principą („Ir dangy, ir juožąją gelmę pasieksiu kartu“<fnref n="64" />), kuri reiškė ir pasaulio vienovę, ir moralinį žmogaus pašaukimą. Jis įvedė į lietuviškąjų gy Gumyta peizažą bedugnes — žmogaus prieštaringimo simboliką („O mūsų krytinės / Kaip šaltos bedugnės kvėpuoja tamsa ir drėgme“<fnref n="65" />). Kritikoje jis taipogi įrodinėjo, kad „menininkas atsižada regimojo pasaulio, kaip savo kūrybos tikslo, susiteliaikia savo sieloj ir kuria tai, ką pasiekia savo vidaus patyrimu“<fnref n="66" />. Sitokias minčių

<footnote n="58">⁵⁸ L. J. Austin, L'univers poétique de Baudelaire. Symbolisme et symbolique, Parijs, 1956, p. 58.</footnote>

<footnote n="59">⁵⁹ T. Eliot.—Kn.: Ch. Baudelaire, Intimate Journals, New York, 1930, p. 8.</footnote>

<footnote n="60">⁶⁰ D. Fanger, Dostojewsky and Romantic Realism, Cambridge, 1965, p. 27.</footnote>

<footnote n="61">⁶¹ Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 19.</footnote>

<footnote n="62">⁶² Ch. Baudelaire, Varietés critiques, II, p. 13.</footnote>

<footnote n="63">⁶³ V. Mykolaitis-Putinas, Raštai, I, 1959, p. 167.</footnote>

<footnote n="64">⁶⁴ Ten pat, p. 187.</footnote>

<footnote n="65">⁶⁵ Plg. S. Bodlero fraze: „de l'abyme profond jusqu'au plus haut du ciel“ (nuo gilos bedugnes iki pat aukščiausio dangaus) /Fleurs du mal, p. 50./</footnote>

<footnote n="66">⁶⁶ Ten pat, p. 202.</footnote>

<footnote n="67">⁶⁷ Plg. S. Bodlero fraze: „Sur l'immense gouffre / Me bercent (Virš begalinės gelmės / Mane supa) (Les fleurs du mal, p. 78).</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ V. Mykolaitis, Grožio ir meno kuriamosios dailės reikšmė.—„Logos“, 1921, kn. 1—2, p. 58.</footnote>
ir vaizdį paraleles vedžiojo, aišku, ne pats S. Bodleras, o bendroji simboližmo teorija, pasisavinusi ir savai pakteipusi jo kūrybinę patirtį. Paskutiniu sapo kūrybos laikotarpiu eilėraščių knygoje „Langas" V. Mykolaitis pateikė ciklą „Bodlero temomis", pacituodamas keturis eilėraščius („Palaiminimas", „Albatrosas", „Atitikmenys", „Litanija šėtonui"), o po to atkartodamas išplėsdamas ir apibendrindamas jų vaizdus pagal pamėgtu muzikinės kompozicijos principą – tema su variacijomis. Įžangoje jis daro aliaziją į S. Bodlero eilėrašį „Atitikmenys"67.

1940 m. rudenį, atvykęs studijuoti į Vilnių, V. Mačernis buvo prakmes pranciųškai (su buto šeimininko – lenkų teisininko šnekėdavoshi pranciųž kalba<fnref n="68" />). Jis įėjo į jaunų literatūrų draugiją, kur S. Bodlero, kaip ir R. M. Rilkės vardas buvo tariamas su švento pagarba (L. Svedas jau buvo išspausdinės du S. Bodlero eilėraščių vertimus; Alf. Nyka-Niliūnas mėkėjo atmintinai beveik visą „Piktybės gėlių" knygą ir nuolat deklamuo-davo su maniako užsidegimu<fnref n="69" />). Netrukus ir V. Mačernis perskaitė suėjušiems draugams S. Bodlero eilėraščio „Pakvietimas kelionėn" vertimą<fnref n="70" /> (vėliau dar išvertė „Vakaro harmoniją").

V. Mačernio lyrikoje sunku įžiūrėti apčiuopamus „Piktybės gėlių" ženkus. Tik trioletį ciklo antraštė „Zmogaus knydis" širdis" (šitaipas padavintas ir vienas jo eilėraščių sąsiuvinis) išduoda parafrazuotą S. Bodlero dienoraščio pavadinimą „Mano apnuoginta širdis". Susikūręs savaran-kišmštysotyv ir vaizdų pasaulį, „Vizijų" autorius buvo artimas pačia savo mąstyskę, pakibusia virš tuštumos, vienosi, nusivylusio ir viskuo suabejusio poeto tipui, kuriam davė pradžią S. Bodleras.

„Aš gailiuosija poetyt, kurie vadovaujasi te instinktu. Aš laikau juos ne-tobulais<fnref n="71" />, – sakė „Piktybės gėlių" autorius. V. Mačernis taip pat nepa-stikėjo gryna jausmo išpažintimi, kuri atrodė jam bejėgė, kai filosofija ir poezija susiliejo į vieną rešiškinį. Jis buvo intelektualinis poetas, pasišo-vės eksploatuoti visą žmogaus žinojimą ir patyrimą. Jis nepakentė pu-to-jančių išsiliejimų, o ieškojo klasiškai aiškios ir tikslios architektonikos, kaip ir S. Bodleras paveldėjęs iš klasicizmo tvarkos jausmą<fnref n="72" />. Todėl pa-mėgė griežė soneto discipliną („Piktybės gėlėse" iš 157 eilėraščių 68 sonetai). Tik šitas intelektualinis lakonizmas V. Mačernio lyrikoje buvo užkotas viršum plýstančių žmogiško dvibimo pagrindy, viršum baišios vi-

<footnote n="67">⁶⁷ Si įžanga, kaip ir S. Bodlero eilėraščių citatos, buvo išspausdinta, poetui mirus, „Raštų" X. tome. (V. Mykolaitis-Putinas, Raštai, X. V., 1969).</footnote>

<footnote n="68">⁶⁸ E. Matuzevičiaus paskaita Vilnius Laidaius u-to literaturiame fakultete 1971 gruodžio 9.</footnote>

<footnote n="69">⁶⁹ Br. Aukškalтыntės-Jokimaitienės pasakojimas 1971 gruodžio 9.</footnote>

<footnote n="70">⁷⁰ E. Matuzevičiaus paskaita 1971 gruodžio 9.</footnote>

<footnote n="71">⁷¹ Ch. C. Baudelaire, Varietés critiques, II, p. 189.</footnote>

<footnote n="72">⁷² H. Peyre, Baudelaire, Romantic and Classical. – Kn.: Baudelaire, A. Collection of Critical Essays, 28.</footnote>
dinės įtampos, kai nebėra kur dėtis (būti „visados nerimastlingam ir vir-
pančiam“ — S. Bodlero idealas <fnref n="73" />). Filosofinė kontempliacija ir sukrėtimc
būsena suformavo nepaprastai intėnsyvią ir skvarbią poetinę intonaciją.
keistai sujungusią esmės regėjimą ir širdingą paprastumą, viziją ir neri-
mo drebulį.

Prie lango parimus nubodo
Žiūrėt amžinai į paniurusį dangų,
Kai debesys plauko pajuodę virš sodo
Ir ūkanos tolumas dengia.

Lig kaulų drėgmė įsisunkus
Numirėlio pirštais širdies prisiliečia.
O mintys, kaip nuodėmės, sunkios
Vis renkasi knibždančiais spiečiais <fnref n="74" />.

S. Bodlero lyrikoje nebėra dievo. „Transcendentinė realybė yra niekis,
ar dar blogiau negu niekis: niekis, kuris savo niekumu tyčiojasi ir niekina
tuos. kurie jo sekia" <fnref n="75" />. Sitą tuštumos savokimą, atmieštą nusivylimo sa-
vo visuomene ir savo laiku, dar labiau pagilino du pasauliniai karai.
V. Mačernio lyrikoje nebūtis pasidarė viena iš fundamentinių kategorijų.
„Skausmingoj rezignacijoj pasiilgęs nebūties" <fnref n="76" />; „O Nebūtis, skausmu iš-

<footnote n="73">⁷³ Ch. Baudelaire, Varieté critiques, I, p. 174.</footnote>

<footnote n="74">⁷⁴ V. Mačernis, Žmogaus apnuoginta širdis, V., 1970, p. 59.</footnote>

<footnote>S. Bodlero sonete „Pašnekesys" nėra nė vieno vaizdo, kurį būtų paėmęs V. Mačernis, bet jame skamba „įskilusios sielos" balsas, toks pat autentiškas, sutelktas į vieną tašką ir kiaurai skrodžiantis.</footnote>

<footnote>Vous êtes un beau ciel d'automne, clair et rose!
Mais la tristesse en moi monte comme la mer,
Et laisse, en refluant sur ma lèvre morose
Le souvenir cuisant de son limon amer.</footnote>

<footnote>— Ta main se glisse en vain sur mon sein qui se pâme,
Ce qu'elle cherche, amie, est un un saccagé
Par la griffe et la dent féroce de la femme.
Ne cherchez plus mon coeur; les bêtes l'ont mangé.</footnote>

<footnote>Jūs esate gražus rudens dangus, vaiskus ir rožinis!
Bet liūdesys kyla manyje kaip jūra,
Ir palieka, atslūgdamas, mano niauriose lūpose
Savo kartaus dumblo deginantį atsiminimą.</footnote>

<footnote>Tavo ranka veltui slysta mano krūtine, kuri alpsta;
Tai, ko ji ieško, drauge, yra apiplešta moters nagų
Ir žiaurių dantų vieta.
Neieškok daugiau mano širdies; žvėrys ją surijo.</footnote>

<footnote>(Ch. Baudelaire, Les fleurs du mal, p. 66).</footnote>

<footnote n="75">⁷⁵ E. Auerbach. The Aesthetic Dignity of the *Fleurs du mal*. — Kn.: Baudelaire, A Collection of Critical Essays, p. 167.</footnote>

<footnote n="76">⁷⁶ V. Mačernis, Žmogaus apnuoginta širdis, p. 42.</footnote>
puošus mintį paskutinę" 77; „Kur veržies? — Tuštumon / Ką surasi ten? — Nieko" 78. Nebeliko lengvos svajonės, dvasinės ramybės ir emocinio transo („Ir greit pabunda iš sunkiausių trance" 79). Tik žmogiško buvimo beviltiškas laikinumas „Veltui mirštančiųjų burną vilgys / Amžinybės pasaka graži" 80). Tik trumpa kelionė iliuzijų burėmis ir sudužimas į mirties krantą („Eime! Juokies, sakai: ir mes nerasim nieko / ...Eime vis tiek! Tu klysštii! Visados kažkas dar liėka: / Tai mirti savo mirtimi! Tai ne kitų! Tai mirtimi sava!" 81). Kai virš šitos tamsios bedugnės prabėga šviesos spindulėlis, jis būna gražus iki graudumo (tokia yra balta senelės skara ir užmigęs vaikas V. Mačernio „Vizijose"; toks yra baltas ir mažas priemiesčio namelis, kur šviesdavo saulė, S. Bodlero eilėraštyje „Aš neužmirschau...“). V. Mačernio lyrikoje tokių spindulių žymiai daugiau, nes jis turėjo „senolių namą didelį ir tvirtą“ ir „kapinyną seną“, buvo žemės, o ne miesto poetas (todėl nesijautė toks vienišas), pagaliau atkakliai troško viską išsiaiškinti iki pašaknų („Nenoriu aš gyventi, jeigu neaišku...“ 82), o S. Bodleras nepasitikėjo jokiomis pastovesnėmis minties sistemomis, nes jas sugriauna spontaniškas vitališkumas<fnref n="83" />.

Kiekvienas poetas pasiemia daugybę jau sukurtos kultūros impulsų, kurie keistai sugula ir susikryžiuoja jo sąmonėje. Ir V. Mačernis skaitė „Piktybės gėles“ egzistencializmo filosofijos kontekste (karo metu K. Jasperso kūriniai ėjo per vilniečių studentų rankas). žavėdamasis tuo pat metu Dantės, E. Po (S. Bodlero „dvasios tėvo“), O. Milašiaus, F. Dostojevskio, V. Mykolaičio-Putino raštais. Tiriant izoliuotai tik vieną impulsą, žinoma, gerokai sproustinama sudėtinga kūrybinės sąmonės laboratorija.

> Nežmoniška aistra užtvenkia mūšų kraują.
> Įkaitink sąmonė! Pripilk nuodų taurėn!
> Pirmyn į nežinią, kur mūšų laukia nauja —
> Vis viena, ar Dangaus, ar Pragaro gelmėn!

(Vertė T. Venclova)

(Poezijos pavasaris, V., 1971, p. 166)

<footnote n="77">77 Ten pat, p. 55.</footnote>

<footnote n="78">78 Ten pat, p. 99.</footnote>

<footnote n="79">79 Ten pat, p. 171.</footnote>

<footnote>S. Bodleras sakė: „Bet mano širdis, kurios niekada neaplanko ekstazė...“ (Fleurs du mal, p. 65).</footnote>

<footnote n="80">80 Ten pat, p. 206.</footnote>

<footnote n="81">81 Ten pat, p. 227.</footnote>

<footnote>Eilėraštis „Įų buvo daug. Geri draugai...“ — vienintelis V. Mačernio kūrinys, atviriau susiliečių savo koncepcija ir vaizdais su S. Bodlero tekstu — „Kelionės“. Suartėjimas ypač ryškus paskutinėje strofoje:</footnote>

<footnote n="82">82 Ten pat, p. 116.</footnote>

<footnote n="83">83 C h. Baudelaire, Varietés critiques, I, p. 86.</footnote>
„Idant galėtų kuo plačiausiai kilti savita tautos literatūra: reikalina gau kuo plačiausias pažinimas kitų svetimųjų...“<fnref n="84" /> — rašė B. Sruoga savo poetinių vertimų rankraščio pratarmėje. Si programa buvo yač paktu lietuvių kultūrai, atpleštai nuo plačiojo pasaulio karų bei okupatyciu, o kartu sunkiai realizuojama dėl ilgaamžio atsilikimo. Kai 1904 m. maskvietiškame žurnale „Vesy“ J. Baltrušaitis rašė apie naujausias R. M. Rilkės ir St. Georgės knygas, lietuvių visuomenė turėjo džiaugtis, sulaukusi pagaliau legaliai išleisto lietuviško elementoriaus...

Dėl to S. Bodlero kelionė į Lietuvą taip ilgai užtruko. Bet jį nebuvo bergždžia.

1971, gruodis

## ПОЭЗИЯ Ш. БОДЛЕРА В ЛИТВЕ

Витаутас КУБИЛЮС

### Резюме

В 1917 г. символист М. Густайтис перевел на литовский язык стихотворение Бодлера («Spleen»). В 1926 г. В. Дубас читал в Каунаском университете спецкурс, после чего имя Бодлера стало очень популярным в кругах молодых литераторов. В 1927—1929 гг. в печати появлялись почти подстрочные переводы некоторых стихов Бодлера. Бодлеровская кинтонация зазвучала лишь в более поздних переводах А. Хургинаса (1934), Л. Швядаса (1940) и Т. Венцловы (1971).

Л. Скабейка, который посещал спецкурс Дубаса, в своей книге стихов «Под крыльями черного ангела» (1928), повторял бодлеровские образы греха и червя, изображал любовь как ненасытного вампира. В. Миколайтис-Путинас, выдающийся литовский символист, который в 1918—1922 гг. занимался в Фрибургском университете, в традиционный литовский пейзаж ввел бедну — символ противоречивости человека. Во вступлении к сборнику стихов «Окно» (1966) В. Миколайтис-Путинас использовал бодлеровские символы храма и колонн. В сборнике «Окно» опубликован цикл стихов «На бодлеровские темы», где цитируются и своеобразно интерпретируются четыре стихотворения Бодлера («Benediction», «L'Albatros», «Correspondances», «Les Litanies de Satan»). Скорбь перед лицом небытия В. Миколайтисом-Путинасом, подобно Бодлеру, осознает воскакшавшийся «Цветами зла», ведущей формой в своей лирике (1939—1944) избрал сонет, а из философской контемпляции и состояния внутр-

<footnote n="84">⁸⁴ B. Sruoga. Ziedai ir dulkės (pradėta 1915) m.). — LKL BR F 53, Nr. 567.</footnote>
реннего потрясения создал интенсивную поэтическую интонацию, объ-
деляющуюся сердечную простоту и проникновение в сущность бытия,
элементы видения и предчувствие тревоги. Этой интонацией, а также
1.ринятием категории небытия В. Мачернис сближается с Бодлером.

LE CHEMIN DE BAUDELAIRE EN LITUANIE

Vytautas KUBILIUS

Résumé

Au commencement du XXe siècle la littérature lituanienne tâchait de ne pas s'éloigner de la campagne et de la chanson populaire, racines résistantes de son existence. Transplanter la poésie lyrique de Baudelaire dans terrain pareil, ce serait le même que „cultiver une plante médiévale dans nos bois“, a déclaré en 1911 G. Petkevičaitė-Bitė. Maironis, le plus grand chantre de la ranaissance nationale, caractérisa Baudelaire comme décadent.

Le premier vers de Baudelaire ("Spleen") fut traduit en lituanien en 1917 par le symboliste M. Gustaitis. En automne de 1926 V. Dubas fit un cours spécial à l'Université de Kaunas qui contribua beaucoup à la popularisation du nom de Baudelaire parmi les jeunes littérateurs. L'intonation baudelairienne fut saisie dans les traductions postérieures de A. Churginas (1934), L. Sveda (1940), T. Venclova (1971).

V. Skabeika qui suivait le cours spécial de V. Dubas dans le recueil de poésie "Sous les ailes d'ange noir" (1928) représente l'amour comme un vampire insatiable en recréant l'image du péché baudelairien. V. Mykolaitis-Putinas, le plus grand symboliste lituanien qui en 1918/22 faisait ses études à Fribourg, introduisit dans le paysage traditionnel des plainnes lituaniennes le gouffre, symbole des contradictions humaines. Dans sa critique en 1921 il démontrait aussi que "l'artiste renonce au monde visuel, but de son oeuvre". Dans la préface du recueil "Fenêtre" (1966), en parlement de son propre oeuvre, le poète fit appel aux symboles du temple et des piliers baudelairiens. Dans ce livre est publié le cycle "Sur Baudelaire" où sont cités et développés à sa manière quatre vers de Baudelaire ("Bénédiction", "L'Albatros", "Correspondances", "Les Litanies des Satan"). V. Mykolaitis-Putinas ainsi que Baudelaire conçoit la douleur en présence du néant comme la puissance de la clarté purificatrice et de la force intérieure. Eblou par „Fleurs du mal“ V. Mačernis a choisi le sonnet comme forme dominante de sa poésie lyrique. De la contemplation philosophique et du bouleversement intérieur il a créé une intense intonation poétique qui assemble la vue d'essentiel et la simplicité cordiale, la vision et le frisson angoissant. Par cette intonation ainsi que per la catégorie fondamentale du néant V. Mačernis se rapprochait à Baudelaire.