<figure><img src="image_1.png" /></figure>

HAL
open science

...

.

Nikola Piperkov

► To cite this version:

Nikola Piperkov. , 2023, 68 (3), pp.74-92. hal-05002623

HAL Id: hal-05002623

https://hal.science/hal-05002623v1

Submitted on 3 Apr 2025

HAL is a multi-disciplinary open access
archive for the deposit and dissemination of sci-
entific research documents, whether they are pub-
lished or not. The documents may come from
teaching and research institutions in France or
abroad, or from public or private research centers.

L'archive ouverte pluridisciplinaire HAL, est
destinée au dépôt et à la diffusion de documents
scientifiques de niveau recherche, publiés ou non,
émanant des établissements d'enseignement et de
recherche français ou étrangers, des laboratoires
publics ou privés.

<figure><img src="image_2.png" /></figure>

Distributed under a Creative Commons Attribution 4.0 International License
# „Когато не се подписвахме...“

Интервю на д-р Никола Пиперков с художника акад. Христо Панев

Никола Пиперков

Доктор по история на изкуството, Университет Париж I
Сорбона

Асоцииран изследовател, Френски национален център за научни проучвания (CNRS)

авторыт

<figure><img src="image_3.png" /></figure>

Никола Пиперков: Вие сте един от най-известните художники в България, носител на редица отличия. През 2018 година печелите „Златна палитра“ от Академията „Нова ера“ в Азер-

байджан, а през 2019 година сте наградени с орден „СВ. св. Кирил и Методий“ I степен. Ваши творби са излагани в България, Русия, Азербайджан, Полша, Германия, Австрия, Нидерландия, Швейцария и Турция. Признание за Вашия талант и творчество е и фактът, че сте почетен член на Руската Академия за изящни изкуства. В същност Вашата кариера започва като график и като гравьор. Можете ли да се представите накратко за читателите на списание „Будител“ и да ни разкажете за Вашия творчески път?
<figure><img src="image_4.png" /></figure>

<figure><img src="image_5.png" /><figcaption>Акад. Христо Панев.</figcaption></figure>

Христо Панев:
Роден съм през 1942 година Детството ми премина в родното ми село Крепост, Хасковско. Още от дете се увличах по българското фолклорно танцово изкуство. Започнах да танцевам от 14-годишна възраст в танцова школа и в продължение на 17 години това беше моята първа любов. През 1964 година кандидатствах и ме приеха във Великотърновския университет, специалност Изобразително изкуство. Завършил съм графика, макар че през последните четиридесет години по-голяма част от моето творчество е свързано с живописта. Но графиката за мен е фундаментална и аз винаги съм се виждал като рисувач. За мен рисунката е основа, без значение от техниката или темата. В първите ми години, след завършването, в България се организираха така наречените Национални Изложби. Те бяха винаги тематични. Въобще

изкуството, което наричахме по това време соц-реализъм, беше все тематично, тоест илюстрираше най-различни дати или събития, така че рисунката беше винаги в основата на всяка наша композиция. С времето свикваш естествено да работиш във всякаква тематична област и да разказваш какво ли не чрез фигури. Прочее, винаги съм имал успех на тези изложби. Още с първото си участие получих награда, с един графичен тринтих по Пенчо Славейков „Кървава Пенсен“. За един млад автор това са криле. От тук насетне, всеки Божи ден го прекарвах в ателието и в работа. Защото за изкуството е необходима дарба, да.
<figure><img src="image_6.png" /></figure>

<figure><img src="image_7.png" /><figcaption>Христо Панев, Владая 1918
или „Свири нощната фъртуна“, 1975,
56 х 44 см, гравюра върху метал,
кол. Панев.</figcaption></figure>

Но тази дарба умира без развитие и труд. В това отношение аз съм безкомпромисен. Рисувам всеки ден, може да е линия само, но всеки ден. Това не е труд в тежкия физически смисъл на ду-

мата. Работата за мен е подобна на песен. Америето за мен е мястото, където мога да направя своите изповеди. А за тях ми трябва и цвят. Графиката все пак е ограничена в това отношение. Затова и никога не съм затварял моето творчество само в графиката и в рисунката. Винаги съм търсил различни техники и сюжети, а една немалка част от моето творчество мина и в монументално-мо изкуство. Което е може би нещото, с което най-много се гордея. Имам в моя актив повече от 60 монументални творби на обществени сгради в България.

**Никола Пиперков:** Какво представляваше гравюрата по времето на комунизма в България? Казвали сте ми, че по това това време Вие не сте се подписвали.

**Христо Панев:** Това беше много различно време. Общото беше по-важно от индивидуално-
то и изкуството беше по-важно от самия автор. От сегашна гледна точка тези идеи ми изглеждат вече далечни. Тогава се държеше на това да те разпознаят по твоя собствен стил, тоест начина, по който ти изграждаш своето произведение. Което караше гравьорите да изграждат много познаваем художествен почерк или „стил“ както го наричахме. И аз също не си подписвах творби те. Но днес това вече е отживелица. В днешния свят на изкуството ние сме се превърнали в подписи. Подписът е гаранция за автентичност и е задължителна част от пазарната икономика на изкуството.

### Никола Пиперков:

Има ли нещо, което липсваше на Вашето творчество по времето на комунизма?

**Христо Панев:** Ние бяхме ограничени в рамките на така наречения социалистически реа-

лизъм. Това беше единственото поле за изява на нашите творчески възможности. Винаги имаше тема, задължителна тема. И дори и понякога тази тема да можеше да бъде общочовешка, в

<figure><img src="image_8.png" /><figcaption>Христо Панев,
Подготвителна рисунка за Владая 1918,
1975, 66 х 42 см,
кол. Панев.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_9.png" /></figure>

по-голяма част от времето тя беше напълно подчинена на идеологията на социализма. Това ми липсваше най-вече: свободата, свободата да избирам моя сюжет. Ще ми кажете естествено, че винаги има различни гледни точки в една тема, но трябва с чиста съвест да си призная, че имаше един период, в който аз напълно се подчинявах на тематиката и на социалистически реализъм. Но все пак едно събитие или един сюжет, без значение дали е свързано с Историята, винаги има чисто художествен потенциал. След като открих това, аз преминах през един личен Ренесанс. И се опитвах да тълкувам всичко през психологична гледна точка например, за да мога да освободя и себе си, и изкуството си от оковите на тази тематика.

**Никола Пиперков:** А има ли нещо, което Ви липсва от времето на комунизма и което го няма вече днес в българското изкуство?

**Христо Панев:** Подкрепа от държавата. През комунизма се отделяха много средства за изкуство. Всички предприятия и

заводи, всички обществени институции отделяха от своя бюджет средства за държавни поръчки. Нещо което вече е безвъзхватно изчезнало. Сега художникът работи изцяло за пазара, което само по себе си е ограничено поле за изява. Обикновено в днешно време меценатите са така наречените „ценители на изкуството". Но истината е, че в много от случаите тези, които имат истинско отношение към изкуството, нямат средства, за да си го позволят. Изкуството днес е стало елитарно.

**Никола Пиперков:** Какво за Вас като гравьор и като артист представляваше 1989 година?

**Христо Панев:** Тия събития, които се случиха в т. нар. социалистически лагер, бяха очаквани, особено от хората на изкуството. Знаехме, че времето на пълната свобода на изказа ще настъпи. За съжаление, поне в България, нещата не тръгнаха в една добра посока. Държавата изостави напълно своите творци и то изведнъж. Бяхме буквално оставени на произвола на съдбата и на самоиздръжка. Всеки да се спасява, както се казва, сам. Нашите на-
<figure><img src="image_10.png" /></figure>

<figure><img src="image_11.png" /><figcaption>Христо Панев, 1918, 1975, офорт, 51 х 39 см, кол. Панев.</figcaption></figure>

дежди и очаквания се сгромолясаха
бързо. България е все още изоста-
нала в това отношение и творци-
ме ѝ Все още чакат някой да им

подаде ръка. Някои други страни
от бившия социалистически ла-
гер, най-вече тези от Централ-
на Европа, се приспособиха доста
<figure><img src="image_12.png" /></figure>

<figure><img src="image_13.png" /><figcaption>Христо Панев, Корени, 1975, офорт, 54 х 33 см, кол. Панев.</figcaption></figure>

по-бързо към новите условия и към пазара на изкуството.

**Никола Пиперков:** Вие сте един от българските гравьори, които се радват на също толкова голяма популярност по времето на комунизма и по времето на демокрацията. Защо според Вас? Каква е тайната на Вашето творческо дълголетие?

**Христо Панев:** Тайна няма. Всичко това се дължи на ка-

чествата ми като творец. По времето на комунизма темамиката не ми представляваше трудност. За разлика от други, можех да работя на всяка тема. Всъщност тя нямаше значение. С времето човек осъзнава, че всеки сюжет, всяка творба е всъщност начин да усъвършенства своя изказ. Този, който работи и е отгаден изцяло на изкуството, за него няма бариери. Изкуството
<figure><img src="image_14.png" /><figcaption>Христо Панев, Българска песен, 1980, смесена техника, 65 х 42 см, кол. Панев.</figcaption></figure>

то само по себе си е по-силно от
всякакви бариери. То е начин те
да бъдат преодолени.

Никола Пиперков: Тоест,
според Вас, изкуството няма
нищо общо с политиката и с
политическия режим?

Христо Панев: Точно така.

Никола Пиперков: Можем ли
да кажем тогава, че има нещо
като продължителност във Ва-
шето творчество? Че 1989 го-

дина за Вас не е олицетворение
на скъсване или на промяна?

Христо Панев: Не, в никакъв
случай, напротив. Това, което се
промени, беше моята публика.
Не моето изкуство. Ние имаме
тази привилегия художниците,
че нашето изкуство не се нуждае
от превод. Това е едно изключи-
телно предимство и аз се рад-
вам, че днес моята галерия е по-
сещавана от хора, идващи както
<figure><img src="image_15.png" /></figure>

<figure><img src="image_16.png" /><figcaption>Христо Панев, Целувка в Никополис-ад-Устрим, 1982, смесена техника, 50 х 40 см, кол. Панев.</figcaption></figure>

от Изток, така и от Запад, и че
моята публика вече е светът.

**Никола Пиперков:** В 1990 година, абстракцията в България и в Източна Европа беше символ на надежда и на промяна, на „новото време" както го начахме. Какво представляваше за Вас скъсването със съветския релиализъм и с диалектическия мате-

риализъм? Тоест, какво беше за Вас абстракцията?

**Христо Панев:** Мога да кажа, че абстрактното изкуство не се появи в България през 1990 година, както критиците често твърдят. Още по времето на социализма някои автори правеха опити в тази посока. Аз съм всъщност разочарован от абст-
<figure><img src="image_17.png" /><figcaption>Христо Панев, Морякът, 1980, смесена техника, 52 х 70 см, кол. Панев.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_18.png" /></figure>

<figure><img src="image_19.png" /><figcaption>Христо Панев, Обич, 1979, офорт, 40 х 40 см, кол. Панев.</figcaption></figure>

ракцията. Моите наблюдения са, че младото поколение изцяло залитна в не-фигуративното изкуство, без да е усвоило молива и без да има достатъчно профессионални качества като рисувач.

Не можеш да пееш опера, без да познаваш нотите. За мен пътят към абстракцията трябва да е изключително дълг. И това не може да се промени, без значение за кого. Една от моите юби-
<figure><img src="image_20.png" /></figure>

<figure><img src="image_21.png" /><figcaption>Христо Панев, Свободата, 1976, оформ, 47 х 57 см, кол. Панев.</figcaption></figure>

лейни изложби беше изцяло пос-
ветена на този феномен и беше
озаглавена „От соц-реализма към
абстракцията“. Целта на тази
изложба беше точно да покаже
дългия път към абстракцията;

път, който винаги трябва да
мине през рисунката и линията.

Никола Пиперков: Как Виж-
дате днес гравюрата в Европа?
Какво бихте посъветвали един
студент по гравюра днес?
<figure><img src="image_22.png" /></figure>

<figure><img src="image_23.png" /><figcaption>Христо Панев, Рисунка – голи тела,
1972, туш и перо, 60 х 48 см,
кол. Пиперков.</figcaption></figure>

<figure><img src="image_24.png" /><figcaption>Христо Панев, Рисунка – голи тела,
1972, туш и перо, 60 х 48 см,
кол. Панев.</figcaption></figure>

<figure><img src="image_25.png" /><figcaption>Христо Панев, Рисунка – голи тела,
1972, туш и перо, 60 х 48 см,
кол. Панев.</figcaption></figure>

**Христо Панев:** За себе си съм разбрал, че изкуството се учи от изкуство. По времето на комунизма и в периода на социалистика реализъм ние почти нямахме достъп до постиженията на Европейското Изкуство, Включително и неговата история до една голяма степен. Ние разполагахме

със съветски списания, като „Огоньок“ и така нататък, а партийните другари ни подстрекаваха да се учим от „съветския опит“, от тяхната култура разбира се. Руснаците имат изключителни постижения в изкуството, все пак, във всички области и те не трябва да бъдат пренебрегвани като пример. Но достъпът ни до списания, до репродукции от модерното Западно Изкуство беше почти несъществуващ. Това винаги е било проблем за мен. Но все пак трябва да кажа, че дори и с трудност, който се интересуваше, намираше начин. Защото няма как да станеш рисувач, художник или гравьор без примера на своите предци. Те са най-добрите ти
<figure><img src="image_26.png" /><figcaption>Христо Панев, Werke Bune III, 1980, креда, 60 х 42 см, кол. Панев.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_27.png" /></figure>

учители. Един рисувач трябва да познава всичко и да има поглед към всички епохи: към гръцката ваза, към митологията и класическата литература, към Азия, към японската гравюра най-вече, към постиженията на Ренесанса, да естествено. Но не бива в никакъв случай да се затваря в Европа и в сегашното време.

**Никола Пиперков:** Къде ситуирате днес Вашето творчество? В Източна Европа или в Западна Европа?

**Христо Панев:** Мисля, че артистите имат тази привилегия да принадлежат на света. Мои картини и графики са в колекции по целия свят, наистина. И това ме радва много. Аз съм най-вече гражданин на света и не искам да отъждествявам моето творчество единствено с академията, към която принадлежа. Моят стремеж и всяко начало в моето изкуство е само красотата. Аз търся красотата във всичките ѝ възможни измерения. И неслучайно може би в много от моите гравюри присъства жената и женският образ. Няма по-универсално олицетворение на красотата от това.

**Никола Пиперков:** Говорите тук за гръцкия много класически образ на красотата. Донякъде Все пак Вие още сте в Източна Европа значи. Гърция е част от Вашето изкуство.

**Христо Панев:** Точно така. И тук не става само дума за гръцката ваза или гръцката естетика. Самата митология винаги е била любимо място в моя репермоар. Няма друго място, където човек може да развихри така своето въображение.

**Никола Пиперков:** Вие сте изключително популярен в Източна Европа. Вашите живописи и графики са вече част от публични и частни колекции в България, Русия, Азербайджан и Дубай. Но как Вашите произведения се приемат от публиката в Западна Европа? Тя досега проявявала ли е интерес към Вашето творчество?

**Христо Панев:** След промените имахме наистина възможност да покажем своето изкуство и в Централна, и в Западна Европа. Най-много изложби след промените съм направил в Германия, и то в Западна Германия както се водеше навремето. Изложбите
<figure><img src="image_28.png" /><figcaption>Христо Панев, Реквием, 1983, гравюра върху метал, 70 х 55 см, кол. Панев.</figcaption></figure>
<figure><img src="image_29.png" /></figure>

<figure><img src="image_30.png" /><figcaption>Христо Панев, Орфей, 2018, маркер и молив, 35 х 49 см, кол. Панев</figcaption></figure>

ми предизвикваха винаги много голям интерес, най-вече защото нашето изкуство, българското изкуство в частност, не беше познато или не добре познато. Според мен те очакваха нещо примитивно и опростено. Ние решихме да ги разочароваме. При всички случаи моите изложби, както и тези на мои колеги, имаха определено успех. В тях

Европа видя едно напълно съвременно и модерно звучене. Имам над десет изложби специално в Германия и в Швейцария, две в Нидерландия, няколко в Австрия, както и в Италия. Творбите ми станаха притежание на доста големи европейски градове през 90-те години.

**Никола Пиперков:** Кои бяха Вашите най-успешни изложби на Запад ?

**Христо Панев:** Първите, тези непосредствено след падането на Берлинската стена. Става дума за 1992 и 1993. Интересът тогава беше подчертано много голям. След това пазарът се пренасити от картини от социалистическите страни или „соц-картини", както някои ги наричаха.

**Никола Пиперков:** Според Вас на какво се дължи разликата в графичния изказ на Източна Европа и на Западна Европа? Виждате ли все още Изток и Запад като два отделни графични свята, като две отделни графични измерения?

**Христо Панев:** Ако има някаква разлика, това не е в техниката. Аз виждам по-скоро
<figure><img src="image_31.png" /></figure>

<figure><img src="image_32.png" /><figcaption>Христо Панев, Ева prima Pandora, 2021,
рисунка с акрил, 60 х 80 см, кол. Пиперков.</figcaption></figure>

БУДИТЕЛ 3(68)2023

91
<figure><img src="image_33.png" /></figure>

разлика в индивидите. Всеки творец сам по себе си е вселена. Аз държа все още на думата „стил". Всеки художник има свой „стил" на изразяване. Не мисля обаче, че трябва да отделяме българското изкуство специално от това на Европа и от това на Западна Европа. Единствена та съществена разлика е не в качеството, а в рекламата. Ние не знаем как да се продаваме. Тази популярност, характерна за Западноевропейските художници, ние просто я нямаме.

**Никола Пиперков:** Все пак има значи една разлика, и то съществена. Това, което наричате реклама, е всъщност маркетинговата стратегия на галериите в Западна Европа.

**Христо Панев:** Да, в това отношение сме много назад.

**Никола Пиперков:** А нещата променят ли се в момента? Ми слите ли, че тази маркетингова стратегия ще дойде и при нас?

**Христо Панев:** Тя вече е тук. Чрез интернет всички граници бавно и постепенно се размиват. Интернет промени безвъзвратно света на изкуството през последните години.

**Никола Пиперков:** А какво точно интернет и новите технологии промениха в гравюрата и в изкуството в България?

**Христо Панев:** Разликата, още веднъж, не е в техниката. Новите технологии и най-вече социалните медии ни позволиха да дадем гласност за пръв път и на нашето изкуство.

**Никола Пиперков:** Знам, че Вие използвате наистина социалните медии като платформа за Вашето изкуство. Можете ли да кажете, че Фейсбук и Инстаграм демократизират изкуството? Или дават по-демократичен изказ на един гравьор?

**Христо Панев:** Изключително. Това е точно така. Аз общувам и искам да общувам с целия свят. Организирам международни пленери на Черно Море повече от двадесет години. Канил съм и посрещал творци от цял свят. С една голяма част първата среща, първата комуникация е бил точно интернет, точно Фейсбук. Единственият критерий е тяхното изкуство. За мен светът на изкуството е вече напълно глобален.

Велико Търново,
24 юли 2023 г.