# Tipologii ale personajelor în proza lui Răzvan Petrescu

Doctorand, Gabriela-Elena Condrea (Stavăr)

Facultatea de Litere, Universitatea „Dunărea de Jos”, Galați

**Résumé:** Maître de la prose réaliste, tragique et comique, Răzvan Petrescu impressionne le paysage de la littérature contemporaine à travers des typologies de personnages tirés de la réalité quotidienne. Jonglant avec une variété de thèmes, Răzvan Petrescu crée une « mosaïque de personnages » jetés dans des poses souvent incroyables, mais qui offrent au lecteur l'image d'une réalité douloureuse et déchirante. Les personnalités diverses, souvent contradictoires, sont mises en valeur par l'entrelacement du comique, de l'ironie et de la satire. Le critique littéraire, Claudia Moscovici, considère que Răzvan Petrescu aborde « des éléments troublants de la condition humaine à travers une série de personnages hallucinatoires, à travers des dialogues et des diatribes qui semblent à la fois absurdes et invraisemblables, mais encore plus réels que notre réalité quotidienne et consciente ».

**Mots-clés:** prose (courte), contemporain, personnages, Răzvan Petrescu

Peisajul literaturii postmoderniste îl aduce în prim plan pe Răzvan Petrescu ca prozator și dramaturg [Simion, 2004: 219-220] cu mai multe volume de proză scurtă, caracterizate de observarea amănunțită a realității, de existența în prim plan a detaliilor și de spiritul parodic. Prozele sale sunt considerate adevărate capodopere, datorită distanțelor lungi la care apar, precum și datorită succesului neașteptat, de care acestea se bucură, reușind să îi surprindă de fiecare dată pe marii criticii literari ai vremii. Deși face parte din rândul scriitorilor ficționari, operele sale cuprind finețuri artistice ce conduc atât către un stil tragi-comic absurd, inteligent și rafinat, cât și către originalitate. Elementele specifice discursului postmodernist ce abundă în operele sale oferă o perspectivă unică asupra societății românești.

Realitatea cutremurătoare a societății românești este adesea recreată cu ajutorul personajelor, care în concepția lui Liviu Petrescu se luptă pentru „a păstra sub control procesul uzurii și pentru a limita dezastrele”[Petrescu, 1989: 32-33] Eroii prozei lui Petrescu doresc în diverse situații ori să renunțe la această luptă, ori reușesc să „treacă dincolo de limitele oboselii; o tărie dovedită paradoxal, de ființe aparent fragile, precum Cristina P din Vals”[Petrescu, 1989: 32-33]. Alăturarea la tendințele colective ale scriitorilor din ultimul val și anume alăturarea la literatura non-ficțională este pusă în evidență de Liviu Petrescu, prin evidențierea personajelor din Grădina de vară, personaje ce suferă de tulburări și pierderi ale identității, dar care revin în cele din urmă reconstruind memorii personale prin utilizarea altor biografii.

Volumul debutează cu imaginea mamei și al fiului, strâns legată de copilăria prozatorului: „îmi aduc aminte de vremea când mergeam cu mama la un mic și cochet cinematograf”[Petrescu, 1989: 9] Imaginea mamei și a doamnelor de la acea vreme: „De la pălăriile cu forme ciudate, pe care nu le scoteau niciodată, astfel încât erai nevoit să descifrezi subtitrarea printre pene...” [Petrescu, 1989: 9] îi transmit lui Răzvan Petrescu sentimentul de nostalgie și dor.

Înaintând în proza Grădina de vară, protagoniștii lui Răzvan Petrescu devin oameni, ce fac parte din clase sociale diferite, precum domnișoara doctor și cei trei muncitori care lucrau „fără chef, tăcuți, defăind prin noroi”. Discrepanța dintre esență și aparență fiind astfel clar vizibilă în acest tablou al societății românești. Fetița cu rochița albă, bătrânul, soția și socrul sunt personaje cu ajutorul cărora prozatorul realizează autobiografii simple, cu fapte și întâmplări cotidiene banale.

După o perioadă de patru ani, Răzvan Petrescu continuă firul narativ al povestirilor sale în volumul *Eclipsa*. Proza sa descrie destine simple și „focalizează ideea morții, lasănd pe fundal însingurarea și vinovăția”[Simion, 1989:219]. Personajele prezente în volum contribuind prin fapte,
atitudini şi gesturi la crearea unei naraţiuni controlate. Acestea se evidenţiază în concepţia lui Iulian Boldea prin propriul lor limbaj, „în lumea exterioară este transferată inconştienţa, translaţia în imaginar jucând rolul unei modalităţi purificatoare” [Boldea, 1993: 269].

Pictorul Bordea, personajul principal din povestirea *Eclipsa*, aduce în prim plan destinul tragic al unui personaj „simptomatic pentru condiţia intelectualului autentic în perioada dictaturii comuniste” [Boldea, 2012: 572]. Acesta este prezentat de către autor cu un umor excesiv: „Cine mă-sa-I Iosif Bordea ăsta? L-ați avut elev, domnule director, într-a şasea...Zău? E unul dintre cei maibuni...Cum arată? Păi, înalt, blond, bine legat....cu ochii albaştri...Aha! Nu-mi aduc aminte” [Petrescu, 1993: 20].

Intelectualul devine în proza lui Petrescu un artist într-o lume crudă şi înfricoşătoare. Izolarea acestuia faţă de ceea ce îl înconjoară fiind salvarea sa: „I se întâmpla tot mai des în ultima vreme. Brusc lucrurile din jur îşi pierdeau conturul, se dilatau, se comprimau, pulsau. Monştri de toate soiurile răsăreau valuri de dulceaţă. O ureche diformă, un rânjet, gheare, ţepi, irişi enormi. Apăreau şi dispăreau fără nici un semnal de avertizare. La început se mulţumea să îi alunge cu gesture nervoase ca pe muşte. Reveneau înă, luând locul chipurilor şi obiectelor familiar. I se aşezau cei mai mici, în colţul ochilor, i se lipeau de mâini. Se îmbrăca cât putea de repede şi ieşea afară. Coşmarul nu se ivea decât în spaţii închise.” [Petrescu, 1993:78]

Personajele prozei *Eclipsa* sunt în concepţia lui Laurenţiu Ulici rataţii, inadaptaţii, nedumeriţii, cei care îşi trăiesc răul existenţial şi sunt mereu pe muchia dintre real şi imaginar. Calitatea de bun observator este accentuată de descriile cu încetinitorul a „spaţiului lăuntric”, iar cele două metode utilizate pentru realizarea unui curs narativ epic le reprezintă cele două stiluri complet diferite, dar în totală concordanţă în opera lui Petrescu, stilul descriptiv-analitic, precum şi stilul parodic.

Volumul *Într-o după amiază de vineri* reprezintă un ars poetica ce rezultă dintr-o tensiune pragmatică, o tensiune dureroasă şi efervescentă a autorului. Peripeţiile personajelor acestei proze sunt redate de această dată iniţial prin tăcere, o tăcere ce sugerează şi pune în evidenţă cercul vicios la care se reduce lumea ficţională a lui Răzvan Petrescu. Absurdul existenţial este sugerat şi de această dată, fiecare povestire reprezentând o poartă deschisă către un trist şi sumbru teatru de păpuşi.

Criticul literar, Claudia Moscovici considera faptul că Răzvan Petrescu abordează în volumul *Rubato*, „elemente tulburătoare ale condiţiei umane printr-o serie de personaje halucinatorii, prin dialoguri şi diatribe care par deopotrivă absurde şi neplauzibile, dar şi mai reale decât realitatea noastră cotidiană, conştientă.” [1] Proza lui Petrescu este acaparată de prezenţa, „doctorilor indiferenţi, căsniciilor lipsite de iubire şi de copii răsfăţaţi”, dar şi de prezenţa femeilor, „puterea lor erotică este atenuată de umor, atracţia lor emoţională este neutralizată de frică.” [2] Personajele sunt deconectate de la realul dureros, sunt îndepărtate de normalitatea firească, desi acestea continua să viseze.

În povestirea *Primăvara la buffet*, Răzvan Petrescu reuneşte personaje uluitoare precum „peronaje groteşti, stupide, beţivii recuperabili, intelectuali rataţi, diverşi agramaţi, care se adună în cârciumă ca să comenteze ultimele aventuri sau întâmplări din sat, iar uneori ajung să interpreteze ştirile difuzate nu cu mult timp în urmă la televiziune” [Petrescu, 2013: 116]. Aceste personaje reprezintă în concepţia lui Petrescu constante ale spaţiului. Fiecare are drama şi lumea sa, de care autorul se lasă adesea inspirat. Personajele sale sunt atent alese pentru a reprezenta în cel mai realist mod cotidianul sfâşietor.

La o distanţă de douazeci de ani, Răzvan Petrescu îi uimeşte atât pe cititori, cât şi pe criticii literari postmodernişti cu un nou volum de proză scurtă intitulat *Mandarina*. În concepţia lui Marius Chivu „O lucrare deopotrivă rafinată şi dură, de o inventivitate extremă, cu accente auto-referenţiale, dar şi nenumărate tuşe clinice, în aceeaşi dimensiune plină de excese a tragismului şi comicului, unde
granițele fine între satiră și parodic, dintre farsă și absurd, dintre elegie și parabolă ce ajung deseori să șocheze” [3]. Personajele redate de cele mai multe ori prin existența unui narator-personaj cu discursuri la persoana I, sunt și de această dată părți componente ale tabloului unei societăți în continuă degradare.

*Fetița cu chibrituri*, o povestire, ce reprezintă introducerea în acest volum de proză, o povestire aparent suprarealistă și neobișnuită, ceunește tradiționalul cu elemente reale printr-o reinterpretare a basmului pentru copii scris de Hans Christian Andersen. Din punct de vedere tematic proza devine una infernală, în care Răzvan Petrescu, pătruns de o cruzime absurdă, prezintă destinul tragic al unei fetițe de 11 ani. Imaginea inițială fetiței este desprinsă din basme „Pe frigul și pe întunericul acela, mergea pe stradă o fetiță săracă, desculță și cu capul gol. Fulgii cădeau și se prindeau de părul ei lung și bălai, care- mi atîrna frumos pe umeri, mi se așterneau pe gene...” [Petrescu, 2013: 13].

Personajul principal al povestirii *Fetița cu chibrituri* este supusă unor agresiuni și violențe de neimaginat și cu toate acestea ea continuă să aprindă câte un chibrit fie de sărbători, fie în zilele obișnuite, singura sa fericire fiind momentul în care va ajunge acasă cu bani pentru mama sa, care se droga. Destinul fetiței se sfârșește dramatic printr-o moarte curdă: „Dezbrăcată, un corp livid de doisprezece ani, cu o mînă și trei coaste rupte, chiloții sfîșiați și gura plină de sînge, strângea la piept fără ca nimeni să observe, (...), un înger de pluș cu obrații de-un roz iremediabil, care cînta abia auzit o sonată pentru flaut.” [Petrescu, 2013: 28].

Continuând lanțul destinelor neîmplinite, Răzvan Petrescu creionează destinul unui „scriitor de succes”[Petrescu, 2013: 30]. Povestirea descrie destinul unui scriitor sărac, uitat de critici și cuprins de o depresie ușoară. El este descoperit de un om de afaceri care îl transformă într-un mare creator- ajunge în slujba unui om foarte important, președintele, căruia îi anihilează toți oponenții politici: „M-a descoperit Marcel, un tînăr om de afaceri. Mi-a citit prima carte într-un moment de criză existențială și-a zis că-s un mare scriitor” [Petrescu, 2013: 31]. Acesta laudă potentații zilei, le justifică orice acțiune perversă și contrară bunului simț doar pentru bunăstarea personală, devenind un scriitor vândut.

Destinul unui securist este redat în povestirea *Stop*. Acesta lucrează în sistemul spionajului, supraveghează camerele audio-video și corespondența de tip e-mail a unui artist muzical. Imaginția sa este fără limite și crează o obsesie pentru studiul pianului și a limbii engleze. Spionajul îl îndepărtează de viața reală ajungând chiar în punctul de a „sparge coduri muzicale”. Din păcate această obsesie îl conduce către un drum tragic și anume cel spre spitalul de psihiatrie, unde își va petrece restul zilelor.

În următoarele povestiri precum *Bunicii de pe pian, Legoși Schaffhausen*, Răzvan Petreschuschimbă registrul tematic, iar personajele fac parte din mediul familei. Personajul bunicului marchează trecerea nemiloasă a timpului, temă frecvent întâlnită la Harms: „Bunicul din partea mamei avea mai multe case și trei restaurante mari în același București psihotic, era foarte puternic. Putea să ridice un om de o sută de kilograme, apoi devenea patron, pe urmă veneau comuniştii și-l închideau pentru că era marea burghezie, în pușcărie n-a mai ridicat pe nimeni.” [Petrescu, 2013: 51-52].

Tatăl din *Legose învinovățește și își reproșează* lipsa ocaziilor de a petrece timp cu fiul său: „... măcar de-aș fi făcut în schimb ceva excepțional, să cuceresc Vârful Omu, de exemplu, să ajung la Bârlad fără ghid ori să sap un tunel în curtea blocului, nici pomeneală.” [Petrescu, 2013: 59]., căutând apoi soluții de a întoarce timpul: „... am început să iau Ginkgo Biloba, cașetele sunt prea mari și de câteva ori mi-au rămas în gât, m-am sufocat ca-n *Pădurea spânzuraților*...”[Petrescu, 2013:59]. Meseria de scriitor nu îi oferă alinare și continuă să fie nemulțumit de monografiile vremii, de cărțile polițiste și de cărțile inspiraționale. [4]

Un medic care a făcut închisoare și a fost reabilitat după revoluție, un avocat cu un destin tragic și un torționar sunt personajele povestirii *Masa de biliard*. Medicul, personajul narator, dorind să uite clipele
dureroase ale vieții se lovește de destinele avocatului și a torționarului, se relaxează jucând biliard, iar la final în se aruncă în imaginar. În antiteză față de povestirea *Masa de biliard*, în povestirea *Sacrificiul* apare din nou torționarul, însă de această dată acesta este împlinit și mulțumit cu credința că și-a făcut datoria și și-a sacrificat tinerețea ajutându-i pe cei întemnițați. Acesta nu are nici o urmă de regret privind crimele săvârșite în închisoare.

Printre ultimele proze scurte ale volumului *Mandarina* își face apariția personajul poreclit Rex. „De la câine sau din latină, nu se știe, nu-l deranjează, și nu-l deranjează pentru că nu dă doi bani pe cei din jur datorită unei inteligențe native ce-i compensează din plin lipsa culturii. Simțul acut al umorului și ironia ca un trenuleț îl ajută să privească degajat lumea cu ochi albaștri și reci”. [Petrescu, 2013:212]. Un personaj atletic și impunător, Rex studiază și finalizează studiile de medicină, ajunge în străinătate și se căsătorește cu o nemțoaică. La 48 de ani acesta primește brusc un diagnostic greșit și realizează faptul că trebuie să se bucure mai mult de viață. Fiind față în față cu ideea morții, acesta divorțează și schimbă nenumărate iubite, iar în final rămâne singur: „Rex continuă să trăiască singur, petrecînd rar cîteva zile cu cîte o studentă croată [...] casa lui se schimbă încetul cu încetul, ajungând în cele din urmă să fie plină de instrumente chirurgicale de ultim model, monitoare, paturi electrice.” [Petrescu, 2013:223]

Răzvan Petrescu realizează prin intermediul personajelor sale un studiual naturii umane în stare de criză psihică și morală. [Simion, 1989:11] Imaginația autorului nu are limite în ceea ce privește plasarea personajelor în timp și spațiu, iar destinele protagoniștilor depășesc limitele realului. Cuprinse de melancolie și pesimism acestea dau viață tablourilor cutremurătoare ale societății românești contemporane realizate de către Răzvan Petrescu în prozele sale scurte.

## Note finale

[1] Articol accesat la data de 02.09.2022 https://www.curteaveche.ro/blog/2013/01/15/rubato-de-razvan-petrescu-coordonatele-unei-proze-romanesti-de-clasa-mondiala/

[2] Ibidem

[3] Articol accesat la data de 16 decembrie 2019 https://dilemaveche.ro/sectiune/carte/articol/dupa-douazeci-de-ani-2

[4] Articol accesat la data 24.03.2020 http://www.uniuneascriitorilorarad.ro/ARCA/2018/7-8_9_2018/25_lecturi_lucia_7-8-9_18.html

## Referințe bibliografice:

Simion, Eugen, (coord.), *Dicționarul general al literaturii române*, P-R, Ed. Univers Enciclopedic, București, 2004

Simion, Eugen, *Un debut remarcabil în Revista România Literară*, Anul XXII, nr.23, joi 8 iun1989

Petrescu, Liviu, *Viața ca o doctorie* în Revista *Steaua*, Anul XL, septembrie 1989

Boldea, Iulian, *Câteva noțiuni de epică* în Revista *Vatra*, Anul XXIII, nr.269, august 1993

Boldea, Iulian, *Teme și variațiuni*, Editura EuroPress Group, București, 2012

Petrescu, Răzvan, *Grădina de vară*, Editura Cartea Românească, București, 1989

Petrescu, Răzvan, *Eclipsa*, Editura Allfa, București, 1993

Petrescu, Răzvan, *Variațiuni pe o temă de Vater-Puccini*, Editura Curtea Veche, București, 2013

Petrescu, Răzvan, *Mandarina*, Editura Curtea Veche, București, 2013

https://www.curteaveche.ro/blog/2013/01/15/rubato-de-razvan-petrescu-coordonatele-unei-proze-romanesti-de-clasa-mondiala/

https://dilemaveche.ro/sectiune/carte/articol/dupa-douazeci-de-ani-2

http://www.uniuneascriitorilorarad.ro/ARCA/2018/7-8-9_2018/25_lecturi_lucia_7-8-9_18.html